Produced by Tamás Róth, Albert László and the Online
Distributed Proofreading Team Europe at http://dp.rastko.net






SZINES KÖNYVEK

Ambrus Zoltán

GIROFLÉ ÉS GIROFLA

Regény

MÁSODIK KÖTET

Budapest

Singer és Wolfner kiadása

1901.

Utannyomás tilos.

*

A fordítás joga föntartva.

BUDAPESTI HIRLAP NYOMDÁJA




VI.

A szilas-almási tó főerénye az, hogy azon a vidéken terül el, ahol hét
napi járóföldre nem hogy forrást, folyót vagy patakot nem, de még csak
egy kis mocsarat se látni. Felső-Magyarországon a szilas-almási tó soha
se tehetett volna szert valami különösebb nevezetességre, de Szilas
vármegyében megbecsülik a vizet, mert kevés van s ami van, az is rossz.

Hogy gyógyító erő dolgában az almási iszapfürdőnek rendkivüli sajátságai
volnának, azt még orvosi tekintélyek se állítják, pedig ismeretes, hogy
az orvosi tekintélyek e tekintetben éppen nem aggodalmasak. A
szilasmegyei lokál-patriotizmus kitartóan erősíti ugyan, hogy az almási
iszap vagy tízféle bajban, de kivált csúzos betegekre kitünő hatásu, de
ezt inkább csak az almási fürdőházban szegre akasztott két pár mankó s
egyéb, kegyeletesen őrzött diadalmi jelvények, meg a fürdő évkönyvei
tanusítják élő és nem szilasi illetőségü tanuk csak igen-igen elvétve.
Ártani nem árt ez a víz se s bizonyára jó hatásu, mert olyan forró, hogy
a beteg mindig pompásan érzi magát, ha kijöhet belőle.

Ezeknél a sajátságoknál fogva Szilas-Almás e század derekán előkelő
fürdőhelylyé nőtte ki magát. Igaz, hogy többen kártyáztak, mint
amennyien gyógyultak benne, de az nem ártott a hírnevének; ellenkezőleg,
lassankint odacsalta a délvidék úritársaságát s vérmesebb szilasmegyeiek
a szerény Almást már-már a magyar Wiesbadennek kezdték nevezgetni. A
magyar Wiesbaden, a környék vagyoni viszonyaira támaszkodva,
szemérmetlen drágasággal tisztelte meg úri vendégeit s ez magában véve
is érthetővé teszi, hogy a ma már elfelejtett kis tó valaha, mint
divatos fürdőhely, dicső napoknak örvendett.

Hanem a sok vasut, a gyors és olcsó közlekedés egy-két évtized alatt
véget vetett a magyar Wiesbaden fényes jövőjének. Amíg szekéren jártak
az emberek, az Alföldről bizony kevesen jártak fürdőzni
Felső-Magyarországba; de ki maradt volna hű az egyszerü Almássá
visszavedlett kis iszapfürdőhöz akkor, mikor a külföldi fürdőzés már
csak félannyi pénzbe került, mint három heti gyöngécske kúra otthon?!

A szilasmegyei urak mindent elkövettek, hogy föltartóztassák a szép, de
rövid multu fürdő rohamos hanyatlását: sajnos, hiába. Hasztalan jártak
elül a jó példával, hasztalan rendeztek a fürdő kedvéért bált,
lóversenyt, virág-korzót, galamblövést, football-match-ot, torna- és
vívóversenyeket, hasztalan csináltattak tenniszpályát, külön
bícikliutat: Almáson nem lehetett segíteni. Dicső multjából a jelen
szomoru időkre nem maradt egyéb, csak egy roppant kaszinó, fényüzés
dolgában méltó bármely világfürdőhöz, az ősi, ártatlan víz s az antik,
szemérmetlen drágaság.

A kaszinót, a versenyekre és mulatságokra való tekintettel, kora
tavasztól késő őszig nyitva tartották; miért ne? Senki sem mondhatta,
hogy Almásnak csak júliusban van a szezonja, mert júliusban se járt oda
senki. Műkedvelő Robinzonok, akik egy puszta szigeten akarnak élni, de
villámos világítás és kellő kiszolgálat mellett, messzi földön nem
lelhettek ennél pompásabb helyet.

A kiszolgálás ugyan nem volt tökéletes s idők folytán a berendezés is
meglehetősen fogyatékossá vált, de ami a kényelemből hiányzott: Van der
Kerkhoven kisasszony ezt tisztára idillnek tekintette.

Ha esett az eső s nem lehetett befűteni, ő ebben csak kalandot látott;
ha az ebédhez sehonnan se tudtak sótartót keríteni, ő ezt hangulatosnak
találta.

– Jó leány, azt meg kell adni, – szólt Vidovics Terkához.

– De milyen jó, ha maga azt tudná! – ragadta meg Terka az alkalmat. –
Mint egy falat kenyér. Nem képzeli, mennyi pénzt osztogatott szét!…

– Az ember igazán azt hinné, hogy mindez nagyobb szabásu reklám a
legjobb csokoládénak a világon.

– Ne beszéljen róla így! Mondja, mi kifogása lehet ellene?

– Először nagyon is tökéletes. Semmi hibája, ami borzasztó. Még csak nem
is hiú. Csupa lélek; mindent megért és mindent megbocsát. Én ezt
rettenetesnek találom egy leányban. S minden iránt egyformán érdeklődik.
Ha süt a nap, rajong a fákért s ha esik az eső, lerajzolja az öreg
fizetőpincért. És ugyanazzal a lelkesedéssel.

– Istenem, fiatal!… – védte a barátját Terka.

– Valami különösen fiatalnak nem találom. Sőt…

– Hallja, ne mondjon ilyeneket. Én két esztendővel öregebb vagyok nála,
és…

– És maga, titokban, még most is el-eljátszik a babáival. Új ruhát ad
rájok, leckét ad föl nekik, s ha rosszul viselik magukat, megbünteti
őket. Soha se tagadja. Esküdni merek rá, hogy egy egész baba-kaszinót
rejteget valahol. Van der Kerkhoven kisasszonyról már nem hinném el az
ilyesmit. Mert nem arról beszélek, hogy hány esztendős lehet. Óh,
Frohsdorf még ma is meglátszik rajta. De akármilyen kiskoru, fiatalosnak
nem fiatalos.

– Nem fiatalos? Ő, aki örül minden gyerekségnek? Aki mindig jókedvü,
élénk?… Ugyan ne beszéljen!

– Nem, nem találom fiatalosnak ezt az élénk érdeklődést sem, amelylyel
minden csekélységet megtisztel. Én úgy vettem észre, hogy az egészen
fiatal lányokat nem érdekli igazán a külső világ; a tulajdon kicsinyes
vágyakozásaik teljesen elfoglalják őket. Csak később, amikor már egy
kicsit kihültünk s a vágyaink szerényebbek és ingatagabbak, kezdjük
észrevenni, hogy: Lám, lám, milyen furcsa mindaz, ami körülöttünk van!…
De ennek a szép, nagy leánynak nincsenek vágyai. Sohasem is lehettek,
mert mindig mindene megvolt, amit csak kivánhatott. A milliók megöltek
benne valamit, legalább is megfosztották attól a tökéletes étvágytól,
amely az első fiatalság irigylésreméltó kiváltsága. Nincs semmi
határozott óhajtása; azért keres végtelen unalmában mindig, mindenütt
apró szenzációkat.

– Mit tudja azt maga, hogy nincsenek-e vágyai?

– Csak gondolom. Ha szórakozást talál ebben a Robinzonnak való
fészekben, ezt másképpen nem tudom megmagyarázni, mint hogy: jóllakott
mindazzal, amit látni érdemes. A Rigi, Velence, a fjordok, Cintra és
Konstantinápoly… „kéjt a föld neki már nem adhat,“ mint ahogy lord Byron
énekelte. Ha örömet okoz neki, hogy itt, a pusztaságban hiányzik ez vagy
az, ami nélkül egy kényelemhez szokott leány nem igen tud meglenni, ezt
csak egy dolog teszi érthetővé, az, hogy: már régen megunta az örökkön
egyforma jólétet.

– Kiderül, hogy maga három nap alatt alaposan megunta a mi
társaságunkat.

– Ezt nem gondolja komolyan. Tudja jól, milyen hálás vagyok érte, hogy
elhoztak magukkal. Mert ez a fürdő, ahol az egészséges ember a
nagyteremben fürdik s a vizen ebédel, ez a kaszinó, ahol csak bujócskát
vagy patience-ot lehet játszani, ez az elátkozott kastély, melyet minden
teremtett lény messze elkerül, s melyből még az éhen haló mikróbák is
sietnek menekülni: éppen nekem való hely. Először is, ide nem jön utánam
az ispánom; a gazdaságban nem tehetek kárt s ez már valami. Aztán meg
nekem gyönyörűség: így élni, kis társaságban…

– Amely eléggé válogatott, ugy-e? Mondjon már egy bókot is! Tegye jóvá,
hogy elátkozott kastélynak nevezte a rezidenciánkat.

– Egy szál udvarlót hozott magával s azzal is rosszul bánik?

– Ha az udvarló kedvetlen s bizony egy cseppet se fiatalos!

– Szigoruan itél meg. De… beszéljünk inkább Van der Kerkhoven
kisasszonyról.

– Tud még valami rosszat róla?

– Nem mondtam róla semmi rosszat. Csak nem találom kislányosnak. Nincs
igazam? Egy kisasszony, akinek nincsenek gyöngéi, nincsenek antipatiái,
akinek a gondolkozásában semmi elfogultság, aki tárgyilagos, mint egy
professzor!…

– Úgy látszik, kezd érdeklődni iránta. Lássa, ezt szeretem. Megvallom
magának őszintén, nagyon örülnék rajta, ha… hogy is mondjam?

– Ha sikerülne rábirnom a kisasszonyt, hogy maradjon itt örökre? Ezt
akarta mondani, ugy-e?

– És ha ezt akartam volna mondani?

– Őszintén felelek. Meg vagyok győződve, hogy ez nagy szerencse volna
rám nézve. Mindenképpen. Például meglehet, megóvna attól, hogy egyszer,
nem tudom minő rossz órában, valami nagy-nagy oktalanságot kövessek el.
Biztosítana balesetek ellen egy egész életre. Mellette, bizonyára
nyugalmas jövő várna rám. De…

– _De_ is van?

– Óh igen. Lássa, én nem értem azokat az embereket, akik mielőtt
utazgatni mennek, biztosító bárcát váltanak maguknak a pályaházban, a
vasuti szerencsétlenségek esetére. Ha az ember vasuti balesettől tart,
ne moccanjon ki a szobájából s akkor igazán biztosította magát, ha pedig
nem tart effélétől, minek az a bárca, mely nem tudom mennyi kárpótlást
igér egy leszakított féllábért.

– Eh, hisz maga nem beszél komolyan!

– De komolyan beszélek. Komolyan hiszem, hogy a nyugalmas jövőért s a
többi s a többi, nem érdemes megházasodni.

– Csak bolond szerelemből, ugy-e? Vessen a sors hatot vagy vakot!

– Igen. Maga persze most azt szeretné mondani, hogy: ez ostobaság, de
nem mondhatja, mert tudom, hogy maga is szerelemből ment férjhez. Jóska
legénykorában egyetlen egy farsang alatt nyolcszor verekedett meg s
tizennégy embert vágott pofon; ilyen legénynek nem volt mód ellenállani.
Természetesen, maga is csalódott, mint a többiek. Az ura, mióta
megházasodott, senkit se vág pofon.

– Igazán kár volt magával szóba állanom. Ha tudtam volna, hogy tíz
percig se tud okosan beszélgetni…

– Előre is lemondott volna erről a szép tervről, ugy-e? De így
gondolkozott: „Ez a fiu nem csinál semmit a világon. Semmi okos
elfoglaltsága; nem tudja, mihez fogjon, minő ambiciónak éljen… Unalmában
talán meg fog házasodni.“ Nem, még nem jutottam idáig. A politizáláshoz
ugyan semmi kedvem; pénzt se akarok szerezni a szegény emberektől azzal,
hogy bélyeges papírra írjam a bajaikat; más okosabb dologhoz nem értek…
de csak hogy életjelt adjak s valahára csináljak valamit, azért még nem
házasodom meg.

– Nagyon vígan fütyül a sötétben. Úgy látszik, fél…

– Nem tagadom, hogy az efféle, nyiltan vallott szándékok mindig
nyugtalanná tesznek egy kicsit. Előttem lebeg az öreg Vidovics Márk
elrettentő példája. Az, szegény, évtizedekig hetvenkedett, hogy vele
ugyan nem bánik el semmiféle asszonynép; kapálózott is úgy, a hogy
tudott, tán segítségért is kiáltott, mégis megházasították. S maga jóval
veszedelmesebb ellenfél, mint azok, akik az öreg Márkuson
diadalmaskodtak. Amit maga egyszer a fejébe vesz, az nekem imponál. S
meg kell vallanom, ha Van der Kerkhoven kisasszony is úgy gondolkoznék
erről a dologról, mint maga, ugyancsak szükségem volna minden
hidegvéremre, hogy el ne veszítsem a fejem.

– Ennyi udvariassággal mindenesetre tartozott nekünk!… Már igen
kiállhatatlan volt, tudja-e?…

Vidovicsból csakugyan egyes-egyedül az udvariasság szólt. Az igazság az
volt, hogy már alaposan megbánta a vállalkozását s nagyon szeretett
volna búcsut mondani a tóparti kastélynak. De még csak nem is
gondolhatott a dezertálásra; Van der Kerkhoven kisasszonynak pedig esze
ágában se volt visszavonulót fujni. El volt ragadtatva; s ez az
elragadtatás lefegyverzett minden titkos óhajt.

Előbb, a legelső napon nemcsak a hölgyeket, attaséjukat is vidámmá tette
az ész nélkül való kirándulás. Megjelenésük a fürdőben olyan ribilliót
keltett, amely meghaladta Van der Kerkhoven kisasszony minden ábrándját.

A vasuttól a fürdőig egy lelket se lehetett látni. S ahogy, jókora
cseléd-kisérettel, három kocsiban megérkeztek a hatalmas barokk-épület
elé: mintha a Dornröschen kastélya előtt állapodtak volna meg. Sehol,
semerre semmi nesz; az ablakok zsalui leeresztve; köröskörül, egy
puskalövésnyi távolságra, se fa, se fű, se bokor, csak a tó, amelynek
vize, mintha megaludt volna.

– Amint láthatja, kisasszony, – szólt Vidovics, – a velencei Cimitero
után ez a legszomorúbb hely a világon.

Van der Kerkhoven kisasszony tapsolt örömében.

Vidovics leszállt a kocsiról s látva, hogy a cselédek hiába ostromolják
a zárt kaput, szétküldte őket minden elképzelhető irányba.

Aztán ő maga kezdte ostromolni a várt.

– Halló, valaki! – s buzgón döngette a nagy tölgyfa-ajtót.

Végre, valahára messziről, az épület balszárnya felől egy ijedt öreg
szolga tipegett elő, aki az invázió egész nagyságának láttára
összecsapta a két kezét s aztán szó nélkül visszafutott oda, ahonnan
jött, bizonyára a kulcsokért.

– Nini, az öreg, süket szolga, akit _Hoffmann meséi_-ben láttunk! –
szólt Vidovics. – Ez most oda benn letérdel és imádkozik. Várhatunk
legalább egy félórát, amig visszajön.

– Remek alak! – örvendezett Kerkhoven kisasszony. – Már ezért az arcért
is érdemes volt ide jönnünk. Le fogom rajzolni.

– Ha ugyan beereszt bennünket, – kétségeskedett Vidovics. – Úgy látszik,
nem nagyon örül a látogatásnak.

– Szegény, most ébredt föl téli álmából – szólt Terka. – Engedjen neki
időt, hogy egy kicsit magához térhessen.

Az öreg nem imádkozhatott nagyon sokáig, mert nemsokára előkerült a
kulcsokkal. Csak az az egy hiányzott, amelyre éppen szükség lett volna.
De negyedóra mulva megkerült az is, s a kaput nagynehezen kinyitották.

Időközben a melléképületekben összefogdosták a fürdő egész cselédségét.
Az álmélkodó arcok előkukkantak, majd ismét visszabujtak rejtekeikbe.

– Azt hiszem, jó lesz, ha a kocsiban maradnak, – szólt Vidovics a
hölgyekhez. – Én majd előbb körülnézek odabenn.

Azzal jött vissza, hogy:

– Úgy van ott minden, mint Mária Terézia korában. Meg kell várniok, míg
egy-két szobát rendbe lehet hozni, úgy ahogy…

– De hisz’ ez pompás! – ujjongott Van der Kerkhoven kisasszony.

– Nem éhesek?

– Egy kicsit.

– Kapunk mindjárt ennivalót is. Ugy-e, öregem?

– Hogyne! – felelt Hoffmann öreg szolgája biztató hangon. – Rögtön
beküldök a faluba; lesz itt minden, csirke, tojás, amit csak
parancsolnak!

– Szóval, mire beesteledik, vacsoránk is lesz. És addig itt a szalámi,
ha valaki ebédelni akar. Még jó, hogy elhoztuk.

– Igen ám, de kenyerünk már nincsen, – szólt Terka kissé aggódóan.

– Elosztogatták az egész kenyeret?

– Persze. Odaadtuk a cigányoknak. Ki gondolta volna, hogy még szükségünk
lehet rá?

Az öreg ajánlkozott, hogy ő majd szolgál kenyérrel. Egy-két zsemlye
mindig akad a háznál.

Egy pár perc mulva Vidovics diadallal tért vissza a kocsihoz.

– Brávó! – szólt, – csakugyan kaptunk zsemlyét. Kissé különös szabásuak
ugyan, de a szinük igen szép. Finom, rokoko citrom-szín. Valóságos Louis
Quinze-zsemlyék; lehet, hogy Pompadour keze érintette őket. Tessék.

– Mily kaland! – gyönyörködött Van der Kerkhoven kisasszony.

– A kaland nem rossz, – szólt Terka, de a zsemlye száraz. Maga nem
eszik, Feri?

– Köszönöm, én megvárom a vacsorát. A mindent, amit csak parancsolni
kell.

Mire a hölgyek megebédeltek, a lakás már készen várta őket.

Vidovics lesegítette őket a kocsiról s bemutatta nekik ideig-óráig való
lakó-osztályukat.

– Véletlenül a hangverseny-termet takarították ki először, de sebaj.
Legalább Van der Kerkhoven kisasszony azonnal zongorához ülhet, ha kedve
tartja… Mielőtt elbúcsúzom önöktől, nem parancsolnak még valamit? Itt
csak parancsolni kell.

– Ha olyan szíves akar lenni, – szólt Van der Kerkhoven kisasszony, –
talán lehetne valahonnan egy pohár sört keríteni. Az ebéd nagyon tápláló
volt.

– Sört! – szólt Vidovics odakünn ridegen.

Ez a kivánság igen nagy riadalmat idézett elő a szép barokképületben, s
Vidovics csak egy jó negyedóra mulva jelentkezett újra két söröspohárral
a kezében.

– Bocsánatot kérek, de ez a hűs ital kissé hosszu utat tett meg.
Kivánságomat egyik hang a másiknak adta át; az ekhó lefutott a pincébe,
onnan a bodrogi hegyek közé s ott a szikla-hasadékok mélyén Hudson
kapitány és összes szellemei mennydörögték: _Sört!_ – míg végre az
erdőben alvó szép csaposleány jónak látta kimérni ezzel a két pohárral.

