Produced by Matti Järvinen and Tuija Lindholm.








JOHDANTO

SUOMEN KIRJALLISHISTORIAAN.

Yliopistollinen Kirjoitus,

jonka,

Suomen Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston Kuuluisan
Historia-Kielellis-Tiedekunnan suostumuksella,

ja

Suomalaisen kielen ja kirjallisuuden Rohvessorin,
Tohtor ja Ritar

ELIAS LÃNNROTIN

johdolla,

julkisesti tarkastettavaksi

esitti

RIETRIK POLÃN,

Viisaustieteen Majister.

Historia-Kielellis-Tiedekunnan oppisalissa,

Toukokuun 1 p:nÃ¤ 1858

t. a. e. pp.


HelsingissÃ¤.
J. C. FRENCKELLIN ja POJAN kirjapainossa.




"Jos ylenkatsomme omaa kieltÃ¤mme, omaa kirjallisuuttamme --
niin Europa ylenkatsoo meitÃ¤".

P. WIESELGREN




Tieteiden sisÃ¤ltÃ¶Ã¤ ei voida johdantoin kautta ikÃ¤Ã¤nkun edeltÃ¤kÃ¤sin
nÃ¤yttÃ¤Ã¤ tahi ulkoapÃ¤in kertoa, millainen se on. Se opitaan ja kÃ¤sitetÃ¤Ã¤n
ainoasti kunki tieteen tÃ¤ydellisestÃ¤ esityksestÃ¤ ja kokonaisesta menosta
alusta loppuun asti. Toista oikotietÃ¤ tieteiden tuntemiseen ei lÃ¶ydy.

NÃ¤in ollessa nÃ¤yttÃ¤Ã¤ siltÃ¤ kun tÃ¤mmÃ¶iset johdannot kun tÃ¤mÃ¤ki tÃ¤ssÃ¤
valmistuva, jossa edessÃ¤ olevan tiedehaaran sisÃ¤ltÃ¶Ã¤ tullaan vaan
pÃ¤Ã¤llinpuolin koskemaan, olisivat tarpeettomat. Niin ei kuitenkaan ole.

Jo yleinen tapa johdannoilla varustaa suurempia tieteellisiÃ¤ tekoja
osoittaa ne tarpeellisiksi. Se on kuitenki vaan ulkonainen tunnusmerkki,
jolla myÃ¶s olkoon arvonsa. Mutta kaikella pitÃ¤Ã¤ olla sisÃ¤llisiÃ¤
todistuksia tarpeellisuudestansa; ja semmoisia eivÃ¤t tieteiden
johdannotkaan puutu. Niiden luetteleminen kaikissa erisuhteissansa ei
voi tulla tÃ¤ssÃ¤ kysymykseen. Todistuksittaki myÃ¶dytetÃ¤Ã¤n jokaisessa
tiedehaarassa lÃ¶ytyvÃ¤n yleisiÃ¤ puheenalaisia kohtia, joille olisi vaikea
saada siaa sen likemmÃ¤ssÃ¤ esityksessÃ¤. NiistÃ¤ johdannot syntyvÃ¤t ja
saavat sisÃ¤ltÃ¶nsÃ¤. MitkÃ¤ nÃ¤mÃ¤t puhuttavat kohdat ovat mielestÃ¤ni Suomen
kirjallishistoriassa, nÃ¤hdÃ¤Ã¤n tÃ¤stÃ¤ johdannosta, jota kukaan ei voine
katsoa tarpeettomaksi, semminki kun ei varsinaista historiaa maamme
kirjallisuudesta ennestÃ¤nsÃ¤ lÃ¶ydy.