– Ejnye, be aggasztó operette-műveltsége van magának! – szólt Terka,
köszönet helyett.

Van der Kerkhoven kisasszony annál hálásabb volt.

– Soha se ittam ennél jobb sört; nagyon köszönöm, monsieur Vidovics.

– A kisasszonyt még most is mulattatja a kaland?

– De hisz’ mindez nagyszerü!… Ezt, ezt kerestem én!

S lelkesedésében szilajul kezdte sanyargatni a zongorát, fölvervén az
almási tó békés állat-világát _Carmen_ séguedillájával

  Près des remparts de Séville,
  Chez mon ami Lillas Pastia
  J’irai danser la Séguedille
  Et boire du Manzanilla.
  J’irai chez mon ami Lillas Pastia.
  Oui, mais toute seule on s’ennuie,
  Et les vrais plaisirs sont à deux;
  Donc, pour me tenir compagnie,
  J’emmènerai mon amoureux!

– Tessék, – szólt Vidovics magában, mialatt lebaktatott a lépcsőn, –
milyen kevés kell hozzá, hogy egy milliomos kisasszony huszonnégy órára
boldog legyen!

Délután megnézték az úszóházat, a tenniszpályát, a torna- és
vívó-csarnokot, a nagy hársfa-alléet, a versenytért s az összes
nevezetességeket. Van der Kerkhoven kisasszony fáradhatatlan volt;
elment volna a bodrogi hegyekig. Terka alig tudta meggyőzni, hogy a
fürdő területén túl nincs semmi, amit érdemes volna megnézni.

– Azt hiszem, a halmokról messzire el lehet látni, – gyanakodott Van der
Kerkhoven kisasszony.

– Igen, csakhogy nem látsz egyebet, mint a végtelen sikságot, a
hársfa-allée-t s azt az egypár szál gyertyánfát a versenytér körül.
Aztán a halmok messzebb vannak, mint képzeled. Odáig kocsin, jó
lovakkal, legalább egy félóra.

Van der Kerkhoven kisasszony kocsin, jó lovakkal, elment volna a világ
végére is, de nem akart nagyon követelő lenni. Kárpótlásul elvezettette
magát a hőforrásokhoz.

– Itt bizonyosan fürdő volt már a rómaiak idejében is. Mit gondol,
Vidovics úr?

Ez a kérdés eddig soha se nyugtalanította Vidovicsot. Hamarjában azt se
tudta elhatározni, vajjon a légiók elhatoltak-e idáig?

Van der Kerkhoven kisasszony aztán kifejtette, hogy micsoda jelenségek
vezetik ehhez a föltevéshez. Mindenhez értett a világon.

Majd a gyertyánfák korát találgatta, s utóbb, merész eszme-társítással
elmagyarázta Vidovicsnak, mily meglepőnek találja, hogy a Lincolnshire
Handicap-et Mount Morris másodszor is megnyerte.

Vidovics titokban szemrehányó pillantást vetett Terkára, aki
félreértette a néma beszédet.

– Szegény fiu, maga éhes, s mi ugyancsak megsétáltatjuk!

– Dehogy! – felelt Vidovics. – Nem azért élünk, hogy együnk, hanem
azért, hogy csolnakázzunk.

– Ohó, ez alól nem fog kibújni. Nem azért hoztuk ide, hogy a döntő
pillanatban almási gondolásokra bizzuk magunkat! De addig
megvacsorálhat, s el is felejtheti, hogy evett.

– Majd csak azután. A hold nemsokára följön s mivel úgy képzelem, nem
várjuk meg a késő éjszakát…

– De bizony megvárjuk! Kiknek néz bennünket? Csak nem gondolja, hogy
éjjel félni fogunk?

Van der Kerkhoven kisasszony sietett kijelenteni, hogy tíz-tizenegy óra
előtt ő is igen prózainak tartaná a _holdvilág parti_-t.

– Ahogy parancsolják, – szólt Vidovics.

S a benszülöttek elképpedésére, éjfél után egy órakor szállottak
csolnakba. Két üveg pezsgőt vittek magukkal s mikor a jeget tartó, nehéz
ezüst-edényeket berakták a ladikba, az ingatag alkotmány közel volt a
fölforduláshoz. De a hölgyeket ez nem aggasztotta.

A fürdő intézője fejcsóválva nézte, amint eltüntek az éjben. Ha
véletlenül nem ismeri Vidovicsot, szökött őrülteknek tartotta volna
őket. De Szilas-Bodrog vármegyében megtanulja az ember, hogy soha semmin
se csodálkozzék.

Van der Kerkhoven kisasszony jól imádkozott: a hold teljes pompájában
jelent meg tiszteletükre. Egyszerre azonban felhőfátyolt öltött magára;
épp amikor a legmesszebb voltak a parttól.

– Nem félnek? – kérdezte Vidovics.

– Már hogy félnénk, mikor pezsgő van velünk! – felelt Van der Kerkhoven
kisasszony.

Vidovics eleresztette az evezőket és koccintott vele.

Ez a felelet szinte meghódította.

– Derék leány, azt meg kell adni, – szólt magában. – Tartalmasabb feje
van, mint szeretném, de legalább vigyáz rá s nem veszti el hamar…

Mind a kettőjök szerencsétlenségére, Van der Kerkhoven kisasszony
sietett elrontani a dolgot.

– Tudja, mire emlékeztet engem ez a kép? – szólt, ahogy visszajövet
megpillantották a kivilágított kaszinót, melyben az excentrikus vendégek
kedvéért vagy ezer villamos láng ragyogott. – Pallanzára és a Lago
Maggiore-ra!

– Az ám, – felelt Vidovics, s magában így morfondált:

– De hát nincs szeme ennek a lánynak?! Milyen más ott a víz, a levegő, a
növényzet, még az árnyékok is! Az ember azt hinné, hogy itt más hold
sétál az égen, nyugalmasabb, szelidebb!… Nem, látni nem lát, csak érez.
Szeme nincs, csak lelke.

Hanem azért ezen a legelső estén, mikor elbúcsuzott tőlük s visszavonult
a szobájába, még némi gyöngédséggel gondolt arra az alakra, akit az
imént elhagyott s aki magános szobája csöndjében újra megjelent előtte.

– Ha elvenném – tünődött, míg elszítta a cigarettáját – nagyon
megbecsülne. És ha megcsalnám, akkor is megbecsülne. Nem kaparná ki a
szemem; megbocsátana. Egy darabig igen-igen boldogtalan volna, de
megbocsátaná ezt is, mindent. Kényelmes feleség volna; nem tulságosan
imádandó, de kellemetes.

Másnap azonban már nem gondolt rá, hogy mi történnék, ha véletlenül
eszébe jutna megházasodni, hideg, tehát: kétszeresen ostoba fejjel; egy
pillanatig se gondolt többé erre az esetre. A második nap kalandjai igen
szegényeseknek tüntek föl előtte; s ha Van der Kerkhoven kisasszony ezen
a napon is bőven talált szenzációkat, Vidovics máris rájött, hogy: „plus
ça change, plus c’est la même chose.“ Harmadnap nem titkolta el önmaga
előtt, hogy ostobaságot követett el, mikor erre a hóbortos kirándulásra
vállalkozott s a negyedik este dühösen kérdezgette maga-magától:

– Hát kellett ez nekem?!…

Egyre több hibát födözött föl a szórakozásra vadászó, szegény milliomos
leányban. Eleinte csak azon boszankodott:

– Nem leány ez, hanem maga a testet öltött etnográfiai érdeklődés. Vagy
ha valamivel több ennél, úgy a dilettantizmus, tetszetős formában.
Persze, ha valaki ép, jóarcu s Doucetnál készítteti a ruháit, egy-egy
pillanatra szembe fog tünni, nekem is, neked is, mindenkinek, kivált egy
puszta szigeten…

Majd így folytatta:

– S ebben a lelkes dilettantizmusban tulajdonképpen sokkal több az
önzés, mint képzelné az ember. Ami eleinte csupa érzésnek látszik,
nagyobbrészt inkább csak hideg kiváncsiság. Azt hinnéd, együtt érez
nagygyal, kicsinynyel, annak az indulatával, ennek a sóvárgásával s
voltaképpen nem lakik benne egyéb, csak a kiváltságosak gőgje, mely
szórakozása tárgyának tekinti az egész világot.

Utóbb még szigorúbban itélt róla:

– Mekkorát tévedtem! Azt képzeltem, hogy igénytelen s kívánságok nélkül
való s tele van lehetetlen vágyakozásokkal, céltalan ábrándokkal,
pillanatról-pillanatra változó szeszélyekkel! Mindene megvan, de e
mindennek semmi értéke előtte; mást keres, ami nincs; soha semmi se
fogja kielégíteni. Pokoli feleség volna; óvjon meg tőle az ég minden
naiv embert!… Vagy talán csak egyetlen hibája van, szegénynek: az, hogy
nem szeretem?!…

Utóljára egyáltalán nem gondolt rá, csak unta.

S mialatt Van der Kerkhoven kisasszony a színek és hangok rejtelmes
egybefüggéséről beszélgetett vele, egyre azon járt az esze:

– Vajjon mit csinál most a kis majom?… Az én édes, kedves kis majmom?…
Vajjon mit szól hozzá, hogy így eltüntem? Ma már a nyolcadik napja, hogy
nem láttam… Vajjon gondol-e rám néha?… Most alighanem az utcán van; ha
próbája volt, éppen most megy haza… Várja-e valaki a _Metropole_-ban?…
Azóta a Pázmány-utcában lehet… _Lecocq ur_-nak bizonyosan több esze van,
mint a gazdájának s most is hűségesen kiséri… Vajjon szól-e hozzá?…
Vajjon mondja-e neki, hogy: Óh, be nagy szamár a te gazdád!…

Mikor a tizedik napon Terka kijelentette, hogy akármilyen egészséges
dolog is a csolnakázás, végre is ideje, hogy hazamenjenek, Vidovics
Oroszlánszívü Rikárdra gondolt, aki megszökvén osztrák fogságából,
összeölelkezett az erdőben a fákkal.




VII.

– Itt van ő, itt van ő, itt van ő!…

A vörös szakállu, rettenetes Zampa kapitányt fogadták így. A bariton
bizonyára már az asztal alatt reszketett; az együttesből tisztán
kihallatszott a Rita hangja. Mindjárt vége a fölvonásnak.

Vidovics leült egy kiselejtezett, rongyos kősziklára s türelmesen várta,
míg rákerül a sor.

Meg kellett szolgálnia, a mire vágyakozott.

A finále elhangzott, a függöny legördült, a kulisszák között nagy
fészkelődés, sürgés-forgás támadt; csak Mira nem mutatkozott. Alighanem
a túlsó oldalon lépett ki a szinpadról s a Lola öltözőjébe ment.

Vidovics nem akart mindakettőjükkel találkozni s azért ott maradt a
posztján. Tudta, hogy Ritának a következő fölvonásban erre kell jönnie,
épp akkor, mikor Lola a szinpadon lesz. Ezt az alkalmat nem akarta
elszalasztani.

A dekorátoroknak meglehetősen útjában volt. Kastélyokat, sőt egész
tájakat cipeltek el mellette; hol jobbra, hol balra kellett húzódnia. A
szinfalak közt csak egy urat ismernek: a nagyközönséget.

Valaki azonban egy csöppet se respektálta se a közönséget, se azt a
lázas munkát, melyet e percben a szinpadon folytattak. Ez a valaki egy
mezítlábas öreg asszony volt, aki vidáman haladt el a kulisszák mellett,
egy köteg ételes csészével a kezében. Aligha vette észre a nagyságos
urat, mert az ajtócsattogás és díszlettologatás zajában bátor
füttyszóval ment ki az udvarra.

– Ej, be vígan van az öreg! – szólt Vidovics magában. – Mi az ördög
tehette ilyen jókedvüvé?… Akinek az ételt hozta, nem lehet valami nagy
úr és lám, ennek a szerény exisztenciának a cselédje milyen gondtalan
tud lenni!… Különben igaza van az öreg asszonynak: az élet nem érdemli
meg, hogy komolyan vegyük.

Most maga Zampa kapitány közeledett feléje méltóságos léptekkel.
Vidovics szeretett volna egy pillanatra láthatatlanná válni, de az öreg
tenor észrevette a színügyi bizottság elnökét, aki már vagy két hete nem
mutatkozott a szinházban. Lehetetlen volt meg nem kérdeznie, miért, hogy
olyan régen nem volt szerencséjök.

Vidovics iparkodott nyájasan felelni, de éppenséggel nem örült a
találkozásnak. Attól tartott, hogy ha Mira meglátja őket, elmenekül
előle s ő nem állhatja útját a rossz kis gyereknek.

– Vinne az ördög Bukarestbe! – bosszankodott magában. – Bukarestben
talán megtalálnád a hangodat valamelyik csapszékben.

Végre megszabadult tőle.

Csak most vette észre, mennyire ideges.

– Itt hagytam önként, – pirongatta maga-magát, – itt hagytam hideg,
nyugodt lélekkel, hogy akár ne is lássam többet. Megvoltam nélküle vagy
tíz napig, bár semmi igaz okom nem volt rá, hogy kerüljem; másfelé
jártam, _car tel était mon plaisir_. És most alig tudom megvárni ezt a
pár percet!… Pedig semmi sem történt azóta; éppen semmi. Egy párszor
eszembe jutott az arcocskája s néha azt kérdeztem magamtól: vajjon
gondol-e rám? És egyre sűrűbben kérdezgetem magamtól ezt az ostobaságot.
De hát végképpen elment az eszem?!… Eh, mikor jön már?!…

Végre megjött.

Lassan, kissé elgondolkozva közeledett. A pillantása szórakozott volt s
látszott az arcán, hogy rosszkedvü. Az öltözőjéhez támaszkodó embert nem
vette észre.

Vidovics, mintha tréfálna, útját állotta s megfogta a kezét. Aztán halk,
gyöngéd hangon azt kérdezte tőle:

– Ismer még?

Mira megrezzent s mintha vissza akart volna húzódni. De ahogy fölnézett,
arca kiderült s még csak a kezét sem húzta vissza.

– Igen, – szólt Vidovics, – itt van ő, itt van ő, itt van ő. Rosszul
fogadjuk?

A leány nem felelt, csak nézett a szemébe s mosolygott, de úgy, mint aki
mindjárt sírva fakad.

– Édes, kedves, drága! – szólt a másik halkan.

Mira intett neki, hogy ne szóljon; a tekintete is azt könyörögte:
„Hallgass!“ De látszott rajta, hogy nem haragudott meg: piros volt, a
festék alatt is, a haja tövéig.

Körülnézett; senkit sem látott a közelben. A két középső színfal
elbujtatta őket a szinpadon lévők szeme elől, s az öltözőkhöz vezető
folyosó néptelen volt.

Ahogy visszafordult, a szemök hirtelen összevillant, s a Mira ellankadt
pillantása egy pillanatra foglyává lett annak a másik égő tekintetnek. A
lány sietett kibontakozni a tekintet forró öleléséből s egy kicsit
visszahúzódott.

– Miért jött vissza? – kérdezte, épp olyan halkan, mint ahogy a másik
szólt.

– Kérdezze inkább, hogy miért mentem el? Elmentem, mert őrült voltam s
visszajöttem, mert nem tudok úgy élni, hogy ne lássam!

– Ne beszéljen így… s várjon egy kicsit rám, itt, ezen a helyen;
mindjárt visszajövök.

Befutott az öltözőjébe, de azonnal visszatért. Egy fátyol-kendőt hozott
magával, hogy eltakarja kifestett arcát.

– Nem akarom, hogy így lásson, – szólt. – Mert így még nem látott soha.

– De legalább láttam. Míg most…

– Hagyja, hadd maradjak így. Tudom, hogy a színpadon nem tetszem
magának, de… minek is jött ide?

Igaza volt. A Rita bokorugró ruhájában kisebbnek s fejletlenebbnek
látszott, mint máskor: a szegényes, kopott kosztüm, évtizedek óta
megbarnult aranyrojtjaival, lerítt üde, fiatal szépségéről. S a festék
meg ez a fátyol-maskara, úgy nem illettek kiáltóan leányos alakjához!
De, különös, megjelenésének a szegénysége csak még kedvesebbnek tüntette
föl az előtt, akivel beszélt. Mintha betegnek, szenvedőnek látta volna,
gyöngédsége csak növekedett iránta; elhanyagolt, szegény kis gyermekre
talált benne, bájos, édes kis gyermekre, akit nem elég szeretni, ápolni
is kell.

– Hogy miért jöttem ide? Mert nem tudtam holnapig várni, hogy lássam s
hogy halljam a szavát!… Mert nem akartam a szinpadon látni, ott nekem
idegen!… Mert beszélni akartam magával, elmondani, hogy… már magam sem
tudom mit… Mert azt akartam, hogy újra lássam a mosolyát… Eh, tudom is
én: mért. Bizonyosan azért, mert szeretem!

– Óh, Istenem!… Hallgasson! Hallgasson! Miért is jött vissza!

Egy darabig csak néztek egymásnak a szemébe. Érezték mind a ketten, hogy
most ezeknek a szavaknak kellene következnie: „Miért hallgassak?
Szeretlek, te is szeretsz engem, légy az enyém örökre!“ – s tudták, mind
a ketten, hogy ezek a szavak nem fognak elhangzani.

És mégis, mialatt az élemedett Zampa a zsinórpadlás felé fordulva
kereste a neki igen magas hangot, egy percre belefelejtkeztek abba a
gondolatba, hogy: óh, mily édes nem törődni semmivel a világon, csak
nézni két szembe, melyek az Örök Szerelemtől ragyognak!…

A leány szólalt meg először.

– Azt hittem, hogy nem látom többet… Miért is jött vissza?!…

De tekintetének a sugárzása egyebet mondott, azt beszélte, hogy:

– Milyen jó, hogy visszajöttél!…

– Visszajöttem, – felelt a másik, – mert nem tudok élni a nélkül, hogy
lássam!… Nem tudok beletörődni a gondolatba, hogy a maga édes hangját ne
halljam többet!… A közelében akarok lenni; azt akarom, hogy szóljon
hozzám s hogy felelhessek a szavára. Mindennap. Mindig.

– Az úgy sem lehet. Nemsokára el fogunk válni. Aztán egy darabig gondol
rám és végre el fog felejteni.

– Nem. Utána megyek, akárhová megy. Voltak már efféle alakok a világon.
Én is ilyen alak leszek. Mindegy.

– Óh, ne ijeszszen meg. Ne mondjon ilyeneket. Hisz tudja, hogy az
lehetetlen!

– Csak azt tudom, hogy nem válhatok el magától soha. Igen, azt hiszem,
soha.

– Ugy-e, maga is fél attól, amit mond? Nem való ilyeneket beszélni. Majd
szépen elbúcsúzunk, szépen elbúcsúzunk…

– Mira, édes kis Mira, hallgasson rám!…

– Nem, ne szóljon. Nem akarom magától hallani. Az én utam más, mint a
magáé, tudom. De nem akarom magától hallani. Lássa, jobb lett volna, ha
nem találkozunk többé. Mit akar velem? Nem akar szerencsétlenné tenni,
ugy-e? Maga jó és szeret, érzem. Nos, ha szeret, váljunk el most. Hogy
mindig úgy éljen az emlékemben, amilyennek most látom!

– Azt hiszi, világok választanak el bennünket?

– Igen, világok. A maga világa, meg az én világom. Ne is beszéljünk
erről. Igérje meg, hogy jó lesz hozzám, s mindig szót fogad nekem!

– Azt teszem, amit akar. Csak engedje meg, hogy lássam!… Amikor lehet;
mindig, amikor lehet.

– Nem tudom, hogy mit feleljek. Félek a jövőtől. A legjobb volna, ha már
holnap el kellene utaznunk innen, s aztán egy kis idő mulva… nem
mindjárt holnap… elfelejtene. A szinésznőket könnyen elfelejtik, de én
magának nemcsak az voltam, ugy-e?… Óh, Istenem, a jelenésem… De előbb
mondja még egyszer, hogy szeret. Még soha senki se mondta eddig.

– Édes, édes!… – és a hangjában benne volt az is, amit a másik hallani
akart.

A folyosón egy árnyék jelent meg. Lóla volt, aki Mirát kereste.

– Mira, az istenért, hol vagy?

– Megyek már…

Kezet nyujtott a fiatalembernek s halkan így szólt hozzá:

– Ha akarja, ma haza kisérhet bennünket…

– Ha akarom-e?!…

Lola ezalatt odaért hozzájok.

– Ah, ön visszatért, Vidovics úr?

Nem igen figyelt a feleletére. Ez a tíznapos kimaradás tökéletesen
megnyugtatta s azóta, hogy váratlanul megszabadult a mindennapos
ostromtól, a Vidovics-nemzetség nem érdekelte többé.

Visszamentek a szinpad másik oldalára s Vidovics egyedül maradt.

Tudta, hogy sokáig kell várnia, de azért nem hagyta el a helyét. Ki
akarta kerülni az alkalmatlanok és közömbösek társaságát; féltette tőlük
friss emlékeit.

És ahogy újra maga előtt látta azt a sugárzó, kedves, meleg tekintetet,
ahogy messziről meghallotta a zengő hangot, mely az imént mély,
felejthetetlen szavakat suttogott előtte, valami édes borzongás fogta
el. Az ifjúság bőséges örömökben: de hiába vagy a huszas évek végén,
hiába nézed e kitünő pozicióról, mint egy gyönyörü hegység magasáról,
felsőbbséggel a kalandok és flirtek olcsó léhaságait, hiába vetted ki
részedet a mindenféle fajta szerelmekből, s hiába nézed köznapi dolognak
a legtöbb szerelmi románcodat, mikor érzed, hogy egy szép, fiatal
teremtés, aki még gondolatában sem volt soha senkié, átadta neked a
lelkét egészen, s elvégezte rólad, hogy azt téssz az életével, amit
akarsz: legyen a neved bár Don Juan Tenorio, valami olyan melegség járta
át egész lényedet, amelyről eleve tudod, hogy élj akármeddig, nem
sokszor lesz hozzá szerencséd; ezt ugyan nem fogod megszokni.

– Persze, ön számon kéri tőlem a barátját, – szólt Lola Vidovicshoz az
előadás után. – Nem szolgálhatok vele; úgy hallom, szegény,
szoba-áristomot kapott. Hanem a kutyáját, azt visszaadhatjuk. Hűségesen
kitartott mellettünk, amint mindjárt meggyőződhetik róla.

Csakugyan, _Lecocq úr_ már ott várta őket a szinház udvarán. A derék
állat eszeveszett ugrándozással üdvözölte a gazdáját, de aztán
udvariasan körültáncolta a lányokat is.

– Ezt ugyan hatalmába kerítette a szinházi szenvedély, – szólt Vidovics.
– Tartok tőle, az lesz a sorsa, ami az őrült angol lordnak: mindenüvé
követni fogja a társulatot. De ez a könnyelmü kutya már teljesen
eljátszotta az érdeklődésemet; beszéljünk inkább Cipriániról. Miért
kapta az áristomot?

– Egy vendéglői jelenet miatt; azt mondják, hogy kötekedett s nem volt
egészen igaza. Nem tudom tisztára a dolgot. Épp akkor este történt,
mikor a _Remete csöngettyűjé_-t adtuk s ez ránk nézve olyan nagy esemény
volt, hogy nem igen törődtünk egyébbel.

– Cipriani különben se volt kedves emberük.

– Soha sem rajongtam érte, az igaz. S akkortájban a legkevésbbé. Amúgy
is rossz kedvem volt a _Remete_ után…

– A _Remete_ után? Miért?

– Csak udvariasságból tesz úgy, mintha nem tudná, mi történt?

– Semmit sem tudok. Délután érkeztem meg; estig nem találkoztam
ismerőssel. Legelőször is a szinházba mentem, s ott…

– Az történt, – szólt közbe Mira, – hogy a _Remeté_-ben megbuktam.

– Ez túlzás. Bukásról szó sem lehet…

– Nem pisszegtek ki, de ennek is kevés volt a hijja.

– Nagy sikert vártunk és ez elmaradt. Ennyi az egész. De azért igen el
voltunk keseredve.

– Azóta tűrhetően énekeltem el két kisebb szerepet. Lolát ez
megvígasztalja. Engem nem.

– Tudja, a dologban a legrosszabb az, hogy attól fogva nem győzök eleget
vitatkozni vele. Nem volt szorgalmas; sem a duettet, sem a nagy hármast
nem tudta eléggé. S most azzal bosszant, hogy neki nincs tehetsége.

– Minden bizonynyal okosabb lett volna, ha tanítónőt nevelnek belőlem.

– Ilyen hanggal!…

– Hagyjuk el, kedves Lolám. Mindez egy csöppet sem érdekli Vidovics
urat.

Vidovics úr sietett tiltakozni. De Mira másra terelte a szót s Lola
elhallgatott.

A szőke lánynak szeget ütött a fejébe a Vidovics úr föltünő
tájékozatlansága.

– Te, Mira, – szólalt meg, a mikor otthon magukra maradtak, – ha a
_Remete csöngettyűjé_-ről, meg a többi, egy szót se szóltál neki, miről
beszélgettél vele egy fél fölvonáson át?

– Okos dolgokról, – felelt Mira, s ezzel véget vetett a vitának.

Sietett levetkőzni, s bebújt az ágyába.




VIII.

_Özv. Fröhlich Nándorné – Haller Xav. Ferenc urnak_

_Budapesten._

Kedves Rokon!

Szegény boldogult férjem, akit, ha Isten életben tartott volna, most nem
volnék Önnek terhére… pedig még élhetett volna vagy tíz esztendőt, mások
elélnek hetven-nyolcvan éves korukig, s őt hatvanhárom éves korában
szólította el az Úr, ámbár rendes életü ember volt, bort se ivott soha…
azt szokta mondani, ne fujd, ami nem éget s Isten mentsen engem, hogy
más dolgába avatkozzam, kiki maga tudja legjobban, mit tegyen, mit ne
tegyen s én már csak azért sem szeretek beleszólni abba, ami nem
tartozik rám, mert az ember csupa jó szándék és csak kellemetlensége van
belőle, én pedig mindennél többre becsülöm a nyugalmat.

A világért sem akarnám megzavarni a Kedves Rokon lelki békéjét, ámbár
gondolom, most már mégis csak vége lesz a sakk-versenynek, még az is
kifáradhatott bele, aki csak nézte, mint a Kedves Rokon s Isten látja
lelkemet, semmi kincsért nem akarnám a Kedves Rokon ügyeit bírálni, de
nem tudom megérteni, mi mulatságot adhat egyeseknek – nem erre az esetre
mondom – elnézni, hogy mások hogyan mulatnak.

Azt fogja mondani, Kedves Rokon, hogy egy szegény öreg asszony ne
szóljon bele mindenbe, mert egy szegény öreg asszony nem szinügyi
tanácsos. A szegény öreg asszonyok hallgassanak. Ebben igaza van.
Szegény Nándorom, Isten nyugtassa meg, azt szokta mondani, hogy az
asszonyokat, mihelyt elérték a harmincadik évöket, be kellene szüntetni.
Ő ezt nem rosszakaratból mondotta, mert akkor mindössze huszonhárom
esztendős voltam; az édesanyámra értette, nem én rám. De csak később
láttam be, mennyire igaza volt; Nándoromnak csak egyszer nem volt igaza;
amikor meghalt.

Nem is írnék önnek, Kedves Rokon, mert ne szólj szám, nem fáj fejem. Az
ember ne lásson, ne halljon, ne beszéljen; csak így lehet hosszu életü a
földön. De Lola nem hagy békét. Azt mondja, vannak dolgok, amelyeket egy
kisasszony, bármennyire fölvilágosult, nem tárgyalhat az édesatyjával; s
a tisztes személyek éppen erre valók. Tisztes személyek alatt, teljes
megvetéssel, mindig engem szokott érteni.

Rajtam tehát ne muljék. Én ugyan nem látom a helyzetet olyan
kétségbeejtőnek, mint Lola; de mit tud ehhez egy szegény öreg asszony?!
A fiatalember jónevelésü, illedelmes s nem csinál nagyobb botrányokat;
de hát a mai világban a lányok olyan fölvilágosultak, hogy mindent
jobban tudnak, mint a tapasztalt öreg asszonyok.

Mert kérdem, Kedves Rokon, mi rossz van abban, hogy egy fiatalember
minden este más kalapban jön a szinházba s a fölvonások után úgy néz
körül a nézőtéren, mintha mindenkit pofon akarna vágni?! Igaz, hogy
mindenki az ő fehér kalapját nézi, akkora karimája van, hogy az egész
közönség dühös, mikor ez a kalap megjelenik a nézőtéren, de ki tehet
róla, hogy Párisban most ilyen furcsa kalapokat viselnek?! Előadás alatt
leveszi a fejéről s végre is ez a fő-dolog. Az, hogy a kutyája mindig
vakkant, ha öreg nő lép a szinpadra, bizonyára illetlen dolog; de hogy
Nizzából hozat virágot Mirának, egy cseppet se találom botrányosnak.
Lola a multkor egy szekérre való virágot dobott ki az utcára; én ezt nem
helyeseltem. Végre is ő a szinügyi bizottság elnöke, s a tekintélyes
egyének iránt mindig figyelemmel kell lenni, mert ez világ sora.

Istenem, az én időmben, mikor Pepita járt nálunk, az egész fiatalság meg
volt bolondulva; később aztán meggyógyultak, s egyik-másik mint
miniszter fejezte be pályafutását! De többet mondok. Mikor a vörös haju
Murska Ilma egész Magyarországot bejárta _Lammermoori Luciá_-val,
szegény Nándorom oly dühösen énekelte a „Te, ki szellemszárnyaiddal“-t,
éjjel-nappal, két esztendeig, hogy végre is bronchiális katarust kapott,
s lelkesedését soha se tudta egészen kiheverni. Azért, Nándorom, Isten
áldja meg a haló porában is, a legjobb férj volt a világon, s a Murska
Ilma erényén se esett csorba.

Abban se látok rosszat, hogy a fiatal ember mindig itt lóg, s ha Mirát
nem láthatja, órákig is elsétál az utcán. A mióta rászóltunk, nem jön
lóháton, s azt meg kell adni, hogy, leszámítva a kalap-viseletét, elég
tisztességesen viseli magát. Mivel Lola nem ereszti be a szobába, leül a
tornác lépcsőjére s elbeszélget a béresekkel, meg a házmester
porontyaival. Mikor aztán Mira előkerül, haptákba vágja magát,
eldiskurál az időről, a hadgyakorlatokról, meg arról, hogy mit végeztek
a nő-egylet választmányában, s lovagló ostorával betüket ír a porba.
Aztán szalutál s elmegy.

A baj csak az, hogy Mira semmi kincsért se beszél erről az úrról, s egy
idő óta olyan, mint a penészvirág. Ez a konok hallgatás nekem se
tetszik; s néha olyan ellenséges tekintettel néz ránk, hogy szinte
megijedek tőle. Amikor egy fiatal nő panaszkodik, s szidja az egész
világot, az rendjén való dolog; még jobb, ha veszekszik, s legjobb, ha
kiáll az utcára és úgy pöröl, hogy az emberek összeszaladnak. De ha egy
fiatal nő hallgat, azt én nem szeretem. Nándorom azt mondta, hogy a nőt
fecsegésre teremtette a jó Isten; amikor nem szül gyermekeket, ez a
legfontosabb élethivatása. És csakugyan, nem tudom miért, de úgy vagyok
vele, hogy szinte szégyellem magamat, mikor egy fiatal nő hosszasan
hallgat.

A multkor – Lolát vártuk, akinek próbája volt – vagy egy félóráig
megsétáltattak a nagy férfiakról elnevezett aszfaltos utcákon. A
fiatalember elmagyarázta neki, hogyan játszák a tenniszt, s mik a
football-játék szabályai; Mira szokása szerint hallgatott. De koronkint
úgy néztek egymásra, mintha férj és feleség volnának, s én megesküdtem,
hogy többet soha se megyek velök. Én még nem mondtam le arról, hogy
Nándorommal együtt leszek az égben.

Sajnos, ez még nem minden.

Tegnap este – mindjárt meg fogja érteni, Kedves Rokon, miért írom ezeket
a sorokat – Lolának, előadás után, nagy jelenete volt Mirával. A
szinházban, talán harmadszor, a _Remete csöngetyüjé-t_ adták. Mira még
ma sem tudja Rózsit becsületesen, s a második fölvonás nagy hármasába
majdnem belesült; Lolának kellett kisegítenie, aki Georgette-et
énekelte. Mirát ez egy cseppet se bántotta, s a harmadik fölvonásban
olyan kedve kerekedett, mintha pezsgőt ivott volna. Ön bizonyára
emlékszik Rózsi menyasszonyi kupléjára: „Ő szeret, ő szeret! Mi édes
érzet!…“ s az ördög tudja még mi. Mira ezt a kuplét egyes-egyedül a
furcsa kalapot viselő fiatal embernek énekelte, aki ezuttal födetlen
fővel, de a kutyája társaságában ült egy elsőemeleti páholyban, s
iszonyu világmegvetéssel figyelt a szinpadra; rá se hederítve a
földszintre, amely csak őt bámulta. Mirának, mikor oda ért, hogy: „Ő
bizony engem választott, sírjatok irigy parasztok!“ – kipirult az arca:
a tekintetében ezer pici tűz csillogott s az egész lány hirtelen oly
idegennek tünt föl előttem, hogy ijedtemben szívdobogást kaptam.
Csodálatos hangja, mint egy drágakő, melyet csak épp akkor emeltek ki
valami arany-szelencéből, egyszerre beragyogta a roppant termet. A
villámos lángok mintha elfakultak volna; a hatalmas hullámokban patakzó
meleg, ifju hang átjárt minden szívet s átjárta az öreg emberek
gerincvelejét. Persze, ahogy végére ért a dalnak: „Engem választott,
akármilyen csunya, szegény leány vagyok!“ – az a moraj futott végig a
nézőtéren, mely mintha azt mondaná: „Nini, hisz ezt nem ismertük!“ s a
férfiak olyan tapsolásban törtek ki, aminőt a berényi szinházban már
régóta nem hallottak. A kutya, mely előbb egész lélekkel figyelt a
szinpadra, örömében ugrándozni kezdett a páholyban; az asszonyok Miráról
a páholyra s onnan a szinpadra tekintgettek, szóval a botrány tökéletes
volt.

Lola mindezt a szinfalak közül szenvedte végig. Mikor aztán magunkra
maradtunk (mert a fiatalember minden este hazakisér bennünket),
szemrehányásokkal halmozta el hugát. Mira egy darabig hallgatott, aztán
kifakadt:

– Igen, neki énekeltem. Kinek mi köze hozzá?

– Fájdalom, – szólt Lola haraggal, – nekem igenis közöm van hozzá. Ha
kompromittálni akarod magadat, azt én nem akadályozhatom meg. De engem
ne kompromittálj, ahhoz nincs jogod.

– Ne félj, – felelt Mira, – nem tart sokáig.

S ezzel a pár szóval, mely inkább fenyegetőzés volt, mint igéret,
aznapra befejezte a társalgást.

Tudja, Kedves Rokon, én az efféle beszédekre nem adok semmit; ha az
asszonynép mind beváltaná azt, amit mérgében mond, már régen vége volna
a világnak. Azt se gondolom, amit Lola egész komolyan erősítget, hogy
Mirának rossz hírét fogják költeni. Ha van szemök, nem mondhatnak róla
semmi rosszat; egy kis kacérkodás még nem a világ. De félek, Mira kezdi
komolyabban venni ezt a bolond mezővárost, mint egész Európát; s ez baj
volna, mert Önnek igaza van, ilyen hanggal kár férjhezmenni. S mindenből
úgy látom, hogy nincs is szó férjhezmenetelről.

Isten látja a lelkemet, nem akarok rosszat mondani erről a
fiatalemberről. Nagy a vagyona, tekintélyes családból való, a szinügyi
bizottság elnöke, szóval igen derék fiatalember. Antipatikusnak se
találom, mert jó a modora, s megbecsüli azokat, akik érdemetlenül rossz
sorsba jutottak. De szegény Nándorom azt szokta mondani, hogy az embert
igazán csak két dologból lehet megismerni. Először abból, hogy milyen
házasságot, és másodszor abból, hogy milyen testamentumot csinál. Ő,
szegény, egyáltalán nem csinált testamentumot, de azért mégis igaza
volt, s nekem a házassága is elég ahhoz hogy mindig tiszteletben tartsam
az emlékét.

Már ami a szóban forgó fiatalembert illeti, azt hiszem, őt soha se
fogjuk igazán megismerni; mert úgy nézem, mostanában legalább, nem fog
megházasodni. Igen sajnálnám, ha Mira másképpen gondolkoznék erről a
dologról. De ő okos lány, s bár nem ismerheti a világot, annyit mégis
tud, hogy azok a fiatalemberek, akikre a főispánság vár, a szinésznőket
nem szokták feleségül venni.

Lola azt hiszi, hogy vannak dolgok, amelyeket nem lehet elég sokszor
ismételni. S igen szeretné, ha a Kedves Rokon mindezt személyesen is
megmagyarázná a makrancos leánynak.

Remélem, hogy erre semmi szükség.

Isten mentsen, Kedves Rokon, hogy tanácsokat adjak önnek. A szegény öreg
asszonynak, aki e sorokat írja, már régóta nincsen véleménye.

Kötelességét azonban tudja, s továbbra is illő tisztelettel marad

V.-Berényben, ápril hó 28-án.

hű és hálás rokona: _Fröhlichné_.

Haller Xavér Ferenc kétszer is elolvasta ezt a levelet.

– Ejnye, ejnye, ejnye! – szólt magában, s igen kezdett bosszankodni,
maga se tudta, hogy kire.

Aztán tovább nézte azt az érdekes sakk-partit, melyet e levél kedvéért
tíz percre elhanyagolt.

– Persze, persze, persze, – beszélgetett magában, mialatt a sakk-körből
hazafelé tartott, – le kell mennem, hogy a lelkére beszéljek. Az apja
vagyok; nem engedhetem meg, hogy valami bolondot csináljon. Mihelyt a
Roecknitz-Prohászka-macsnak vége lesz, azonnal megindulok.

A Roecknitz-Prohászka-macs azonban holtversenyben végződött s Roecknitz
kijelentette, hogy nem osztozik meg a jutalmon Prohászkával, hanem újra
kezdi a mérkőzést. Az új verseny csak májusban ért véget.

Így történt, hogy a szegény Haller Xavér Ferenc soha sem látta többé
azt, akit a sakknál és a zenénél is jobban szeretett, nevető leánykáját,
a kicsi Haller Mirát.