Mutta johdannot tÃ¤yttÃ¤vÃ¤t ainoasti silloin tarkoituksensa kuin ne
raivaavat valaisevan tien itse tieteen likemmÃ¤lle kÃ¤sitykselle, ynnÃ¤
sillÃ¤ tavoin ikÃ¤Ã¤nkun kasvavat sen kanssa luonnollisesti yhteen.
Semmoinen raivaaminen on silmÃ¤mÃ¤Ã¤rÃ¤nÃ¤ni tÃ¤tÃ¤ johdantoa laatiessa;
kieltÃ¤mÃ¤ttÃ¤ on se sitÃ¤ tarpeellisempi, kuta harvemmassa tieteellisiÃ¤
tekoja suomeksi tavataan.

TyÃ¶n onnistuminen aivotuksen mukaan jÃ¤Ã¤ muiden tuomioon. Se vaan olkoon
sanottu, ettÃ¤ kunki tieteen syvyys ja suuruus antaa jokaiselle
kirjoittajalle lavian tilan parastansa koettaa. EpÃ¤ilemÃ¤ttÃ¤ on kasken
kyntÃ¶ kuitenki vaikiampi kun viljellyn pellon, ja jÃ¤lki tulee myÃ¶s
epÃ¤tasaisempaa ja huonompaa. Tieteiden joukossa on Suomen
kirjallishistoria verrattava kaskeen. MinÃ¤ kynnÃ¤n kyyhÃ¤ttelen, toiset
mahtavammat karhikoot ja silittÃ¤kÃ¶Ã¶t. Kaikella on aikansa ja
tyÃ¶miehensÃ¤. Ken hairahtuu, sen toinen ojentaa, eli oikeimmin: sen
ojentaa tiede itse, jÃ¤rjellisessÃ¤ kasvannossansa. Tieteet seuraavat
jÃ¤rjen ikuisia lakiloita.

NÃ¤istÃ¤ muistutuksista menen tÃ¤mÃ¤n johdannon erijaksoihin. Ne ovat:




1:ksi Suomi tiedekielenÃ¤.


Vaikka se ei kuulu suorastaan tÃ¤hÃ¤n, mainittakoon kuitenkin, ettÃ¤ tÃ¤mÃ¤
tosin monella muotoa puuttuvainen alku Suomen kirjallishistoriaan on
lisentiati-arvon voitantoa varten aivottu Suomen Yliopiston oppineitten,
korkiasti kunnioitettuin opettajain arvostettavaksi; johon olen
Yliopiston konsistorion suosiollisen suostumuksen ja hyvÃ¤n sanan kautta
saanut alamaisesta pyynnÃ¶stÃ¤ erityisen armollisen luvan[1]. Kun siis
tieteellinen oppi tahi vÃ¤hintÃ¤ki tieteellinen kÃ¤sitys aineesta on
nÃ¤ytettÃ¤vÃ¤, olisi ehkÃ¤ kiinteÃ¤ tieteellisyys esityslaadussaki
vaarinotettava. TÃ¤mÃ¤ ei ole suomeksi mahdottomampi kun muissakaan
kielissÃ¤, vaikka moni niin ehkÃ¤ luulee. Miten se tapahtuisi?
PÃ¤Ã¤-asiallisesti kahdella tavalla: sisÃ¤llisesti aineen ja asiain oikian
ja tarkan kÃ¤sityksen, ulkonaisesti asianmukaisten oppisanain kautta.
Edellinen on vaatimus, jota ei kukaan tiedemies saa laiminlyÃ¶dÃ¤.
JÃ¤lkimÃ¤isestÃ¤ ovat ajatukset erilaiset, niinkuin erikirjoittajain
teoksista on vielÃ¤ tÃ¤nÃ¤ki pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ nÃ¤htÃ¤vÃ¤. Selon saanniksi sietÃ¤Ã¤ se
likemmÃ¤n tarkastamisen.

[1] Katso Yliopiston Asetuksia, 157 Â§:lÃ¤Ã¤, jossa mainitun arvon
saanniksi vaaditaan vÃ¤itÃ¶skirjoitusta joko latinaksi eli ruotsiksi.
Suomi ei siihen laillisesti kelpaa.