IX.

Egy gyönyörü májusi éjszakán Vidovics Feri, akinek eddig jó álma volt,
mint a parasztnak és a házőrző ebnek, hirtelen fölébredt s pörölni
kezdett egy láthatatlan valakivel. Ez a láthatatlan valaki ott ült egy
széken az ágya lábánál.

– Látod, barátom, – szólt a vendég, – így jár, aki lányoknak udvarol!
No, meg vagy elégedve? Kivánságod szerint történt; halljuk, hogy mit
szólsz hozzá?

– Nem akartam én semmit a világon. Ami történt, az természetes, mint az
istenáldás. Mint ez a szerelemszövő májusi éj. Mint az, hogy tavaszszal
a növény kibúvik a földből. Azon kezdem, hogy nem történt semmi. Eljött
a tavasz, ez az egész.

– Nagyon boldog lehetsz, hogy ilyen könnyen beszélsz.

– Nagyon boldog vagyok.

– És gondolni sem akarsz rá, hogy mi lesz ezután.

– Gondolni sem akarok rá, igaz.

– Pedig jó volna; a másik helyett is.

– Eh, nem vagyok a gyámja!

– Szóval: utánad az özönvíz. Bánod is te a többit.

– Az se volna csoda, ha így gondolkoznám. Fiatal volnék, vagy mi. De
íme, szóba állok veled.

– Fogadd elismerésemet. Látom, hogy csupa jó szándék vagy. Egy egész
poklot lehet kikövezni a jó szándékaiddal.

– Ne beszélj nekem pokolról. Kiben esett valami kár?

– Azt hiszem, mind a kettőtökben. A lány már elveszített mindent. Te még
ennél a mindennél is többet veszíthetsz.

– Hogy holnap mi fog történni, azt sohse tudja senki. Egyelőre nem látok
semmi bajt. Mit veszített a lány? A nyugalmát nem veszítette el; nem
nehéz a szíve, mint Gretchennek. Rólam meg éppen nem lehet szó. Én csak
nyertem. S nem is olyan keveset. Az életem legédesebb óráit.

– Ej, be rózsásnak látod a világot! Pedig a kilátásaid nem a
leggyönyörübbek. Szép, szép, az édes órák; de a javán már túl vagy.
Akkor is, ha lemondasz a mámor öröméről; még inkább akkor, ha nem tudsz
lemondani róla. S hogy mit veszített a lány? Elveszítette a szívét, mert
oda adta neked, akinek nem való egyébre, mint hogy eltedd emlékeid
múzeumába. Ezt a különös portékát pedig csak egyszer lehet
elajándékozni. Másnak már nem adhatja oda. Annak a becsületes embernek,
aki nem tudom hol keresi őt, a még ismeretlent, már csak szegény lelket
vihet hozományul. S ez nemcsak annak a vesztesége, az övé is.

– Mindez nem olyan tragikus, mint amilyennek fested. Nem hiteted el
velem hogy a szerelem: aranypohárban méregital; régente úgy lehetett, a
mai világban nem félünk ettől az aranypohártól. Egyszer, sokára mind a
ketten el fogjuk felejteni a regényünket, de mindig örömmel fogunk
emlékezni rá, mint legszebb napjainkra.

– Alig virrad, máris alkonyul? Már is csak a végére gondolsz a
regénynek? Akkor a te szerelmed igazán nem méregital, csak limonádé.

– Nem hinném. Gyűlölöm a frázisokat, de ma nem tudnék belenyugodni a
gondolatba, hogy ne lássam többé, hogy ne halljam a hangját, hogy ne
legyek mindig mellette.

– És hogy képzeled ezt? Elveszed feleségül? Ugy-e, nem?

– Nem. Azt már nem.

– Meg tudnád mondani: miért?

– Miért? Mert, teringettét, száz kitünő okom van rá, hogy ne vegyem el!
Miért?! Mert… hogy is lehet kérdezni ilyet?

– No, no, azért ne haragudjál meg!

– Nem volna csuda. A kérdésed bosszantó. Mi jogon téssz föl rólam
ilyesmit? Már te magad is házasítasz, nemcsak az asszonyok? Az
asszonyokat értem. Ők a velök született ösztönnek engedelmeskednek. Ha
nem is tudják, érzik, hogy minden megházasított férfi az asszonyi,
úgynevezett gyöngeségnek egy-egy ujabb diadala. Egy-egy ujabb elesett
katona a két nem között örökletes, immár hatvanezer esztendős háborúban.
A gonoszabbik hadviselő fél guerilla-csapatainak egy-egy ujabb
bosszúállása, vendettája. Őket értem. De hogy neked is ez jár az
eszedben, az már fölháborító.

– Úgy látszik, téged nem nagyon lelkesít ez az ősrégi, tisztes
intézmény.

– De nem ám.

– Okosabb akarsz lenni őseidnél, a múlt elföldelt munkásainál, akiknek
jóvoltából kényelemben kocsizod végig ezt a palotákkal, villámos
lángokkal és rózsa-ligetekkel ékes, szép világot.

– Okosabb és különb. Tisztelem őket, hálás vagyok irántuk, de másképpen
gondolkozom, mint ők. Megházasodni nemcsak oktalanság, gyöngeség is.
Vannak, akiknél főképpen oktalanság. Akik elérik huszonötödik,
harmincadik vagy negyvenedik évöket és még sem tanultak meg: látni; akik
sohasem fogják megismerni az életet s meghalnak sejtelme nélkül annak,
hogy tulajdonképpen mit műveltek, amikor megházasodtak, néha másodszor
vagy harmadszor is. Ezek a házasságtól csupa boldogságot várnak s
rendesen igen elcsodálkoznak, mikor a házasság sokkal több bosszusággal
szolgál nekik, mint széppel és jóval. Ilyenkor többnyire a másikat
vádolják, ritkábban magukat és sohasem – magát a házasságot. Vannak
aztán, akik nem várnak többet a házasságtól, mint amennyit a házasság
adhat s tudják, hogy a férfi, mikor kimondja a pap előtt a
visszavonhatatlan szavakat, mindig igen rossz vásárt csinál, mert azért
a szépért és jóért, melyet, megengedem, csak a házasság adhat meg,
túlságos nagy árt fizet. Mert lemond a függetlensége, a szabadsága, az
akarata nagyrészéről; lemond cselekvőképességének a teljességéről s
arról, hogy maga legyen sorsának a kovácsa: ami az embernek a legnagyobb
kincse. És ha kimondta az elhatározó szót, bizony lemond róla, legyen
zsarnoki vagy lágy, mint a viasz, gondtalan vagy idegesen aggodalmas,
gazdag vagy szegény, a társadalomban független avagy a kapaszkodás és a
vagyonszerzés rabszolgája; ha lelkiismeretes ember, az a megkötöttség
mindig sokat, bosszantóan sokat fog parancsolni neki… hogy csak a
legenyhébb esetről beszéljek. Vannak, akik tudják ezt és mégis elmennek
a paphoz, meglehet egy olyan leánynyal, aki maga is rossz vásárt csinál.
Tudják, hogy többet fognak veszíteni, mint amennyit nyerhetnek és mégis
megházasodnak, jobb meggyőződésük ellenére, gyöngeségből, mert nem volt
elég erejök ellentállani az alkalomnak, mert nem ügyeltek eléggé
magukra. Néha egy parányi jellemtelenség is járul ehhez a gyöngeséghez;
az ember föláldozza a legnagyobb kincsét, könnyelműségből, a
legközelebbi napok örömeiért; hogy ne kelljen lemondania az óhajtott
mámorról vagy a megszokott gyöngéd érzésről; gyávaságból, mert nem akar
szenvedni hónapokig, talán évekig; lágyságból, mert nem akar szenvedést
okozni a másiknak, esetleg mindezért együtt véve… S könnyelmüen eladja
egész jövőjét azért, ami abban a pillanatban a kisebb rossznak látszik.
Aztán szép szót talál a gyöngeségére és azt mondja, hogy a szerelme
nagyobb volt, mint a bölcsesége. Notabene csak azokról beszélek, akik
tisztesen házasodnak s nem azokról, akik kúfárkodnak és a házasság
formái között csak az üzletüket cikkelyezik be az állam közege előtt.
Azokról, akik csak azért házasodnak meg, hogy házasságban éljenek s nem
azokról, akik hozományra, összeköttetésekre, protekcióra s nem tudom
mire spekulálnak.

– E szerint a hány férj: annyi bolond vagy gazember szaladgál a világon?

– Ne vedd olyan szigoruan a szavaimat. Mindezzel csak azt akartam
mondani, hogy megházasodni a legjobb esetben is: gyöngeség s hogy nem
szeretném elkövetni ezt a gyöngeséget.

– Azért a gyöngeségért, amelyet milliók követnek el, téged se fognak
nagyon megitélni.

– Nem arról van szó, hogy mit szólnak hozzá a többiek; ezzel nem
törődöm. Különben ne hidd, hogy megbocsátják a gyöngeségeidet, mivel
hogy nem beszélnek róluk… A világ hallgatag mindig rovásodra írja azt a
kisebb fajta morális csatavesztést, amelyet közönségesen házasságnak
neveznek; rovásodra írja és nem felejti el. Nézz körül s észre fogod
venni, hogy a házas ember mindig, mindenütt nehezebben boldogul, mint a
másik; nem számítanak rá úgy, mint a legény-emberre, nem várnak tőle
annyit, mint előbb, nem bíznak benne olyan föltétlenül, mint
annakelőtte. Valami hiba esett benne. S a roppant lépcsőn az a férj,
akit nem a felesége vonszol fölfelé, – ne irigyeld tőle, szegénytől,
parányi szárnyacskáját! – el-elmaradozik a többi gúlamászótól; a
felesége és a porontyai, akiket magával cipel, vissza-visszatartják.
Persze olyan férjről és olyan családfőről szólok, aki komolyan
megházasodott, a boldogtalan. Mert vannak, akik csak addig férjek és
családfők, amíg kilépnek az utcára; kinn már legényemberek, akik vígan
járnak-kelnek a világban s minden leánynyal törődnek, csak a tulajdon
leányaikkal nem. Ezek a valójában garçonok el tudják felejtetni a
többiekkel, hogy egy gyönge órájokban elég oktalanok voltak
megházasodni… de ha az ember ilyen házaséletet akar élni: talán még
fölöslegesebb, még poltronabb s még esztelenebb dolgot művel, mint aki
egyszer s mindenkorra, végképpen megházasodik.

– Az ember azt hinné, hogy egy válókeresetet hall. S a szegény Friquet
Rózsi tefeléd fordul, mikor azt énekli, hogy: „Szép vőlegény,
szerelmesen köszöntlek!“…

– Jobb, ha ma beszélek így, mint ha tíz év mulva mondanám ugyanezt.

– Eh, az ördög nem olyan fekete, mint amilyennek festik. A házasság sem.

– És mégis mindenkit káröröm fog el, amikor a másik megházasodik. Többet
mondok. A lány maga is érzi, hogy gyöngeséget követsz el, amikor
elveszed. Attól fogva, hogy kiléptetek a templomból, nem imponálsz neki
úgy, mint az előtt. Már csak a férje vagy.

– Nem tudom, miféle asszonyok tanulmányozásából szűrted le az
életbölcseségedet. Van asszony, aki maga az istenáldás.

– Millió ember közül egy mindig megüti a főnyereményt. Azért ne
játszszál a lotérián; ha játszol, veszíteni fogsz.

– Felelj őszintén. Ha ez a kis lány véletlenül a te világodból, a te
körödből, a te rendes társaságodból való, ha nem a szini-iskolából jön,
hanem a kolostorból, ha az édesanyád élne s unszolna, hogy vedd el,
akkor sem vennéd el?… semmi esetre?

– Nem tudom.

– Ohó, már kezdjük megérteni egymást. E szerint még sem magában a
házasságban van a legnagyobb hiba. Beszéljünk hát róla, a leányról. Azt
hiszed azok közül való, akiket nem lehet feleségül venni?

– Ha azt hinném, akkor nem szeretném.

– Mi hát a kifogásod ellene?

– Semmi. De nem veszünk el mindenkit, akit szeretünk s akit elvehetnénk.

– Különösen, ha szinésznő, ugy-e?

– Különösen, ha szinésznő.

– A régi előitélet.

– Ez az előitélet nem alap nélkül való. A szinésznő, akármilyen tiszta,
nem olyan, mint más lány. Sem a hajlandóságai, sem a neveltetése, nem
arra predesztinálták, hogy feleség legyen és semmi egyéb.

– Van köztük, akit csak a szükség sodort a deszkára s nincs más
óhajtása, mint hogy feleség legyen és semmi egyéb.

– Meglehet. Mindenre akad példa.

– Ha az ősrégi előitéletből csak ennyi marad benned…

– Maradt még több is. Megvallom, jobban szeretem a kolostori nevelést,
mint a szini-iskoláét. S jobban szeretem, ha a menyasszonyom eddig csak
szürkenénékkel érintkezett, mint ha, akármilyen kevés ideig, csepürágók
között élt.

– Ez kényes téma, amelyről a bölcsek sokat vitatkozhatnának. A kolostor
se kezeskedhetik érte, hogy menyasszonyodnak csak olyan gondolatai
voltak, amelyek óhajtásod szerint valók. E tekintetben mindig
misztériummal állsz szemben. Mi az érzésed, mikor ennek a leánynak a
tekintete találkozik a tiéddel? Azt gondolod, hogy a tanuló és a
vándorló évek foltot hagytak a lelkén?

– Nem, nem gondolom, a világért se. Ha ezt gondolnám, most nyugodtan
aludnám s nem diskurálnék veled. Különben ne beszéljünk vándorló
évekről, csak vándorló hónapokról.

– Látod, most értelmesen beszélsz. Folytasd így.

– Jól van, folytatom, mert még nem vagyok készen. Ha szinész volnék, nem
jutna eszembe, hogy az, akit feleségül ajánlasz, az egész világ tapsát,
tehát az egész világ gráciáját kereste, kedvesen mosolygott olyanokra
is, akiket ocsmányoknak talált s abból élt, hogy nemcsak az éneke, hanem
a megjelenése is kellemes hatást tett. De nem vagyok szinész s mindez
eszembe jut. És ha azt, amit előitéletnek mondasz, nem is teszem a
magamévá, az bizonyos, hogy arra nézve, aki maga nem szinész, nem éppen
különös szerencse, ha szinésznőt vesz feleségül.

– Mit törődöl vele? Nincs szükséged rá, hogy a boldogulásodat keressed;
nem törekszel sehová: a házasságod nem fog akadályozni semmiben. S azt
mondtad, nem érdekel, hogy ahhoz, amit téssz, mit szólnak a többiek, a
tisztelt publikum, Szilas-Bodrogmegye és az egész világ.

– Azért a konvenciókat tiszteletben tartom. Ez magam iránt való figyelem
s nem hódolat a világnak. A konvenciók: századok bölcsesége; arra nézve
tehát, akit köt valami a multhoz: a törvény egy neme. Már pedig én nem
vagyok sansculotte.

– Nincs több ellenvetésed?

– Dehogy nincs. Aki meg akar házasodni, gondoljon a holnapra is. Nem
vehetem el ezt a lányt, akármilyen tiszta s akármennyire szeretem, mert
nem hozzám való. Nem hozzám való, mert az ő világa nem az én világom és
megfordítva. A nő a házasságban az élet teljességét keresi, tehát – a
társaságot is. Ezt én nem adhatom meg neki. Ha volna hozzá lelki erőm,
hogy le tudjak mondani érte arról a világról, amelyben születtem,
nevelkedtem, élek, akkor talán lehetne beszélni a dologról. Az őrült
lordot, aki egy cirkuszleányért beállott pojácának, értem és bölcs
embernek tartom. De nekem ehhez sem kedvem, sem erőm. Maradna, hogy ő
áldozza föl értem az egész világát. Meglehet, hajlandó volna rá; de az
én világom sohasem lesz az ő világa. Bizonyára tiszteletet tudnék
szerezni a feleségemnek, minden viszonyok között; de a tisztelet neki
kevés volna és méltán. Rám volna utalva teljesen, mert ha néha elvinném
azok közé, akik eddig hozzám tartoztak: sírva jönne velem haza. Sohasem
értené meg a hozzám tartozókat, sem azok őt. Lassankint egy kis Péntekké
változnék át, egy néha kedvetlen Robinzon szomoru kis Péntekjévé, aki
idővel elfelejtené, hogy egyszer olyan szépen tudott mosolyogni, aki
csak sírna, egyre sírna. S ki biztosít róla, hogy e sok sírás közepette
nem sírná vissza a multat, a boldog, exotikus multat, amikor a kis
Péntek a vadonban élt s vígan ugrált a fákon mókusok és bőgő majmok
között?!… Aki meg akar házasodni, gondoljon a holnapra is. Én nem akarok
megházasodni.

– De hát mi fog történni? Megmondod neki, hogy nem veheted el?

– Nem, erre nem lesz semmi szükség. Ő érzi mindezt; homályosan, nagyon
homályosan, de érzi. S nem fogja kérdezni tőlem, hogy: „No hát, mi
lesz?“

– És aztán?

– Nem tudom.

– Aki igazán szeret, nem okoskodik ennyit, nem gondol minden
elképzelhető bölcs dologra, hanem egyszerűen beleugrik a hullámokba,
mint Leander. Te nem szereted őt igazán.

– Nem tudom.

– Azt sem tudod, hogy mit akarsz holnap, holnapután?

– Azt sem tudom. És nem törődöm vele, amit még mondhatnál… A gálya
megindult és csöndesen halad a vízen lefelé, nem tudom hová.

Behunyta a szemét s egy pillanatig nem gondolt semmire a világon. Mire
föltekintett, a másik eltünt.

A lelkiismeret diszkrét látogató; nem alkalmatlankodik sokáig.




X.

Délben mindenek megbotránkozására, úgy haladtak végig a Fő utca
aszfaltján, mintha kettőjükön kivül senki se volna a világon. Akár csak
a császárok az ischli promenádon, nem vették észre a járó-kelőket,
nyugodtan beszélgettek és sehová se néztek, csak egymásra. A férfi nem
igen vette le a szemét a leányról; néha az is föltekintett hozzá a
kalapja alól.

És ez a tekintet ilyenforma dolgokat mondott a férfinak, őszintén,
nyiltan, az egész sétáló Berény előtt, fényes nappal, délben
tizenkettőkor:

– Tudom, hogy nem vehetsz el feleségül. Kár. Nem járnál velem rosszul.
De, te nem tehetsz róla, az élet mást parancsol. Az élet ostoba. Mért,
hogy azok a jó fiúk, akik készek nekünk adni egész szerelmöket, egész
sorsukat, a nevüket, meg mindazt, amijök van és amijök nincs, ezek a jó
fiúk furcsa, félszeg, bárdolatlan és izléstelen, a legjobb esetben:
közönséges lények, akikhez élettársul nem szegődhetünk anélkül, hogy meg
ne alázkodjunk a hozzánk hasonlók s főképp magunk előtt?! Mért, hogy
ezeket a jó fiúkat, ha érdemesek rá, tiszteljük és megbecsüljük, de
szeretni nem tudjuk, soha, egy pillanatra sem, nemhogy egy egész
életre?! És mért, hogy a vicomte-oknak, a hozzánk való férfiaknak, több
eszök van, minthogy megházasodjanak?! Mért, hogy a vicomte-ok csak
enyelegnek, tréfálkoznak s aztán tovább állanak?! De hát úgy van. Ki
tehet róla?! Te se, én se; inkább az egész világ, amelynek ilyen ostoba
a berendezkedése. Kár. Es wär zu schön gewesen; es hat nicht sollen
sein. Mindegy. Azért mégis szeretlek. És tudom, hogy te is szeretsz
engem. Elszakadhatsz tőlem, mást vehetsz feleségül, de halálos ágyadon
is eszedbe fogok jutni, mert én vagyok a párod.

Mindenki utánuk nézett, aki mellett elmentek. Egy taktusban léptek, mint
fiatal férj és feleség, akik először sétálnak végig a Márkus-téren.

Természetesen közömbös dolgokról beszélgettek. Hogyne, mikor az egész
piac hallhatta őket! De így beszélgettek akkor is, amikor egyedül
voltak.

– A szentjánosi kastély nem kastélyt csak ház, – magyarázta Vidovics. –
Még pedig nem is valami díszes épület. Ócska már nagyon s a berendezése
a régi jó időket síratja. De szeretek a verandáján ülni, az oleander fák
közé bújva, mert már a gyermekkoromban is oleanderek voltak ott…

Mira úgy hallgatta, mintha a mellette menő ember Cintra szépségeit írta
volna le szines szavakkal.

Miden érdekelte őket, amit a másik beszélt. Pedig sohase váltottak egy
szerelmes szót sem. De nem tréfálkoztak többé; mindig komolyan szóltak
egymáshoz.

Sugár Mariskának feltünt ez a nagy szolidság s egy délelőtt
megszólította Vidovics urat, aki éppen indulóban volt hazafelé.

– Feri, jöjjön be hozzám egy kicsit.

Feri szót fogadott és szólt:

– Parancsoljon.

– Dehogy parancsolok. Inkább rimánkodom. Hallgasson rám, Feri, maga jó
fiu. Menjen egy pár hétre a pokolba.

– Maga is jókor küld. Amikor már csak tizenhárom nap a világ.

– Ejnye, be számlálja a napokat!

– Bizony nem tudom, mit fogok azután csinálni.

– Csak addig ne csináljon valami bolondot. Remélem különben, hogy nem
fog sikerülni.

– Mi sikerüljön? Nem akarok én semmit.

– No, azt hiszem, nem ijedne meg, ha a kis lány egyszerre csak a nyakába
borulna.

– Ne féljen, ez nem fog megtörténni. S ha azt parancsolja, hogy
kibeszéljük magunkat erről a tárgyról, engedjen meg egy egészen nyilt
szót. Én nem akarom Mirát kedvesemmé tenni. Szeretem, eddig van.

Mariskát nem igen nyugtatta meg ez a kijelentés.

– Hát, tudja, ez szép. Egy cseppet sem hasonlít ugyan magához, de szép.
Hanem azért mégis jobb szeretném, ha a búcsúzás és válakozás kritikus
idejében magát valahol az ekvátor körül tudnám.

Sugár Mariska olyformán gondolkozott, hogy hasonló veszedelemben a jó
szándék rosszabb a rossz szándéknál. Millió és millió vágy kél és hal
el, kielégítetlenül. Szűzek szívének pici ajtócskája koronkint tárva van
olyanok előtt, akik ezt a titkot nem fogják megtudni soha… A férfi és nő
között való örök küzdelemben, aminek végzetszerüleg meg kellene
történnie, milliószor és milliószor nem történik meg, véletlenek miatt;
a férfi ügyetlen vagy brutális, nem tartja meg a szükséges
formalitásokat, elmulasztja a kellő időt és ezer meg ezer apró véletlen
áll útjába minden szerelemnek… A fenyegetett lány-erénynek nagy
ellensége a férfi-akarat, de milliószor megtörténik, hogy a férfi hiába
akar. De ha egy férfi meg egy leány elhitetik egymással, hogy nincs
mitől tartaniok, mert lemondottak mindenről, csak arról nem, hogy:
egymást lássák; ha a férfi azzal áltatja magát is, a lányt is, hogy ő
nem akar semmit a világon, csak szeret, punktum, eddig van: akkor a
helyzet igazán kétségbeejtő s a szegény lány-erény veszedelme nagyobb,
mint bármily donjuani akarat ostromzárja alatt. Ha ezek nem botlanak
egymás karja közé, akkor soha senki.

Sugár Mariska őszinte barátja volt a női erénynek s arra a gondolatra,
hogy az ő kis művésznője az Apor Ilonkák sorába sülyedhet, valóságos
anyai aggodalmakat állott ki.

Mira nem igen iparkodott, hogy eloszlassa ezeket az aggodalmakat.

Olyankor, amikor Lolának próbája volt – s Lola kettőjökért énekelt,
reggel, délben, este, – órákig elkalandozott Vidovicscsal, csak úgy,
amerikai leányok módjára, Fröhlichné és más enyhítő körülmények nélkül.
Ezekről a sétákról néha csak délfelé vetődött haza, de azért soha se
tartotta szükségesnek elmondani, hogy merre járt s miért késett el.
Lola, aki napokon át nem beszélt hugával, csak Sugár Mariskától hallott
egyetmást ezekről a sétákról. Rendesen a város szélén, a szőlős kertek
körül látták őket.

Egyszer, általános rémületre, délben sem jelentkezett. Csak estefelé
került elő, hidegen köszönt s Lola ijedtségtől és haragtól remegő
szavaira röviden annyit mondott, hogy: egyszer s mindenkorra kereken
megtagad minden fölvilágosítást.

Ez a harcias nyilatkozat igen megnyugtatta Sugár Mariskát. És jól
okoskodott. Nem történt semmi szörnyűség; egy kicsit kocsikáztak s Mira
megnézte Szent Jánost.

Reggel még eszük ágában se volt ez a kirándulás. A szentjánosi út táján
sétáltak s egyszerre szembe jött velők Vidovicsnak a városi kocsija. A
kocsis valami üzenetet hozott az ispántól; egyúttal haza hozta a hintót
Szent Jánosról.

Mirának eszébe jutott, hogy jó volna egy kicsit kocsikázni. Városban
nőtt leányokra az üres hintó mindig csábító látvány.

– Megtanítom magát hajtani, – szólt Vidovics. – Akarja?

Hogyne akarta volna! Elpirult a szeme fehéréig és a két mélytüzü zafir
hirtelen sötétkékre vált.

Felültek a bakra s aztán halló, halló! – repültek előre. Ketten fogták a
gyeplőt, Mira megtanult hajtani s észre se vették, Szent-Jánoson voltak.

Szó se lehetett róla, hogy ebédre haza érhessenek.

– Ma már a vendégem lesz, hiába!… s úgy néztek egymásra, mintha valami
váratlan boldogság érte volna őket.

Karon fogta s megmutatta neki a házát és a kertjét. Bevitte a legbelső,
sötétes szobába is, kinyitotta a zsalugátereket, oda vezette egy
arcképhez s így szólt:

– Lássa, ez az én édesanyám.

Mira szinte ijedten állt meg s fölnézett. Az arckép egy nyájas,
kékszemü, fiatal asszonyt ábrázolt, aki szeliden pillantott rá. Mirának
egyszerre csak megcsuklott a torka s két könnycsepp szökött ki a
szeméből. De azért tovább nézte a rég meghalt szép, fiatal asszonyt, aki
tisztességben, boldogan viselte a Vidovics nevet és amint nézte, új, meg
új könnycseppek csordultak ki a zafirkék szemből.

A másik közelebb hajolt hozzá s gyöngéden, mintha ezzel a mozdulattal
mondani akart volna valami szavakkal ki nem mondhatót, megsimogatta azt
a szép kis fejet. Most ért hozzá először.

Aztán kézen fogta és kihivta a szobából.

– Most megmutatom a kertet.

– Virágot hozunk neki, – szólt Mira.

És hoztak neki virágot. Mira értett a bokrétakötéshez s dicsekedve
mutatta virágait Vidovicsnak:

– Ugy-e, nemcsak énekelni tudok?

Aztán karonfogva sétáltak az orgonabokrok között. Vidovics megvendégelte
látogatóját, mintha Sába királynőjét fogadta volna. Majd újra kimentek a
kertbe és semmiségeket beszéltek.

Aztán, mikor észre vették, hogy ideje visszafordulniok, megint felültek
a kocsira és haza hajtottak.

Aztán: magukkal hozták az orgona-illat emlékét. Aztán, nem történt
semmi. Éppen semmi.




XI.

Ekközben rohanva közeledett az óra, amelyben el kellett válniok. Már
csak egy pár napjok volt. Számlálták: öt nap, négy nap… s aztán nem
látják egymást többé.

Egyre halkabban, egyre gyöngédebben s egyre kevesebbet beszéltek.

De minduntalan együtt voltak, amikor lehetett; s ha ajkukon megszakadt a
szó, beszélt a szemök. Úgy nézték egymást, mint ahogy a kedves
halottunkat nézzük, akire nemsokára ráborítják a koporsó fedelét. A szem
nem tud betelni az elköltöző látásával; mintha föl akarná színi, mintha
örökre magához akarná ölelni a drága vonásokat. Aztán szól hozzá: üres,
tehetetlen, hiábavaló búcsuszavakat.

A férfi tekintete ezt mondta:

– Hát elszakadsz tőlem, édes virágom? Hát igazán meg kell lennie?
Elméssz, itt hagysz s igyekezzelek elfelejteni? Négy nap s ne lássalak
többet soha!

A lányé így felelt:

– Hát vége, igazán vége? El kell búcsuznom tőled mindörökre?
Megnyugodjam benne, hogy: egyszer volt, hol nem volt?… Négy nap s azt
mondjam magamban: „eh, álom volt csupán“!?…

Amaz folytatta:

– Négy nap és meghaltam Neked! Nem látlak többé és a világ tovább forog.
A nap ide süt a piacra, a borbély jó reggelt kiván és én járok-kelek,
mint azelőtt. Beülök a kávéházba, biliárdozni a tiszt urakkal, délfelé
eldiskurálok a tűzoltó-főparancsnokkal és nevetgélni fogunk: Hehehe!…
Éjjel, a Metropoleban, nagyokat iszom s ha igen elfog a csömör, kimegyek
megnézni a birkáimat, oda, ahol Te orgonát tűztél a kebledre. Aztán,
jövőre, új emberek jönnek, új mulatság kezdődik s én megint csak
udvarolgatni fogok az új szinésznőknek, utóbb már csak álmodok rólad,
amikor nagyon sokat ittam s néha azt kérdezem magamtól, hogy: én
vagyok-e én, vagy már régen letettek jó mélyre, a földbe (akkor, mikor
Téged elszakítottak tőlem) s már csak a sírban álmodom mindezt: a
borbélyt, a tűzoltó-főparancsnokot s az új szinésznőket?!… És mégis így
lesz, mert úgy látszik, ez a végzetünk. Elméssz, vissza se jössz s én
összekulcsolom a kezem, mintha máris el volnék temetve. Elveszítelek
örökre s talán jobb is lesz, ha soha se látjuk egymást többé, mert ha
esztendők multán véletlenül találkozunk, meglehet, el se hisszük, hogy:
„Ez az, akit szerettünk s akinek megholt mását szeretjük és szeretni
fogjuk per saecula saeculorum, az örökkévalóságon keresztül!…“
Elveszítelek, pedig földemet és birkáimat, ezt a sok embert mind, az
egész világot, a napsütést és a föld minden orgonavirágát, meg az egész
hosszu lézengést, ami rám vár, odadnám érte, hogy egyszer, egyetlen
egyszer a karomba zárhassalak!

S a lány odaadó, meleg tekintete szomoruan felelt:

– Négy nap és meghaltam neked! El fogod feledni kis Mirádat s a világ
tovább forog. Azután is fel fogok kelni reggel hét órakor, mint
engedelmes jó leányhoz illik, elmegyek a próbára, benézek a varrónőhöz s
tanácskozom vele, milyen szövetből csináltassam az új princesse-ruhámat,
este előveszem a bécsi rongyot s felöltözöm spanyol szobaleánynak, aztán
énekelek, néha jól, néha rosszul s közben nyájasan beszélgetek a városi
tanácsos és szerkesztő urakkal… Éjjel, Rád gondolok s csak sokára alszom
el; de korán ébredek fel s reggel felé előveszem a kézi tükrömet: nem
fogytam-e meg, rám ismernél-e még? Aztán, egyik városból a másikba
vetődünk, keresem a dicsőséget, de nem találok egyebet, csak: új arcokat
s a régi küzködést… Egyszer egy hervadt arcu szinésznőt látok a
tükrömben, egy pillanat alatt megértem, hogy az élet milyen rettenetes,
milyen igazságtalan, milyen ostoba s ha véletlenül egyedül leszek,
keservesen megsiratok egy Mira nevü kis leányt, akit jól ismertem s aki
a forró ölelések egy egész világát hordta kicsi szívében. Óh mint fogom
siratni gömbölyü kis karomat, ragyogó szememet s egész elveszített
életemet!… És mégis így lesz, mert, úgy látszik, ez a végzetünk.
Elválunk, soha se is találkozunk többé s talán jobb, hogy nem
találkozunk. Elveszítelek örökre, pedig az álmodott dicsőséget, ezer meg
ezer asszony irigy tekintetét, a gyémántcollier-kat s királynők kegyes
mosolyát, a jólétet s a teljesített kötelesség öntudatát, hercegek
hódolatát s a szívek mélyéről feltörő lelkesedés mámorító zaját, az
egész világot, mindenemet odaadnám érte, hogy egyszer, egyetlen-egyszer
magadhoz szoríts!

És alighanem megértették egymást, mert sokáig meg tudtak lenni minden
szó nélkül. Így ültek szemközt, kéz kézben, az illetlenségig összebujva,
belemerülve egymás tekintetébe, nézve a másik szempár ragyogását, mely
már szomoru volt, mint az északsarki napé augusztusban, kevéssel a
harmadfélszáz napos, hideg, hosszu éjszaka előtt.

Liaisonjuk abból állott, hogy a lány ott hagyta kezét a férfiéban. De
Vidovics nem emlékezett rá, hogy szerelmi dekameronja oly gyönyörűséget
szerzett volna neki, mint az az érzés, mely most borzongatta meg, amikor
hozzáért ehhez a puha kis kézhez. Félve, szinte remegve nyult hozzá,
mint mi egy pólyás kis baba selymes pici ujjaihoz, melyeknek még
másvilági patyolatát aggódva érintjük meg öreg kezünkkel, mely
megmoshatatlan, mint a Lady Macbeth-é.

Ezt az utolsó néhány édes kettőst már a Lola engedékenységének
köszönhették. Lola, vagy tíz nappal a szezon vége előtt, megszüntette
azt a tilalmat, mely Vidovicsot számkivetette volt Giroflé és Girofla
közös hajlékából. Úgy gondolkozott: jobb lesz, ha elbujnak, mintha
örökkön az utcán látják őket. S minél közelebb jutottak ahhoz a naphoz,
melyet a szinlapok a végbúcsu napjául kiáltottak ki, Lola annál
nyugodtabban tekintett a jövő elé. Mirának a komolysága és búsongása
eloszlatta az aggodalmait s már szinte irigyelni kezdte hugától ezt a
kedves és jelentéktelen románcot.

A másik kettő élt az engedelemmel abba hagyott minden titkolózást. Nem
tárgyalták szomoruságukat a többiek előtt, de nem is törődtek vele, hogy
mit gondolnak róluk.

Természetesen csak nyitott ablakok és kitárt ajtók mellett láthatták
egymást. Jártak-keltek körülöttük, és néha beszélniök kellett, a galéria
kedvéért. Ilyenkor mindig ugyanazt a tárgyat fejtegették.

– Mondja, édes kis Mirám, – szólt Vidovics, – tegyük föl… Tudja, csak
azért kérdem, mert minden érdekel, amit gondol… Ha egy nap, nem, nem
mondom, hogy elvesztené a hangját… igen, ez borzasztó volna… de például,
ha az édesatyja így szólna magához: „Szeretném, hogy férjhez menj.
Ahhoz, akihez akarsz…“ És mondjuk, maga örömmel hallaná ezeket a
szavakat, mert vonzódnék valakihez, aki megjelennék és így szólna:
„Jöttem érted.“ De ez bolond ember volna és így folytatná: „Válassz
köztem és a színpad között…“ Le tudna-e mondani a tapsokról, a
bizonytalan vagy bizonyos jövőről, a hírnévről, arról, hogy egész
környezete imádja, arról, hogy énekelhessen, mint ahogy a pacsirta
énekel?!… le tudna-e mondani minderről valakiért, aki jobban szeretné
magát, mint egész környezete együtt véve, s akit maga is szeretne egy
kicsit?!… És hogyha igent mondana neki, mit gondol, soha se sírná vissza
a szerepeit, az öltözködés órájának édes izgatottságát, a tapsvihart, s
mit tudom én mit?

Mira szomoruan mosolygott.

– Mennyi _volna!_ – felelt. – Legelőször is nem fog jelentkezni senki,
aki így szólhatna hozzám: „Jöttem érted.“ Nem fog jelentkezni soha, mert
nem lehet az… Aztán a papa sohase beszélne így, jöhetne akárki… A papa
abban a képzelődésben él, hogy két kis Pattit nevelt fel. Maga nem
ismeri a papát; egy kedves, jó, nagy gyerek, aki igazi művész,
ízről-ízre művész. Némelyek megitélik őt, mert nem dolgozza agyon magát,
segítséget fogad el Lolától s néha hónapokig úgy tesz, mintha semmit se
csinálna. Pedig mialatt egész délutánokon elüldögél a zeneművészek
körének játék-szobájában, azalatt is gondolkozik s teremt. Remekműveket
írni nem lehet mindennap, nem igaz? S ő gyönyörü oratóriumokat ír,
csudaszépeket, amelyeket csak az igazi zenészek értenek meg, tehát igen
kevesen. Ezért nem ismerték fel soha a papa óriási, rendkivüli
talentumát; mi még nem vagyunk annyira… Ő már beletörődött abba, hogy
amíg él, csak egy kis kör méltányolja… az, hogy nem tehetett szert
világhírre, bánatossá, fáradttá tette, de nem csüggesztette el.
Kárpótlást talál abban a gondolatban, hogy mi ketten előbb-utóbb valóra
váltjuk az élethez fűzött reményeit. Ugy-e, kötelességünk: mindent
megtenni, ami tőlünk telik, hogy ha csalatkozik is a várakozásában,
legalább bennünk ne csalatkozzék?! Ugy-e nem is gondolkozhatom erről a
dologról, hisz nem okozhatok neki egy egész életre való roppant
szomoruságot?! Ha akármikor, akármiért, elhagynám a szinpadot, ez
iszonyu csapás volna rá nézve. Ne is beszéljünk hát erről. Úgy se tudnék
magának felelni. Nem gondoltam rá soha. Nem tudom. Nem ismerem magamat.
Néha olyan ellentmondásokat találok a lelkemben, amelyekre nincsen, nem
lehet magyarázat. Vannak óráim, amikor hóbortos vagyok s ilyenkor azt
képzelem: „Lám, milyen jó, hogy szinésznővé lettem!“ Máskor unom ezt az
életet s gyűlöletesnek találom a világot, amelyben élnem, halnom kell. A
siker, mint azok a szép, kék bodrogi hegyek, annál messzibbnek tetszik,
minél inkább töröm magamat feléje. S minél tovább élek ezek közt a
füstös, szennyesszáju, érthetetlenül vidám emberek között, akik
cigánytársaim, annál kevésbbé tudom megszokni őket. Nem tudom, hogy
volna jó, csak azt tudom, hogy így nem jól van. Meglehet amúgy még
rosszabbul volna. Mindössze annyit mondhatok magának, hogy irigylem
azokat az asszonyokat, akik egy embernek élnek.