Muutamat mÃ¤ttÃ¤vÃ¤t kirjoituksiinsa oppisanoja niin tiheÃ¤Ã¤n kuin huono
kylvÃ¤jÃ¤ siementÃ¤ peltoon, juurikun luulisivat opin ja tieteellisyyden
siinÃ¤ olevan. HeidÃ¤n tekonsa ovat sentÃ¤hden monesti oppineilleki
hankalat lukea, etenki kun oppisanoilla vielÃ¤ paremmin vakaumattomina ei
ole aina sama merkitys. Toiset taas kÃ¤yttÃ¤vÃ¤t enemmÃ¤n tavallisia sanoja
ja puheenparsia ja ovat sen vuoksi helpommat kaikille ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤. Lukija
huomaa tÃ¤mÃ¤n ei suuresti koskevan kÃ¶yhÃ¤Ã¤ suomenkielistÃ¤ tiedettÃ¤; mutta
vaaroittavan esimerkin vuoksi koskee se sitÃ¤ enemmin vieraita kieliÃ¤.
Oppisanat kun niissÃ¤ ovat nykyisempÃ¤Ã¤n aikaan asti olleet
perijuureltansa suurimmaksi osaksi latinaa ja kreikkaa, ymmÃ¤rretÃ¤Ã¤n
siitÃ¤, mikÃ¤ kielen sotku sen seurauksena on ollut; ei kuitenkaan yhtÃ¤
paljo kaikissa, niinkuin ei esm. ranskan, espanjan ja italian kielissÃ¤,
jotka latinaisen sukunsa tautta ovat pysyneet muita Europan kieliÃ¤
puhtaampina. Kreikka on niitÃ¤ki sekoittanut. Kaikki tÃ¤mÃ¤ on tehnyt
tieteelliset teot ymmÃ¤rtÃ¤mÃ¤ttÃ¶miksi suuremmalta yleisÃ¶ltÃ¤ ja estÃ¤nyt
tieteellisen sivistyksen leviÃ¤mistÃ¤ kansoille.

MikÃ¤ suomenkielessÃ¤ on parain ja hyÃ¶dyllisin seurata, ei tarvitse
monikantaista selvitystÃ¤, joskoki siihen eivÃ¤t kaikki tyytyisi. Se pimeÃ¤
ja saita aika on ohitse, jolloin tieteitÃ¤ pidettiin salassa, jolloin ne
ainoasti muutamain valittuin mielen virvoitukseksi ja kunnian loisteeksi
paistoivat luostarein ja oppisalein kaitaisten seinÃ¤in sisÃ¤llÃ¤. Silloin
ne olivat vankina, niinkuin aurinko ja kuu vuoren sisÃ¤ssÃ¤ Pohjolan
emÃ¤nnÃ¤n kateudesta Suomen kansan muinaisaikoina[1]. Mutta niiden
vapauden aika piilopaikastansa on jo lÃ¤hestynyt; tieteiden valoa
levitetÃ¤Ã¤n kansoilleki kaikissa sivistyneissÃ¤ maissa. Osaksi siitÃ¤
syystÃ¤ ja osaksi paremmasta kansallisuuden tunnosta on niiltÃ¤ ruvettu
riisumaan sitÃ¤ raskasta haarniskaa, jonka peiton alta ainoasti oppineet
ovat osanneet silmÃ¤illÃ¤ niiden salaisia sisuksia. Suomen kielellÃ¤ ei
semmoista muukalaiskielten lainoilla parsittua huntua ole, ja Jumala
varjelkoon sitÃ¤ milloinkaan valmistumasta. NiitÃ¤ lÃ¶ytyy kuitenki, jotka
sovaistuina vanhan totutun tavan rakkaudesta hyvÃ¤ilevÃ¤t muukalaisia
oppisanoja ja toivoisivat niiden ottamista suomenki kieleen. Niiden
vÃ¤lttÃ¤mistÃ¤ pitÃ¤vÃ¤t yksipuolisena suomikiihkona ja vetÃ¤vÃ¤t mielestÃ¤nsÃ¤
hyvinki tukevia syitÃ¤ ja perustuksia vaatimuksensa tÃ¤ytÃ¤nnÃ¶ksi. NÃ¤in
tavallisesti sanovat: oppisanain ollessa yhteiset, ymmÃ¤rretÃ¤Ã¤n tieteitÃ¤
niiden kautta paremmin kuin jos ne olisivat kunki maan omalla kielellÃ¤;
ja kun ne ovat muille kelvanneet, miksikÃ¤ ne eivÃ¤t suomelle kelpaisi.
NÃ¤itÃ¤ perustuksia likemmin tarkatessa laimistuu niiden tukevuus melkein
tyhjÃ¤ksi.