Ez az utóbbi pár szó is elég volt rá, hogy szeget üssön a Vidovics
fejébe.

De elkövetkezett az utolsó nap is.

Mira csak előtte való este, a szezont befejező előadáson búcsuzott el a
közönségtől. Attól fogva már nem lehetnek egyedül. Másnap délelőtt
pakolnak s délben már indul a vonat.

Vidovics kikönyörögte, hogy az utolsó délutánt együtt fogják tölteni.
Nem otthon, Lola, Fröhlichné, Sugár Mariska és a cselédleányok előtt,
hanem az orgona-virágok között, egyedül. Délben kiszöknek Szent-Jánosra
s csak hat órakor jönnek haza, az előadásra. Mira beleegyezett.

A kocsi kinn várta őket a szőlős kerteknél. Mikor Lola haza ért a
próbáról, már kinn voltak a pusztán.

Ha rendre elmondanám, mit beszélgettek e siralomházi órákban, tartok
tőle, fölötte untatnám a türelmes olvasót. Búcsuzó szerelmesek sok
gyerekséget tudnak egymásnak mondani, ami harmadik személyek előtt csupa
együgyüségnek tetszik. Ők úgy érzik, hogy ez az együgyüség többet ér
minden bölcseségnél a világon.

Egész délután arról beszéltek, hogy írni fognak egymásnak. Mirát először
meglepte ez a kérés.

– Írni? Miért? Nem, ne írjon. Fájni fog, ha egyre ritkábban s egyre
kevesebbet ír.

– Felelni fog, ha írok? – kérdezte újra Vidovics.

Nagynehezen megegyeztek, hogy igenis levelezni fognak. Aztán egy pár
pillanat mulva észrevették, hogy idejök lejárt.

– Hajts, de gyorsan, hogy hat órára a városban legyünk! – szólt Vidovics
a kocsishoz.

És ismét nem történt semmi.

Csak akkor hajolt közelebb a lányhoz, mikor a gyertyánfa-alléeból
kiérve, megpillantotta a nagy templom s a külső város házainak
körvonalait. Pár perc óta hallgattak s csak most vette észre, hogy Mira
könnyezik.

És ajkuk összeforrott.

Néhány pillanat mulva már a városban voltak. Leszálltak s Vidovics haza
küldte a kocsist.

Elkísérte a lányt a szinházig s útközben nem tudott egyebet mondani
neki, csak ezt a pár szót:

– Mindjárt felel, ha írok?

– Mindjárt felelek, ha ír.

A szinház közelében Mira megállt s a kezét nyujtotta neki.

– Isten veled, Te édes! – szólt halkan és mosolyogni próbált.

– Isten veled, Te drága! – felelt a másik, olyan hangon, mintha
imádkozott volna.

Elváltak. A lány lassan előre ment a szinház kis ajtajáig s onnan
visszanézett. Vidovics ott állt, egy helyben, ahol elbúcsuztak s nem
vette le róla a tekintetét.

Még egyszer intett neki, még egyszer köszöntötték egymást, aztán bement
a vigasságnak szentelt palotába.

Vidovics valami affélét érzett, mintha hirtelen fejbe kollintották
volna.

A búcsu-előadás sok zaj és éljenzés között, de kivételesen minden
botrány nélkül folyt le. A Haller-lányoknak nem voltak vetélytársaik; a
szokásos tüntetésre és ellen-tüntetésre nem nyilt alkalom.

Hogy Vidovics elárasztotta a szinházat Nizzából hozott virágokkal, azt
mindenki természetesnek találta. Az egész közönség meg volt győződve
róla, hogy Mira a kedvese Vidovicsnak s azért a virágokat a
huszártisztektől kezdve a karzat publikumáig minden néző helyeselte.

Másnap, Sugár Mariska társaságában, kikisérte őket a vasuthoz. Feladta a
podgyászukat, megváltotta mérsékelt áru, másodosztályu jegyeiket,
beszámolt Lolának a visszajáró pénzzel s mikor beszálltak a kupéba,
szerencsés utazást kivánt nekik.

A vonat megindult. Még egyszer köszönt; a lányok és Fröhlichné a
zsebkendőikkel integettek Sugár Mariskának. Mira az ajkához emelte a
kezét, és Sugár Mariska mosolyogva szólt:

– Ez aligha nekem szól.

És amint arra fordult, álmélkodva látta, hogy Vidovics sápadt és komoly,
mint a halál.

– Ejnye, ejnye, ejnye, – szólt Sugár Mariska, – be komoly lett
egyszerre! Így még nem láttam magát!

– Operette-figura vagyok, ugy-e? – kérdezte Vidovics.

Sugár Mariska félig tréfásan, félig komolyan vígasztalta:

– Hagyja el, Feri, megesett ez már okosabb emberekkel is!

Amaz nem felelt.

Gyalog mentek vissza a városba s míg megkerülték a pályaház előtt
álldogáló kocsikat, mind a ketten hallgattak. A sétatérhez érve, Sugár
Mariska rátekintett a fátyola alól. Úgy hallgatott az most is, mintha az
orra vére folynék.

– Helyes kis személy volt, az igaz – merengett Sugár Mariska, olyanforma
hangon, ahogy a temetőből hazatérők beszélgetnek az elköltözöttről. –
Szép, kedves teremtés s ami nem utolsó dolog: jó, derék leány. Hanem
azért ne féljen Feri, az efféle gyász nem tart sokáig. Úgy látszik, maga
még soha sem volt szerelmes s most azt hiszi, hogy ami nagyon fáj, azt
csak sokára heveri ki az ember. Ördögöt!… Olyan ez, mint amikor jól
odavágjuk a könyökünket valahová. Az első pillanatban majd kiugrik a
szemünk a fájdalomtól s egy perc mulva már elfelejtjük, hogy az előbb
megütöttük magunkat. Ma még azt képzeli, hogy mindjárt kiszakad a szíve,
pedig dehogy! Ez csak: az ifjuság. Szinte látom magát a jövő szezonban,
egy új csillag mellett, aki remélhetőleg más fajtából való lesz. Hála
Istennek, tavaszt nem csak egyet ad a bölcs természet; az olyan
legényeknek, mint maga, ad tizet, huszat, huszonötöt is.

– Tartok tőle, – szólt Vidovics, – hogy nekem csak ez az egy volt.

– Akkor hát mért nem veszi el feleségül?

Vidovics előbb egy fejmozdulattal felelt; mintha bosszantotta volna a
kérdés. Aztán igyekezett megmagyarázni, amit Sugár Mariska nem értett.

– Mert a gyógyító szer rosszabb volna a betegségnél. Mert
kiszámíthatatlan bajoknak rohannék eléje s mert ő még drágábban fizetné
meg ezt a mulatságot. Mert neki nem adhatnám meg azt a társadalmi
helyzetet, amely a feleségemnek dukál. Mert a világrend, elég oktalanul,
nem engedi meg, hogy elvegyem. Szóval, az ember nem azt teszi, amit
szeretne, hanem azt, amit lehet.

– És ez… nem lehet?…

– Elképzelheti, hogy nem lehet.

– Lássa, már is magához tért! Egy hét mulva túl lesz a krizisen. A jövő
szezonban, ha szemrevaló soubrette-et kapunk, már elfelejtette az egész
históriát.

– Kívánom, hogy jó próféta legyen, – felelt Vidovics.

Aztán megint szótlanul haladt a szép asszony mellett. Mariska nem
zavarta; hadd álmodozzék arról, ami elmult! De gyakran rápillantott:
szinte kiváncsian nézte, mintha csak most ismerné meg igazán. Mariska
tapasztalt asszony volt; látott már egyetmást s a Berényben lejátszódó
események nem igen érdekelték. De két dolgot soha se unnak meg a
tapasztalt asszonyok. Az igazi gyémántot és az igazi szerelmest. Ha a
másé is.

Furcsa dolog ez. A tapasztalt asszony ilyenkor mosolyogva nézi a
lefőzött fiatalembert. „Szegény, ez ki van készítve!“ – szól magában,
látván, hogy amaz hiába iparkodik megőrizni a contenance-ot, mégis csak
lehorgasztja az orrát. Nincs kellemesebb, mint részvéttel nézni a
legyőzött ellenséget s a tapasztalt asszony kiveszi részét a női
gyöngeség diadalából. Szánakozni mindig jól esik; ez a büszkélkedés
legdiszkrétebb formája. De még jobb szánni azt, akit még gyötör az a
baj, amelyet mi már megláboltunk. A tapasztalt asszony tudja, hogy az
ember nem hal bele a nagy csapásokba, csak az apró nyomorúságokba, mert
mindnyájan hasonlítunk Hatto érsekhez, akit az egerek öltek meg. Tudja
azt is, hogy egy kis himlő még nem nagy veszedelem. Csak be kell takarni
a fiut s rá kell parancsolni, hogy ne vakarózzék. A tapasztalt asszony
mindamellett újra meg újra elcsudálkozik a természet rendelésén: „Milyen
furcsa betegség, Istenem! Milyen furcsa betegség!“… Ápolgatja a
türelmetlen fickót; ez asszonyi kötelesség. Biztatja, hogy feküdjék szép
csöndesen; lám, a másik jól viseli magát, a jövő héten már meg fog
gyógyulni. Magában pedig nevet mind a kettőjükön: „Milyen gyerekek!
Istenem, milyen gyerekek!…“ És irigyli, nagyon irigyli őket.

– Hol lesz ma délután? – kérdezte, mikor elbúcsuztak egymástól.

– Kimegyek Szent-Jánosra.

– Ott rá se fognak ismerni magára. Olyan régen nem látták.

Nem mondta el, hogy tegnap is kinn volt, csak azt felelte:

– Ezentúl gyakrabban fognak látni.

Úgy cselekedett, ahogy igérte. Délután kihajtatott s kint maradt
éjszakára is. Odakinn azt hitték, hogy megbolondult. Ez a gyanu nem volt
minden alap nélkül való. Olyan különös viseletet tanusított, hogy az
ispánjának Vidovics Nácit juttatta eszébe, aki mielőtt Döblingbe került,
cukrot vettetett a krumpliföldbe s mezitláb szaladgált a tanyán, azt
adván okul, hogy a cipőviselet nem egészséges. A népes
Vidovics-családban mindenre találkozott példa.

Feri úr ilyenforma ötletekkel lepte meg az ispánt. Ahogy leszállt a
kocsiról, kijelentette, hogy be akarja járni a gazdaságot. Az ispán épp
a méhesben ült s a _Religió_-t olvasta.

– Mit olvas? – kérdezte Feri úr.

– A _Religió_-t.

– Nem hittem volna, hogy ilyen szent ember.

– Nem ájtatosságból teszem, tekintetes úr. Inkább atheista volnék, vagy
micsoda. De hát a faluba nem jár egyéb nyomtatott papiros. Ezt is a
főtisztelendő úrtól kapom, aki meg akar téríteni.

– No és sikerül a dolog?

– Nem mondhatnám, de így könnyebben elalszik az ember.

– Ön bölcs férfiu, Schmied úr.

Schmied úr erre beszámolt a gazdaságban történtekkel s szomorúan lógatta
a fejét, mint káros gazda szokta. Itt is, ott is csak a baj meg a
hiábavaló vesződség.

Feri úr végighallgatta s mindenre csak azt mondta:

– Persze, persze.

Schmied úr azt várta, hogy most már bejárják a tanyát, a földesúr
azonban egyszerre mást gondolt.

– Őszintén szólván, kedves Schmied úr, úgy veszem észre, hogy mindez
engem egy cseppet se érdekel. Hanem tudja mit, jöjjön be velem az
irodába, hűttessünk be egy pár üveg szódavizet, hozassunk valahonnan egy
pakli kártyát, s játszszunk máriást.

Schmied úr eleinte azt hitte, hogy Feri úr csúfolódik, s ezzel csak azt
akarja mondani, hogy a sok kárt a Schmied úr tétlenségének tulajdonítja.
De Feri úr nem tréfált; egész komolyan elnyert tőle tizenkét krajcárt.
Aztán meghítta vacsorára s éjfélig elbeszélgetett vele a béresekről meg
a tanyai lányokról. Schmied úr majd eldűlt az álmosságtól.

Végre éjféltájban megszabadult. Búcsuzóul azonban elpanaszolta, hogy az
egész községben, de különösen a pusztán igen elharapózott a vadházasság
s már-már a próbaházasság is nagyon divatossá kezd válni. Úgy találta,
hogy a papnak igaza van; ideje volna valamit tenni a dologban.

Feri urat hidegen hagyta, hogy Szent-Jánoson az erkölcs ilyen súlyosan
megrövidült.

– Hagyja békében szegényeket, – szólt. – Úgyis elég bajuk van.

Schmied úr elment s alig hogy kiért a kastélyból, már aludt. Sejtelme se
volt róla, miképpen került az ágyába.

Hajnalban felköltötték, mert ki kellett nézni a majorba. Mikor éppen fel
akart ülni a kocsiba, egy legény állított be hozzá, aki a kastélyból
jött.

– Tisztelteti a tekintetes úr a tekintetes urat; szépen kéri, tessék
átküldeni egy kicsit az ujságot.

– Micsoda ujságot?

– Amit a méhesben tetszett olvasni.

– Hát már fenn van a tekintetes úr?

– Fenn az. Egész éjszaka kinn sétált a kertben.

– Hm. No hát, fiam, itt az ujság; vigyed.

Feri úr csakugyan ébren töltötte az éjszakát. Mikor magára maradt,
elővette kedves regényét, a _Notre coeur_-t, s olvasni kezdett. De André
Mariolle esete ez egyszer idegessé tette. Félre tette a könyvet s kiment
az orgonák közé. Ott járkált, míg egyszer csak észrevette, hogy virrad.
Úgy gondolta, hogy jó lesz lefeküdni. De már nem jött a szemére álom.

Mikor Schmied úr haza jött a majorból, Feri urat már útra készen
találta.

– Látom, – szólt, – hogy minden rendben van, s hogy én rám itt semmi
szükség. Hát Isten áldja meg, Schmied úr.

Az ispán fejcsóválva nézett utána.

– Kijött, – beszélte később a szentjánosi papnak, – elolvasta a
_Religiót_, leült velem máriást játszani, áldását adta az összes
vadházasságokra s aztán haza ment. Az öreg Náci is így kezdte, szegény.

Feri úr a városban se viselkedett logikusabban, mint a pusztáján. Az
éjszakákat áttivornyázta s egész nap biliárdozott. Máskor a
regényolvasásra adta magát, néha meg mintha agyon akarta volna lovagolni
a jámbor Calvadost. Társaságba nem járt s még az utcán is kikerülte
asszony és leányismerőseit.

– Mi ütött hozzád, hogy egyszerre ilyen asszonygyűlölő lettél? –
kérdezte tőle Cipriáni.

– Nem tudok beszélni velök, mert unom őket. Hidd el, ők sem törődnének
velem, ha egyet gondolnék s elvenném a Ditrich leányát, aki ott megy a
postaépület előtt. Pedig nagyon derék leány, a szeme szép, mert vöröses
tűzben ég, a lába rendkivül formás, mindenképpen különb, mint
akármelyikük s nem tehet róla, hogy az apja mazsolaszőlőt árul.

Két hét mulva eltünt a városból s nem látták esztendőkig.




XII.

Ahogy a vonat megindult, Lola meglobogtatta batisztkendőjét, mosolyogva
köszönt Sugár Mariskának, aztán visszaült a helyére s elégedetten szólt:

– Végre!

Csak ezt az egy szót mondta, de a hangja sokat fejezett ki. S ebben az
egy szóban benne volt az is, amit elhallgatott:

– Adieu, kedves Vidovics úr, a soha viszont nem látásra! Ön igen sok
bosszuságot okozott nekem, de megbocsátok önnek. A rossz álomnak vége;
nem haragszom tovább.

Mira nem felelt; mintha nem is hallotta volna, amit testvére mondott.
Ott maradt az ablak mellett; le se ült, úgy nézett ki tovább, mintha nem
tudná, hogy mi történik vele.

A vonat kirobogott az állomásról; elhagyta a vasuti épületeket, az
őrházat, a külső város parasztházait, a szőlős kerteket. Lola elővette
angol regényét, s olvasni kezdett; Fröhlichné sóhajtott, nem tudni
miért, aztán oda támasztotta fejét a női szakasz kopott bőrvánkosára.
Két perc mulva már aludt.

Mira csak nem mozdult az ablak mellől. A halmok és a homokbuckák rendre
eltünedeztek a szeme elől; kiértek a mezőre. Messze, dél felé, a
pusztaságban valami fekete foltot látott; egy fasornak a szélét. Az ott
Szent-János.

– Talán már leülhetnél, – szólt Lola.

Mira mozdulatlan maradt, s nem vette le szemét a fekete foltról.
Elmaradt az is. A vonat elhagyta a furcsa város határát.

Mira leült a helyére. Hátra vetette fejét a diván bőrpárnájára és
becsukta a szemét.

Az egész úton nem szólt egy szót se. Lola is csak rövid és száraz
megjegyzéseket tett, amikor a körülmények éppen megkövetelték.
Szerencsére Fröhlichné annyit sápítozott, hogy ez mindnyájok előtt
társalgásnak tünt föl.

Esti hét óra lehetett, mire megérkeztek új állomáshelyökre, egy
felsővidéki nagyvárosba, ahol más, csöndesebb élet várt rájok. Már a
pályaudvar környékén meglátszott, hogy ujra Európában vannak, ahol az
emberek nem törődnek egymással, még a szinésznőkkel se.

Egy másodrangu fogadóban szálltak meg. Toilette-et csináltak s lementek
az ebédlőbe. A szűk, homályos terem utasokkal volt tele, akik csöndes
beszélgetésökkel kevés vizet zavartak. Mira mintha egy kissé magához
tért volna. De alig evett s bágyadtan nézegetett körül, mint aki most
kelt föl valami súlyos betegségből.

Reggel kibéreltek egy sötét udvari szobát, a szinházhoz legközelebb eső,
ócska, komor ház első emeletén. Ahogy beköltöztek, Lola azonnal
zongorához ült; Lola mindig tanult. Fröhlichné, egy kis beszélgetésre,
átment a háziasszonyhoz, egy rosszképü, kancsal öregasszonyhoz, aki a
mozgása és beszédmódja után itélve, sokáig élhetett együtt egy szigoru,
de becsületes dragonyos-őrmesterrel. Az öreg hölgy a pántlikáit vasalta,
s közben megvallotta Fröhlichnének, hogy bármennyire tiszteli a
művészetet, az ő lakásán nem lehet pezsgős vacsorákat csapni. Mira
ezalatt kiválasztott magának egy kis kuckót, előszedte a holmiját s egy
viaszosvászonnal borított, sánta kis asztalra kirakta a levélpapirjait.

Harmadnap már próbára mentek. Időközben megérkezett az egész társulat s
próba után az igazgató megkezdte a félhavi gázsi kiosztását. Az igazgató
igen derék ember volt. Gyöngyvirággal kedveskedett Mirának s
kijelentette neki, hogy ámbátor Mira az elmult félhónapban négy próbáról
késett el, mindössze nyolc forintot von le a fizetéséből.

– Magára nem tudok haragudni, – szólt s nyájasan szorította meg az
átnyujtott hatvankét forintot.

Negyednap megkezdődtek az előadások. Nem játszottak, de ők is ott
akartak lenni a megnyitón. Mikor az utolsó felvonás előtt lejöttek a
szinészpáholyból, Mira beszólt a szinház kapusához:

– Nem jött levelem?

– Kitől vársz levelet? – kérdezte Lola megütközve, rideg, szinte
ellenséges hangon, melyből kiérzett a hirtelen megbotránkozás.

Mira a szemébe nézett testvérének.

– Tőle, – felelt büszkén.

De nem jött levele.

Nem jött aznap, nem jött másnap, harmadnap se jött. Naponkint kétszer is
tudakozódott; hiába. Lola nem titkolt elégültséggel nézte huga csalódott
arcát. Mira egyre levertebben tért haza a szinházból s otthon órákig
elnézte a szűk, puszta, szomoru, kis udvart.

– Hol jár az eszed? Olyan vagy már, mint a penészvirág, – szólt Lola.

Nem felelt. De azután is minduntalan besurrant a kapus fülkéjébe.

– Kérem szépen, nem jött levelem?

Napról-napra félénkebben, napról-napra halkabban kérdezte s kérdő kis
arcocskája napról-napra sápadtabbnak és kisebbnek tűnt föl a kapus
előtt. Utóbb már csak a tekintetében égett a kérdés:

– Nem jött? Ma se jött?

Végre nem merte kérdezni többé.

Alig két hét alatt nagyon megváltozott. Az arca megfakult, a tekintete
elbágyadt s olyan csüggedten járt az utcán, mint egy kis öreg. Mintha a
hangja is veszített volna a csengéséből. Szótlanul végezte a dolgát,
készségesen engedelmeskedett a rendezőnek, a karmesternek, Lolának,
egész környezetének, de mint egy szomoru, jó kis gyermek, aki az intézet
komor falai közt folyvást az elhagyott rétre gondol. Otthon naphosszat
elüldögélt valami kicsinyes női munka mellett, „igen“-nel és „nem“-mel
felelgetett, ha kérdezték, szeliden, mint azelőtt, mikor még nem vették
el az eszét, de végtelenül búsan, mint aki kötelességből elhatározta,
hogy el fog viselni valamit, ami megmásíthatatlan.

Olyan bánatos, olyan fakó és olyan hangtalan volt, mint egy beteg
kanári.

– Ez a lemondás időszaka, – szólt magában Lola, aki igen sok angol
regényt olvasott s emberismeret dolgában tizennégy esztendős kora óta
tekintélynek tartotta magát. – A kriziseknek már vége; következik: a
csöndes megadás. Két hét mulva már mosolyogni fog. Eleinte egy kicsit
szomoruan fog mosolyogni, de ne legyünk türelmetlenek. Egypár jókedvü
ember ismeretsége nemsokára befejezi a kúrát s őszre majd csak
elfelejtjük a berényi Céladon kackiás bajuszát…

De Lola korán örült.

Egy este, mialatt Mira a _Rip Van Winkle_ Lisbeth-jét énekelte, Lola a
szinfalak között beszélgetett az igazgatóval.

– A kicsi teli házakat csinál, – örvendezett az áldozatra kész
vállalkozó, akinek már jó ideje nem kellett megválnia aranyórájától.
Nézzen csak ki, milyen zsúfolt házunk van!…

Lolát érdekelte ez a nem mindennapi ujság s fölvonásközben kitekintett a
függöny kukucskáló-lyukán.

Pillantása legelőbb is egy üres páholyra tévedt. Köröskörül nagy
közönség ült. A zenekar már visszaszólította a folyosón sétálókat;
némelyik rekeszben hatan is szorongtak.

– Csak egyetlen üres páholyt látok, – szólt az igazgatóhoz.

– Nem, ott is ülnek, – felelt a vidéki opera megteremtője, – eladtuk
valamennyit.

Lolát, maga sem tudta miért, kiváncsivá tette ez az üresség. Tekintete
harmadszor is visszatért oda s egyszerre észre vette, hogy a páholy
mélyén egy magas férfialak emelkedik föl.

Egy magános férfi, aki elbúvik a közönség elől! Nem láthatta a
rejtőzködő arcot s mégis megrezzent. Valami olyanformát érzett, mint aki
a tengeren csónakázva, hirtelen fekete árnyékot pillant meg a vízen,
első jelét ama viharoknak, melyek váratlanul törnek ki.

Mikor előadás után megindultak hazafelé, az utcára érve körültekintett.
És úgy rémlett neki, mintha vagy húsz lépésnyire, a legközelebbi
utca-lámpásnál, ugyanazt a sötét férfi-alakot látná.

– Eh, bolondság! – szólt magában.

Másnap a férfi-alak nem mutatkozott, de harmadnap, délután három órakor,
Mira próbára ment és többé nem jött vissza.

Hogy mi történt ezen a napon, Lola soha sem tudta meg egészen.




XIII.

Ez történt:

Vidovics, két nappal előbb, este hét óra tájban szállt le a vonatról.
Behajtatott a _Nemzeti Szálló_-ba, átöltözött s aztán lesétált a
főtérre.

Hamarosan megtalálta, amit keresett. A legközelebbi utca-sarkon ott
vereslett a szinlap, mely tudtul adta mindeneknek, hogy a nyári
szinkörben ma _Rip Van Winkle_, vagy: _a hétalvó szabad vadász_ adatik,
közkivánatra és bérletszünetben.

Átfutotta a szereplők névsorát s megtudta, amit tudni akart. Ott állott,
hogy Lisbeth-et s a kékhegyek szellemét Haller M. adja. Vidovics valami
ütés-félét érzett a szíve táján, mikor ezt az M. betüt meglátta.

Szinte áhitatosan betüzte végig a bolond szinlapot; hátha megtud még
valamit, ami érdekli. S csakugyan, a szinlap alján a következő sorokat
találta:

„Szombaton, e szinpadon először, új diszletekkel és bengáli tűzzel:
_Hoffmann meséi_, vagy: _az ördöngös hegedüs_ adatik. Ez alkalommal
Olympia, Antonia és Stella hármas szerepét Haller M. domborítja.“

Visszament a szállóba s elküldte a szolgát jegyért. Jobban szerette
volna, ha nem a szinpadon találja meg kis Miráját, de már nem tudott
várni másnap reggelig.

Lolával tudniillik semmi áron nem akart találkozni.

E történet nótáriusa nagyon óhajtaná, ha a türelmes olvasó nem itélné
meg tulon-tul szigoruan elbeszélésünk hősét. Azért ehelyütt, különös
tekintettel a következőkre, sietve jegyzi meg, hogy Vidovics úr, a
vásáros-berényi szabad vadász, nem rossz szándékokkal kereste föl énekes
kis Lisbethjét. Hetek óta lázban volt; nem tudott meglenni tovább
édesszáju szerelmese, a szép kis szűz nélkül, aki neki virágzik s érte
hervad, nem tudott meglenni nélküle és maga se tudta, mit fog csinálni.

Hanem azért nem ment el egészen az esze s azzal tisztában volt, hogy ha
nem akar Miráról végképpen lemondani, Lola előtt nem szabad mutatkoznia.

Bebujt tehát egy páholymélyedésbe, hogy legalább messziről láthassa
kicsi madarát. Hogy hallja a hangját, kövesse a tekintetével minden
mozdulatát, hogy lássa: igen, még megvan, él, mozog, szól s trillázik,
ahogyan a pacsirta, az a lény, aki minden érzékével, minden
gondolatával, egész szívével csak neki virágzik, egyedül neki.

S mikor már ott volt, elfogta a bűnös kiváncsiság: ám hadd lássa, milyen
hát olyankor, amikor nem sejti, hogy ő is jelen van?!… Pedig tudhatta,
hogy e vétkéért mindenki kegyetlenül bűnhődik; tudhatta például a szép
Meluzina tanulságos történetéből.

Vidovics ritkán látta Mirát a nézőtérről; csak nagy kérésre hallgatta
végig egy-egy nagyobb szerepét, amelyet Mira mindig neki játszott.
Ilyenkor is bántotta, hogy a szinpadon kellett látnia, ahol mindenki
gyönyörködhetett a mosolygásában s ahol Mira mást mondott, mint amit
gondolt. Ezt a zavaró érzést Vidovics soha se tudta teljesen leküzdeni s
azért, ha Mira énekelt, rendesen ő is a szinfalak között volt. Itt azt
hallhatta tőle, ami csak neki szólt s ami ennek az édes kis leánynak
jutott az eszébe, nem pedig valami verselő pimasznak; s ha közben Mira
egy párszor kiment a szinpadra, Vidovics ebben csak egy kellemetlen
kötelességnek a teljesítését látta, amelybe bele kell törődni, de
amelyet megszokni nem lehet.

Ez magyarázza meg, hogy most, amikor hosszabb idő multán a szinpadon
pillantotta meg azt, kihez annyi édes emlék fűzte: Mira másnak, újnak
tünt föl előtte. A párját várta, aki szenved, mint ő s egy mosolygó,
bájos operette-alakot talált, aki igen sokat foglalkozott egy szabad
vadászszal. Bánta is ő, hogy mindez komédia! Ez a komédia most
rettenetesen izgatta s meg tudta volna fojtani a fajankót, aki úgy
kivánta, hogy Lisbeth lenge ruhát öltsön s átváltozzék a kék hegyek
szellemévé.

Óh, mennyire nem volt igaza! Sohase volt tündér, aki olyan hosszu és bő
pantallóban jelent volna meg a szinpadon, mint a kék hegyek e szemérmes
szelleme. És látva Lisbeth-et, azt kellett volna mondania magában: Óh,
irigylésreméltó Rip Van Winkle, akit ilyen édes kis asszony vár haza!
Óh, menyecskék gyöngye, óh, feleségek ideálja!

De ingerelte a gondolat, hogy Mira mosolyog, mikor ő szenved s
fojtogatni kezdte a féltékenység, a leggonoszabb valamennyi közül, mely
ellenséget lát mindenkiben, mindenben.

Az alávalóságoknak nincs nagyobb mestere, mint ez a hitvány, pici démon.
Ő gubancolja össze sok asszony élete fonalát olyan gonoszul, hogy
Atropos, türelmetlenségében, hamarább vágja el az összebogozott szálat,
mint hivatása követelné. Ő teszi poltronná a hősöket és silánynyá a
félisteneket. Ennek a démonnak minden szava aljasság.

Vidovicsnak ez a silány kis démon egy igen bolond gondolatot vert a
fejébe.

– Vajjon szeret-e igazán? Vajjon nem kacérság volt-e, amit szerelemnek
képzeltem? Vajjon nem azért mosolyog-e rám, mert úgy találja, hogy
férjnek elég elfogadható vagyok? Aki így tud komédiázni, meglehet, velem
is csak komédiát űzött. Hogy szível, elhiszem; de vajjon úgy szeret-e,
ahogy én szeretem őt: minden csöpp véremmel, minden gondolatommal, egész
lázas lelkemmel?! Nos, meg fogom tudni, hogy igazán szeret-e!

Eddig soha se jutott eszébe ez az őrültség; most egész éjszaka nem
tudott miatta aludni.

S makacsul ismételgette magában:

– Meg fogom tudni! Igen, meg fogom tudni!

Nos, hát megtudta.

Akkor este megvárta őket, hogy még egy pillanatig hallja Mirának a
hangját, de nem ment közelükbe; most már tudta, hogy Lolával nem
találkozhatik többé soha. Másnap nem volt szerencséje; csak együtt látta
őket. Harmadnap végre leselkedő helyéről észre vette, hogy Mira egyedül
megy be a szinházba.

Ide s tova másfél óráig kellett rá várakozni.

Már vagy tíz lépésnyiről látta, amint kilépett a kapun s csöndesen
közeledett arra felé, ahol ő, nagy ideje, őrt állott. Elgondolkozva
haladt előbbre; nem nézett sehová. Mintha megsoványodott volna. Viseltes
fekete ruha volt rajta; kacérság ez is, vagy igazán nem akar tetszeni
senkinek?

Egyszerre elébe állott valaki.

A sápadt arcocska koráll-pirosra vált. S mintha, ami élet volt benne,
hirtelen mind a szemébe szökött volna.

Amint megállott, egy önkéntelen mozdulatáról észre lehetett venni, hogy
majdnem a karjai közé szaladt a vele szemközt álló hosszu embernek. És
Vidovics újra látta a boldogságnak azt a kápráztató mosolyát, melyet e
gyönyörü szempárban a jó Isten csak az ő számára fakasztott.

Hogy még kételkedhetett!

– Eljött! Eljött! Eljött! – suttogta Mira. Egyebet nem tudott mondani.

Vidovics olyan sárga volt, mintha vagy húsz esztendeje első segéd lett
volna egy nagy droguistaüzletben s azóta most kerül először szabad
levegőre.

– El kellett jönnöm, – szólt. – Nem tudtam el nem jönni. Haragszik?

– Nagyon boldog vagyok, – felelt a lány.

– Igazán? Igazán? – dadogott amaz.

Olyan hosszan néztek egymás szemébe, hogy a mellettök elsántikáló öreg
úr rájok bámészkodott. Egy kis paraszt szolgáló pedig, amint futva
haladt el közelükben, visszapislantott, vajjon ott vannak-e még? Csak
most vették észre, hogy az utca közepén állnak.

– Nem maradhatunk itt, – szólt Vidovics. – Meglátnak bennünket, pedig
senkinek se szabad tudnia, hogy itt vagyok. Jöjjön velem.

– Megyek, – felelt Mira s nem kérdezte, hogy hová vezeti.

Természetesnek találta, hogy messzire mennek, minél messzebbre. Már
hozzá szokott ezekhez a szentimentális utazásokhoz; egész szerelmi
regényük csupa sétából állott.

Vidovics a nagy sétatérre igyekezett, abba a nyilvános parkba, mely a
városból a vasuthoz vezet. Úgy gondolkozott, hogy ott a napnak minden
órájában találhat egy búvóhelyet, ahol tanuk nélkül mondhatja el, ami a
szivét szorongatja.

A leány nem tudta merre jár; nem is törődött vele. Sejtelme sem volt
róla, hogy utóljára megy végig ezeken az utcákon. Alig vette le a szemét
kisérőjéről s nem ügyelt rá, hogy a járókelők utána néznek.

Az úton csak egy pár szót váltottak, halkan, hogy senki se hallja.
Mintha attól tartottak volna, hogy a hangos szó, a közömbös mondat,
melyet akárki hallhat, megtöri a szentségét annak, amit gondolnak.

Talán mindössze ennyi volt a beszélgetésök:

– Mikor jött?

– Tegnapelőtt.

– És még csak nem is tudatta, hogy itt van!

– Nem akartam Lolával találkozni. Ha találkoztunk volna, most nem
lehetnénk egyedül.

– Mért nem írt?

– Nem akartam papirra tenni, amit gondoltam. És nem tudtam olyat írni,
ami akárkinek a kezébe kerülhet. Várta a levelemet?

– Mindennap. És hiába. Soha egy sor se!

– Édes!

– Mit csinált azóta?

– Őrültségeket! Folyton lázban vagyok azóta.

– Mondja, hogy szeret. Olyan boldog vagyok, ha mondja!…

Ez, vagy valami efféle, volt az egész. Mert a szerelmesek mindig
ugyanazokat a gyermekességeket, ugyanazokat a hiábavalóságokat beszélik.
A szerelemnek mindössze huszonhat szava van, mint az ábécének huszonhat
betüje. De azért ebben a huszonhat szóban benne van minden.

Tíz perc mulva a sétatéren voltak. Letértek a nagy allée-ról, elhaladtak
egy sereg labdázó gyermek mellett s végre, a park hátulsó részén,
Vidovics megtalálta a szerelmeseknek szánt, elhagyatott helyet.

Az orgona-bokrok közé rejtett padot, ahová leültek, nagy hársfák
árnyékolták s közelükben valahol, a legmagasabb ágak egyikén, énekes
madár csattogott. Az is olyanforma szándékkal lehetett, mint az a
sápadt, suttogó ember odalenn.

– Mira, édes Mirám, nézzen a szemembe és hallgasson rám.

A lány szót fogadott.

– Ha maga nem szeret engem úgy, mint ahogy én szeretem magát, akkor
őrültség az, amit most teszek. Mert akkor, ebben az órában, örökre
elveszítem magát s elveszítem még az emlékeimet is, azt a vigasztaló
tudatot, hogy akit szeretek, nem gyűlölettel, nem megvetéssel, hanem jó
szívvel gondol rám. Ha nem szeret úgy, mint ahogy én szeretem magát,
akkor, ebben az órában, meg fog gyűlölni s ezentúl nem úgy fogok eszébe
jutni, ahogy eddig, hanem mindig úgy, ahogy ma, ahogy utóljára látott…
Mert, meglehet, utóljára beszélünk egymással, édes kis Mirám, életem,
szerelmem!

A lány rémülten tekintett rá. Egy órával előbb még reménye se volt rá,
hogy látni fogják egymást. Most, a váratlan viszontlátás órájában, csak
egy gondolata volt hogy: újra elveszítheti.

– Utóljára! Miért? – dadogta inkább, mint kérdezte.

– Mert ez nem tarthat így tovább. Mert ez nem élet. Mert ha nem lehet az
enyim, inkább szakadjunk el örökre.

Mira lecsüggesztette a fejét.

– Azért jött, hogy még jobban elszomorítson?

– Azért jöttem, hogy megkérdezzem, amit még nem kérdeztem meg soha. Hogy
megkérdezzem: úgy szeret-e engem, ahogy én szeretem magát?

– Azt nem kell kérdeznie.

Vidovics közelebb hajolt a lángoló arcocskához s megfogta Mirának a
kezét. Olyan fagyos volt az, mintha a hideg lelte volna a szegény kis
leányt.

– Értsen meg jól. Tudom, hogy maga is szeret engem egy kicsit. De nem
azt kérdezem. Ahogy én szeretem magát, az más. Nekem nincs csak ez az
egy gondolatom. Mindenre képes volnék magáért. Reszketek, ha eszembe
jut, hogy elveszíthetem; s hogy az enyém lehessen, lemondanék mindenről,
amit ember kedvesnek találhat. Az életemről is, úgy se sokat ér. Maga is
így szeret engem?

A lány a szemébe nézett szerelmesének, úgy felelte:

– Igen. Így szeretem magát.

– Le tudna mondani értem a színpadról? El tudná hagyni értem a
családját? Föl tudná áldozni értem egész jövőjét? Meg tudná tenni
mindezt?

– Igen. Meg tudnám tenni mindezt.

– Akkor hát bízza rám a sorsát és jöjjön velem.

A lány úgy nézett rá, mint aki nem érti, mit mondtak.

– Azt mondtam, hogy: akkor hát bízza rám a sorsát és jöjjön velem.
Elviszem messzire, ahol senkitől se kell kérdezgetnünk, hogy: mi,
ketten, egymáshoz valók vagyunk-e?

Most már értette.

– Nem felel?

– Azon gondolkozom, – szólt a lány szomoruan, – hogy ha nem szeret úgy,
mint ahogy én szeretem magát, akkor maga a legrosszabb ember a világon.

– Nem hisz bennem?

– És ha ebben a pillanatban csakugyan elkezdenék kételkedni: már késő.
Szeretem magát.