[1] Ks. Kalevalan 47 runoa, toisessa painossa.

Muukalaisten oppisanain puolustajat eivÃ¤t muista eli eivÃ¤t tahdo muistaa
niitÃ¤ aikoja ja seikkoja, jotka vaikuttivat Europan nykyisten kielten
sekoituksen, ja jotka osaksi olkoot oppineitten puolustuksena sen
tapahtumiseen. Ihmiset ovat aina aikansa lapset, ja harvat ovat vapaat
aikansa erhetyksistÃ¤. Mainittu, vielÃ¤ nytki hankaloittava sekoitus sai
alkunsa silloin kuin sivistys ylipÃ¤Ã¤tÃ¤nsÃ¤ oli vanhanaikainen (romalainen
ja kreikkalainen), ja sen ainoana vÃ¤likappaleena latina, joka sen
turvissa oli tunkeunut kaikkiin maihin ja voittanut vuosisatojen
kuluessa melkein yhtÃ¤ suuren kunnioituksen kun paavi ja hÃ¤nen pyhÃ¤nsÃ¤
katolisessa maailmassa. Alku kun oli tehty paisui sen kasvanto
itsestÃ¤nsÃ¤, sillÃ¤ useammat tiedemiehetki kulkevat mieluisemmin avattua
polkua, ennenkun uusia hakevat, olkoon vanha sitte hyvÃ¤ eli huono,
hyÃ¶dyllinen eli vahingollinen. Harvoin se totuus pysyy elÃ¤vÃ¤nÃ¤
kenessÃ¤kÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ ihminen ei ole luotu ummin silmin ja huolimattomasti
toimimaan, katsomatta tyÃ¶nsÃ¤ vaikutuksia tulevaisessa ajassa. Sen
unohdus, joka niin paljon pahaa on matkaansaattanut, kieltÃ¤Ã¤ ihmisten
maailmanhistoriallisia erhetyksiÃ¤ ja vikoja puolustamasta. Kielten
sekoitus on laskettava oppineitten vaikuttamaksi viaksi.

Uskonpuhdistuksen kautta voitolle pÃ¤Ã¤ssyt ajatuksen vapaus -- tÃ¤mÃ¤
ihmisen kalliin omaisuus -- antoi tieteille toisen juoksun, jota
oppineet seurasivat niinkuin valon sotalippua parempaan aikaan. Janoova
ihmishenki alkoi saada virvoitusta ja lohdutusta suoraan pyhÃ¤n raamatun
sitÃ¤ ennen suljetuista lÃ¤hteistÃ¤, ja tieteitÃ¤ki ruvettiin vÃ¤hitellen
ajan vaatimuksesta viljelemÃ¤Ã¤n kansain omilla kielillÃ¤. Mutta kun niiden
viljelijÃ¤t sinÃ¤ aikana ja kauvan jÃ¤lkeenki pÃ¤in osasivat paremmin
latinaa, kreikkaa ja hepreaa, saattoi se heitÃ¤ sekoittamaan maansa
kieliÃ¤. Taitamattomuudesta unohtivat omain kieltensÃ¤ varat, jotka
epÃ¤ilemÃ¤ttÃ¤ olisivat alusta pitÃ¤in riittyneet tiedekieleksi yhtÃ¤ hyvÃ¤sti
kun latina silloin kuin tieteitÃ¤ sillÃ¤ aljettiin harjoittaa. EnsimÃ¤iset
suomenkielisetki kirjoittajat pistivÃ¤t rakastettua latinatansa
suomalaisten lauseinsa vÃ¤liin, niin ettei suomikaan ole sen suhteen
jÃ¤Ã¤nyt osattomaksi. *Item*[1] pantiin siihen, jossa sana *myÃ¶s*, *anno*,
jossa *vuonna*, *errata typographica Catechismuxesta*[2], jossa
*katkismuksen painovirheet*, j. n. e., olisi saman sanonut
suomalaisenkin ymmÃ¤rrettÃ¤vÃ¤ksi.