– Rám bízod magad? Velem jössz? Mondd! Mondd hát! Te édes, te drága!

– Ha úgy akarod, veled megyek. Tégy az életemmel, amit akarsz.
Szeretlek.

Vidovics csókkal melengette a fázékony, hideg kis kezet. Aztán, mert
lépéseket hallott, fölkelt a padról és hítta a leányt:

– Jöjj hát.

– Most? Még ma?

– Most. Még ma.

– Így, ahogy vagyok?

– Így, ahogy vagy.

– Anélkül, hogy még egyszer látnám őket, anélkül, hogy egy szót szólnék
nekik?…

– Két sorból meg fognak tudni mindent.

A lány egy könyörgő pillantással kérdezte:

– Nem lehet másképpen?

– Nem lehet másképpen.

Már alkonyodott s Vidovics sietett. Egy puskalövésnyire voltak a
vasuttól, de nem itt akart fölülni a vonatra, hanem a legközelebbi kis
állomáson, ahol Mirát még senki se ismeri. Odáig kocsin jó háromnegyed
óra s a gyorsvonat nem sokkal később itt lesz.

Kimentek a parkból az állomás elé s onnan egy vasuti szolgát küldött a
podgyászáért. A _Nemzeti Szálló_ nincs messze a vasuttól; mire a leány,
a váróterem asztalán, megírta a búcsuzó sorait, a kocsi már készen várta
őket.

– Ezt a levelet kilenc órakor vigye el a szinházhoz. Kilenc órakor, egy
perccel se előbb. Értette?

– Igenis, értettem, – felelt a szolga.

Hajlott hátu, beteges, öreg ember volt; Mira arra gondolt: vajjon van-e
leánya?

Még idejekorán érkeztek meg; vagy tíz percig kellett várniok a vonatra.
Mialatt le s föl sétáltak a perronon, egészen besötétedett.

Mira félig lehunyt szemmel, boldogan hallgatta a fülébe sugott
őrültségeket s mikor az állomáson csilingelni kezdett a vonat
közeledését jelző villamos készülék, föltekintett szerelmesére s azt
kérdezte tőle:

– Most már hiszed, ugy-e, hogy szeretlek?

Vidovics szánalmas mondatokkal válaszolt. Talán soha se volt olyan
ostoba, mint életének ezen a nevezetes napján. Mert lehet valaki
akármilyen nagy gavallér, elegánsabb, mint a csizmás kandur és
diadalokhoz szokott, mint egy alkirály, lehet valaki kemény legény,
márványlelkü, mint Don Juan Tenorio: mikor annak a lánynak az ajkáról
hallja a szerelem szavát, akiről látni, hogy neki él és miatta fog
meghalni, akkor még ez a kivételes valaki is megilletődik, mint ahogy a
vaskarú Goetz von Berlichingennek is megremegett a térde az oltári
szentség előtt. És ilyenkor nem csoda, ha a kivételes valaki elveszti a
fejét.

A vonat berobogott az állomásra. Vidovics karonfogta Mirát, megkereste a
vonatvezetőt s kérte a sürgönynyel rendelt külön szakaszt. A kalauz nagy
reverenciával nyitotta ki a kupé ajtaját s mialatt besegítette a
podgyászt, lopva rátekintett a leányra. Nem volt azon még csak kiskabát
se, csak egy közönséges fekete ruha.

– Értem, – szólt magában a tapasztalt vasutas. Visszaadta Vidovicsnak a
jegyeit, eltűnt s nem mutatkozott többé.

Pedig bátran mutatkozhatott volna. Míg kifizette a szolgát, aki a
podgyászt utánuk hozta, Vidovics észrevette, hogy Mira vacog a hidegtől.

– Fázik? – kérdezte, mikor magukra maradtak.

– Nem, csak fáradt vagyok. Aludni szeretnék.

Vidovics nem felelt, hanem kibontotta a holmiját s elővett egy nagy
utazó-plaidet. Aztán kijebb húzta a bársony-divánt, egy kis vánkost tett
a vasuti párnákra s bebugyelálta Mirát a plaidbe, mint egy kis
gyermeket. Mira ápoltatta magát, lefeküdt s behunyta a szemét.

Vidovics leült mellé a szőnyegre s megfogta a kezét.

– Hová megyünk? – kérdezte Mira egy pár pillanat mulva, de azért nem
nyitotta föl a szemét.

– Velencébe, – felelt Vidovics.

– Akkor hát sokáig alhatom, – szólt Mira. – Ugy-e, nem fog felkölteni,
ha szépen megkérem?

– Pesten föl kell ébresztenem, mert ott átszállunk egy másik kupéba.
Onnan már kényelmesen utazunk.

– Óh, nagyon jól vagyok itt is! Jó éjt, édesem.

– De a kezét itt hagyja a kezemben ugy-e?

Csak intett, hogy: igen. Egypár perc mulva igazán aludt.

És Vidovics reggeli hat óráig ott ült a szőnyegen.

*

Lola csak este felé kezdett nyugtalankodni. De hamarosan rájött, hogy
valami rendkivüli dolognak kellett történnie, mert mióta Berényből
eljöttek, Mira sohase ment máshová, csak a szinházba; még sétálni se
járt. A szinháznál pedig csak annyit tudtak róla, hogy a délutáni
próbáról egyedül ment ki az utcára s azóta nem volt a szinház tájékán.
Lolának azonnal eszébe jutott a magányos férfi-alak, aki tegnapelőtt
este, előadás után, a szinház körül ólálkodott s ez a szivarozó, sötét
alak nem ment ki többé a fejéből. Mikor késő este megkapta Mira levelét,
már meglepőnek se találta a kellemetlen ujságot.

Szó nélkül nyujtotta át a levelet Fröhlichnének; hadd olvassa az is.

Csak ez volt benne.

„Nem tudok nélküle élni; vele megyek. Kérd meg helyettem atyánkat, hogy
bocsássa meg, amit ellene vétettem. Sajnálj s ne gondolj rám
gyűlölettel. Aki szégyent hoztam rátok:

_Mira_.“

Fröhlichné nem tudott hova lenni a kétségbeeséstől.

– Hagyd el, Róza néni, – szólt Lola, – ezen már nem változtatunk
semmiféle sápítozással. Sejtettem én ezt régen, de nem akartad hinni.
Látod, a híres szerelem! Eszeveszettség és hitványság, punktum!

Fröhlichné nem mert ellentmondani, bár gondolatában pártfogásába vette a
szerelmeseket s regényes képzelete már terveket szőtt; hisz a csábító
nem rosszlelkü, csak fiatal és könnyelmü s bizony a házassággal is úgy
van az ember, hogy jobb későn, mint soha!…

Fröhlichné látott rá példákat, hogy a vagyonos csábító néha nem olyan
nagy szerencsétlenség, mint némelyik szegény kérő… Ahol pénz van, ott
még minden helyre hozható. Esküvő, családi boldogság, vagyoni és
szinpadi diadalok sora – mind e kivánatos dolgok máris szépen
elrendeződtek Fröhlichné képzeletében; egy élő álmoskönyv volt ez a
derék asszony.

– Engem már csak az bosszant, – folytatta Lola ridegen, – hogy el se
titkolhatjuk a dolgot. Holnap kellett volna először énekelnie _Hoffmann
meséi_-t s ezt az előadást itt nagyon kiváncsian várják. Egy hete
hirdetik, szó se volt róla, hogy a műsor megváltozik; semmiféle hazugság
nem segíthet rajtunk. Holnap este az egész város tele lesz a hírrel.

– Azt fogjuk mondani, hogy haza utazott atyádhoz, aki hirtelen beteg
lett.

– Csak legyen, aki elhigyje. Egyelőre jó lenne, ha megkeresnéd a
szerepet. Mit van mit tenni, elénekelem próba nélkül is. Még se lesz
olyan feltünő a dolog, mint ha a műsort is meg kell változtatni.

Másnap, korán reggel, átment a szinházba, félreszólította
impresszárióját s elbeszélte, mi történt. Az igazgatónak szeme-szája
elállt a csodálkozástól.

– A kis Mira! Ugyan ki hitte volna?!

– Az M. betü helyett egy L. betüt kell a szinlapra ragasztani; ennyi az
egész.

– S maga ilyen könnyen veszi ezt a históriát?

– Tudok uralkodni magamon. Szinésznő vagyok. És pedig igazán, nem addig,
mig az első jött-ment rám veti a szemét.

– Tudja-e, mi jutott eszembe? Maga olyan jó szinésznő, hogy ha egy
kicsit utánozza Mirát, senki se veszi észre, hogy nem ő énekel. Szépen
el lehetne titkolni az egész esetet. Csupa olyan darabokat adunk,
amelyekben nem szerepelnek együtt; s ezekben majd mint Mira, majd mint
Lola lép fel. Maga lesz Giroflé és maga lesz Girofla. No, mit mond
hozzá?

– Köszönöm. Ehhez nem vagyok se elég jókedvü, se elég fáradhatatlan.
Aztán meg nem akarom sötétebbre festeni a hajam. Egyszer se, soha.

– Igaza van. Kár volna a hajáért.




XIV.

Két esztendővel azután, hogy Feri úr eltünt Vásáros-Berényből,
Joannovics Terka egy szép tavaszi reggel ezt a levelet kapta Van der
Kerkhoven kisasszonytól, aki időközben elhagyta Magyarországot, s ismét
a nagyvilágot járta:

_Páris_, Rue Royale, 3 bis.

Kedves Terkám!

Nem érdemled meg tőlem ezt a primeurt. Az északsarki éjszakák fagyos
nyugalmával dobálod félre lángoló leveleimet; már kettőre nem
válaszoltál s előre tudom, hogy ez is úgy jár, mint az előbbiek. Mais
c’est plus fort que moi; el kell mondanom, hogy: a jó Isten engem úgy
segéljen, jelen voltam – soha se találnád ki – a Vidovics Ferenc úr
esküvőjén.

Igen, igen: nem álmodol, szóról-szóra igaz. Jelen voltam, láttam, s én
soha se hallucinálok.

Hogy mikor, hol s mily eszközök által? Tegnap délelőtt tizenegy órakor,
a Madeleine-templomban. Az eszközökről szólván, meg kell vallanom, hogy:
nem voltam meghíva s csak véletlenül jutottam hozzá ehhez a váratlan,
egyetlen, északsarki látványossághoz.

Előtte való este Lord Beresforddal találkoztam, Bischofsheim bárónénál,
a kis Beresforddal, aki három-négy esztendővel ezelőtt attaché volt
Bécsben, talán nem is attaché, csak valami hátramozdító a követségnél;
mit tudom én. Nem emlékszel rá? Pedig egy időben nálatok is sokat
szerepelt az úrlovas versenyeken. Ő volt az az őrült kamasz, akit a
versenytérről minden második kedden s minden harmadik csütörtökön
hordó-ágyon vittek be a városba. Mert vagy elsőnek jött be, vagy úgy
kellett a ló alól kihalászni. Soha anya annyi könnyet nem ontott, mint a
Lord Beresford mamája; a huga se óhajtanék lenni, mert soha se mehetnék
bálba. De szeretem ezt a fiút, mert vakmerő, mint egy sark-utazó s
mindig szimpatizáltam az olyan koponyákkal, amelyek keményebbek, mint a
patkó.

Persze, mindjárt Magyarországról kezdtünk beszélgetni. Lord Beresford
egészen elérzékenyedett, a mikor Szilas-Almást említettem előtte, olyan
örömet okoztam neki, hogy a nyakamba akart borulni. Két legszebb
agyrázkódását ott szerezte. Erre fölváltva magasztaltuk a szilas-almási
szép napokat, mint Monsieur és Madame Denis a régi jó időket. Egyszerre
azt mondja nekem:

– Igaz, nem ismerte maga Vidovicsot?

– Hogy ismertem-e? – feleltem én. – Jobban mint az apámat! (Mindenesetre
többször beszéltem vele, mint a Van der Kerkhoven-család bármely
tagjával.)

– Nos hát ennek a Vidovicsnak holnap lesz az esküvője, magától két
lépésnyire; ha kihajol az ablakon, végignézheti a bevonulást.

És elmondta, hogy ő lesz Vidovicsnak az egyik tanuja; a másik az
osztrák-magyar nagykövetség egyik titkára, akit Vidovics hazulról ismer.
Más tán nem is lesz jelen a ceremonián.

Nem ugrottam fel meglepetésemben, annyi se tört ki belőlem, hogy : „No,
hallja, hallja, hallja!…“, semmit se szóltam Beresfordnak, de másnap
reggel már hat órakor fölkeltem s tizenegyig olyan izgatott voltam,
amilyen a tulajdon esküvőmön se leszek.

Tehát: igen, megvolt az esküvő. A sekrestyében volt ugyan, de megvolt.

A menyasszonyt nagyon kedvesnek találtam. Sötét utazó ruha volt rajta;
igaza van, a mirtust és a narancsvirágot mai napság már csak a szinpadon
használja az ember. Egy kicsit lázasnak látszott; talán még csinosabb,
mint hajdan. Igaz, hogy akkor nem néztem meg ilyen jól.

Vidovics kissé ünnepiesnek tünt fel előttem, de különben elég bátran
hajtotta fejét a nyaktiló alá. Egy pár perc és a szegény ember el volt
intézve. A pap közömbösen mormogta az áldást; könnyü neki!

A babyt nem hozták el az esküvőre; otthon maradt a dadájával s ezt igen
sajnáltam. Azt mondják: fiu s a mamájára hasonlít. Ha Vidovics nem volna
olyan emberfaló, ismeretséget kötnék a kis emberkével s akkora Paprika
Jancsit vennék neki, mint az Eiffel-torony. Egyszer meglesem a
Tuileriákban.

Többet nem irok. Azt akarom, hogy maradjon egy sereg kérdezni valód; így
talán egy pár sort mégis csak kicsikarok tőled! Kérdéseidre expressz fog
felelni

öreg barátnőd: _Emma._

U. i. Alighanem én is férjhez megyek; kedvet kaptam a kis Haller
Mirától. De két jelöltem is van s nem tudok közülök választani. Az egyik
Strindberg, a sarkutazó, akinek az arcképét megtalálhatod minden képes
ujságban. Nagyszerü fiu; egészséges, mint a poláris levegő, semmi ideg,
csupa hajókötél. Hogy tud fölolvasni, barátom! Mennyi jéghegy,
iramszarvas és rozmár!… az embernek a hátán végigfut a hideg. Pompás
férj lenne belőle nyáron s nem titkolom el, hogy rajongok érte, ez most
úgyis divat. De mit érek vele, ha feleségül megyek hozzá? A
szerencsétlen mindig elülről kezdi az északi sarkot, mint más ember az
ivást, míg egyszer végképpen ott marad. Júniusban már indul. Mintha az
északsarki nap fel se kelne, ha Strindberget nem látja. Mit szólsz
ehhez? Férjhezmenni, de egyedül élni s néha az ujságokból tudni meg,
hogy: nini, nekünk is van férjünk, nem tudom melyik szélességi és
hosszusági fok alatt, – köszönöm, ez nem nekem való mulatság ehhez
vidámabb hölgyek kellenek. A másik jelölt tulajdonképpen a papa
jelöltje: Heal, a szappan-királyfi. A szappan-király még él, de az
ifjabbik Heal még komolyabb férfiu, mint az öreg. Olyan tiszta ész, hogy
még huszonkét esztendős sem volt s az öreg már cégtársává fogadta.
Szépnek nem nagyon szép, de rendkivül nyugodt; olyan nyugodt, mint egy
propeller-kapitány a szélcsöndben. S én szeretem a nyugodt embereket,
akik a szinésznőket nem veszik el feleségül, hanem ha álmodoznak,
szenderük rózsás ködében olyan szappant látnak maguk előtt, amely egy
fél pennyvel olcsóbb minden szappannál a világon. Azt hiszem,
legközelebb már mint Mrs. Healnek fogsz írni, de ez még nem bizonyos,
mert semmi se bizonyos a földön, mint a Vidovics esete mulatja. Csókol

_E._

Terka eleinte nem akart hinni a szemének; aztán rohant az urához. Ekkora
ujság nem férhet bele egy asszonyi kebelbe: meg kell azt osztani
valakivel.

– Jóska! Jóska! Jóska!

Jóska nagyon vigan fogadta a baleset hírét. Mindig igen mulattatta, ha
valaki megházasodott – még ha a legjobb barátja volt is az illető, – de
a Vidovics csatavesztésének különösen örvendett. Tetszett neki, hogy a
legbölcsebb is megbotolhatik. S mindjárt melegében tovább adta a hírt.

– No, Schmied úr, rendbe kell hozni a kastélyt, asszony jön a házhoz!

Schmied úr elképpedt s mikor magához tért, eszébe jutott, hogy mindezt
megmondta ő előre.

Mikor Sugár Mariska meghallotta, hogy Vidovics mégis csak feleségül
vette a kis Haller Mirát, így szólt magában:

– Biz ezt korábban is megtehette volna! Ha mindjárt ezzel kezdi, sok
rossz órától kimélte volna meg azt is, akit szeret, de magamagát is.

Régen nem látta őket, hírt se hallott róluk; a messze földeken járó
szerelmesek nem írtak neki se, mint nem írtak senkinek. De azért most is
szeretettel, szinte elérzékenyedve gondolt rájok.

S elfelejtkezve érem-gyüjteményéről, pár percig elmerengett:

– Vajjon boldogok lesznek-e? Igaz, szeretik egymást, de az élet mindent
megőröl, még a szerelmet is. És nagyon sok áldozatot hoztak egymásért,
mind a ketten sokat, s ezt az ember, ha örökre eltitkolja is, sohase
felejti el. Vajjon, egy pár év mulva, nem jut-e majd eszökbe nemcsak az,
amit mindig keresünk, de soha se találunk meg, hanem az is, a mijök
megvolt, s amit egymásért elvesztettek? Vajjon milyennek találja uj
életét az aranykalitba zárt énekes madár? Vajjon nem azt gondolja-e,
hogy mégis csak jobb volt az erdőn? Eh, hiszen kis babájok van s
mindenből úgy látszik, hogy a boldogság angyala nem jelenik meg sehol,
csak a gyermekünk bölcsőjénél!

Nem tetszett neki, hogy Vidovics ilyen későn esküdött meg Mirával.

– Biz ezt korábban is megtehette volna! – Ismételgette magában. – Ugyan
mire volt jó előbb alaposan elgyötörnie magát is, a leányt is?!… Nem
okosabb lett volna mindjárt ezen kezdeni?!…

De aztán eszébe jutott, hogy örök komédiánk a hasonló oktalanságok
láncolatából áll. Az ember folyton folyvást bajt csinál magának, bajt
csinál annak, akit szeret, – mintha nem volna elég az a baj, amit a
természet mér reánk, – aztán újra kezdi az oktalanságokat… s e sok
vesződséget, e sok oktalanságot egyetlenegy gyüjtőszóval Életnek nevezi.




[Transcriber's Note:

Javítások.

Az eredeti szöveg helyesírásán nem változtattunk.

A nyomdai hibákat javítottuk. Ezek listája:

7 nem ta-találom nem találom

30 nem láttam…. nem láttam…

68 válói keresetet válókeresetet

68 Friquet Rózs- Friquet Rózsi

72 egész vílág egész világ

78 szerelmes szó, sem szerelmes szót sem

127 tudott mondani, tudott mondani.]





End of Project Gutenberg's Giroflé és Girofla (2. kötet), by Zoltán Ambrus