[1] Ks. esm. Mikael Agrikolan "Alkupuhetta sen wdhen Testamentin pÃ¤le."

[2] Ks. Valtaneuvos Pippingin Luetteloa suomeksi prÃ¤ntÃ¤tyistÃ¤ kirjoista,
s. 8.

Jos valmiit oppisanat ovat yhdeltÃ¤ puolen helpot ottaa vennon vieraisin
kieliin, ei siitÃ¤ syntynyttÃ¤ kielten turmelusta sentÃ¤hden kÃ¤y toiselta
puolen millÃ¤kÃ¤Ã¤n muotoa puolustaminen. Semmoista helppoutta saattaisi
totuuden mukaan arvata laiskuudeksi; vaan jos se oppineitten vireydelle
tuntuu liian rumaksi moitteeksi, saa sitÃ¤ kaikitenki sanoa
huolimattomuudeksi toisten tavaran hoidannossa ja kÃ¤ytÃ¤nnÃ¶ssÃ¤; sillÃ¤
kielet eivÃ¤t ole oppineitten -- ne ovat kansain kalliimpia omaisuuksia.
Siksi sen nykyinen aika on tekotoimellisesti osoittanutki, koska
entisten oppineitten huolimattomuutta kansain kielten kÃ¤ytÃ¤nnÃ¶ssÃ¤ on
useissa maissa ruvettu hylkimÃ¤Ã¤n. HeidÃ¤n jÃ¤ttÃ¤miÃ¤ muukalaisjÃ¤lkiÃ¤ on
oppisanainki puolesta koetettu puhdistaa esm. Ruotsissa, Saksassa,
Norjassa ja erinomattain Tanskassa. Ruotsalaiset vaikeroivat sitÃ¤ paitse
saksan, ranskan ja siskokielensÃ¤ tanskanki vaikutusta heidÃ¤n
kielessÃ¤nsÃ¤[1]. LÃ¶ytyy siis muuallaki kielen puhtauden harrastajoita.

[1] Rs. P. Wieselgrenin Ruotsia kaunokirjallisuutta (Sveriges skÃ¶na
litteratur). Lund 1835. 3:n osaa 196 sivua; ja N. M. Pedersenin
historiaa Tanskan, Norjan ja RuotsinkielistÃ¤ (Danske, Norske och Svenske
Sprogs Historie). KyÃ¶penhamina; 2:n osan s. 117--143 ja myÃ¶s ss. -- TÃ¤mÃ¤n
palkitun historiaa 1:n osa painettiin 1829, toinen osa 1830.

Puheeni oppineitten kielellisestÃ¤ huolimattomuudesta ei millÃ¤kÃ¤Ã¤n
tavalla alenna heidÃ¤n suurta ja kiitettÃ¤vÃ¤Ã¤ ansiotansa tieteiden
tuonnista kuhunki maahan ja niiden yllÃ¤pidÃ¤nnÃ¶stÃ¤ kussaki kansassa.
Ainoasti typeryys voi lauseissani etsiÃ¤ semmoista alentamista ja sen
sivulla luulla unohtaneeni tiedemiesten pÃ¤Ã¤ ansiota heidÃ¤n vaivaloisessa
ja useimmittain palkitsemattomissa tÃ¶issÃ¤nsÃ¤. MitÃ¤ taas siihen tulee,
ettÃ¤ yhteiset oppisanat huojentaisivat tieteiden ymmÃ¤rtÃ¤mistÃ¤ kaikilla
kielillÃ¤, niin se etu on sangen yksipuolinen ja vÃ¤hÃ¤inen. SiitÃ¤ ei olisi
pienintÃ¤kÃ¤Ã¤n hyÃ¶tyÃ¤ muille kuin kunki maan oppineille. Mutta onko heidÃ¤n
hyÃ¶tyynsÃ¤ enemmin katsominen, onko heidÃ¤n voittonsa tÃ¤ssÃ¤ kalliimpi kun
kansain kielten puhtaus? Ei suinkaan! SitÃ¤ eivÃ¤t isÃ¤nmaan mieliset
tiedemiehet missÃ¤kÃ¤Ã¤n tahdokaan, eivÃ¤tkÃ¤ suvaitse. Jos esm. suomenkieli
sekoitettaisiin muukalaisilla oppisanoilla, rakennettaisiin sen kautta
kansallemme samanlaatuinen tieteellinen aituus, jota muualla koetetaan
saada puretuksi, ja joka Suomessakin, ensin puhtaana latinaisena ja nyt
joitakuita vuosia ruotsalaislatinaisena, on seisonut lujana vartiana
tieteiden temppelin ympÃ¤rillÃ¤, niin ettÃ¤ maamme oppineet ovat rauhassa
saaneet olla sen sisÃ¤ssÃ¤ vaikka sokkosilla. MyÃ¶dytettÃ¤neen kuitenki
siinÃ¤ olevan kyllÃ¤ vÃ¤Ã¤ryyttÃ¤ ja kÃ¤rsimystÃ¤, ettÃ¤ Suomen kansa niin
pitkÃ¤n ajan on elÃ¤nyt sivistyksensÃ¤ puolesta muukalaiskielten turvissa.
-- Mutta tÃ¤stÃ¤ on soveliaampi tila toisessa kohden puhua. Kysyn tÃ¤ssÃ¤
vaan: ovatko tieteet ainoasti tiedemiesten hyvÃ¤ksi vaiko kansainki
hyÃ¶dyksi syntyneet ja kasvaneet? Totta kansainki, jotka kustantavat
oppi- ja tiedelaitoksia. Kaikki jÃ¤senet kussaki kansassa ovat velkapÃ¤Ã¤t
saamaan osansa tieteiden aarteista omalla, sekoittamattomalla
kielellÃ¤nsÃ¤. Vaillinaiseksi supistuu muuten tieteiden tarkoitus, joka
tosin on likimÃ¤isesti niiden oma vaurastuminen; mutta siihen on suljettu
myÃ¶s niiden ulospÃ¤in sivistyttÃ¤vÃ¤ voima. Kunki kansan oppineet ja
kynÃ¤ilijÃ¤t ovat jakamamiehet.

Kun nyt muista kielistÃ¤ liestytetÃ¤Ã¤n muukalaisia sanoja niinkuin
vieraita tutkaimia ainaki, niin pitÃ¤isikÃ¶ meidÃ¤n Suomessa astua jÃ¤ljestÃ¤
jÃ¤lkeen toisten kansain, ottamatta pienintÃ¤kÃ¤Ã¤n oppia heidÃ¤n
huolimattomuudestansa ja erhetyksistÃ¤nsÃ¤. KyllÃ¤ sillÃ¤ tavalla olisi
helppo tieteitÃ¤ suomeksi viljellÃ¤, ja huokea myÃ¶s jÃ¤ttÃ¤Ã¤ tulevain
miespolvien tÃ¤ytettÃ¤vÃ¤ksi, mikÃ¤ on nykyisten velvollisuus. Suomen
kielessÃ¤ ei toki ole paljo tuntuvia muukalaissanoja ja sen kirjoittajat
ovat tÃ¤hÃ¤n asti tehneet oikein, etteivÃ¤t ole antaneet vietellÃ¤itÃ¤
yhteisten oppisanain puolustajilta, jotka tavallisesti ovat kielen
vuoksi huonoja Suomalaisia ja ehkÃ¤ senki tÃ¤hden eivÃ¤t katso sitÃ¤
miksikÃ¤Ã¤n viaksi, jos kirkasta kielilÃ¤hdettÃ¤mme sekoitettaisiin
jÃ¤hmettyneillÃ¤ pisaroilla latinan ja kreikan seisahtuneesta
kielivirrasta. Ahkeroidessa toimeen panna tieteitÃ¤ omalla kielellÃ¤ on
kaikkein velvollisuus katsoa kielemme puhtautta ja Suomen kansan sekÃ¤
nykyistÃ¤ ettÃ¤ tulevaista hyÃ¶tyÃ¤. Kuki miespolvi elÃ¤Ã¤ ainoasti silloin
totista elÃ¤mÃ¤Ã¤ kuin toimensa koituu hedelmÃ¤llisesti tulevaisuudellekin.

Tuskinpa niin kelvotointa kieltÃ¤ lÃ¶ytyy, ettei sillÃ¤ omintakaisesti
saattaisi toimittaa kaikkia elÃ¤mÃ¤Ã¤n kuuluvia asioita. Suomenki kieli on
niin miehistynyt, ettÃ¤ ainoasti sen taitamattomat ja sen ylenkatsojat
voivat sitÃ¤ sadatella raaksi "pohjanperÃ¤n kieleksi", joka muka kelpaisi
vaan savupirteihin ja tuhman talonpojan suuhun, niinkuin muutama mokoma
herra oli joitakuita vuosia takaperin katsonut soveliaaksi
viisaudessansa lausua, juurikun hÃ¤n eli hÃ¤nen kaltaisensa olisivat
paljonki vaivanneet pÃ¤Ã¤tÃ¤nsÃ¤ kielemme opinnassa, saattaaksensa siitÃ¤
sanoa hyvÃ¤Ã¤ eli pahaa. Semmoista ei kukaan tervejÃ¤rkinen rohjenne enÃ¤Ã¤
lausua, mutta kuullaan vielÃ¤ nytki suomea pÃ¤Ã¤tettÃ¤vÃ¤n kÃ¶yhÃ¤ksi ja
taipumattomaksi. Semmoiset moitteet ilmoittavat kuitenkin enemmin
sanojainsa taitamattomuutta kuin suomen kielen kehnoutta. Moittijat
tekisivÃ¤t kotimaallensa ja varmaan itsillensÃ¤ki suuremman kunnian, jos
muistaisivat ettei kielienkÃ¤Ã¤n tunteminen pilvistÃ¤ putoa, ja siis
totuudessa pysyÃ¤ksensÃ¤ oppisivat tarkemmin sitÃ¤ kieltÃ¤, joka heistÃ¤ on
niin raaka ja kÃ¤yttymÃ¤tÃ¶in. Mutta pakkoa ei ole kellÃ¤kÃ¤Ã¤n, eikÃ¤ suomen
kieli sitÃ¤ tarvitse. SillÃ¤ on aina ollut ylenkatsojoita jos ystÃ¤viÃ¤kin.
Mikael Agrikolan tÃ¤ytyi aikanansa vakuuttaa tohkomaisten lohdutukseksi:
"kylle se cule somen kielen, joka ymmerdÃ¤ caikein mielen"[1]. Niin
olkoon luvallinen aikanammeki vakuuttaa kaikille vastustajille ja
epÃ¤ilijÃ¶ille: kyllÃ¤ suomen kielellÃ¤ varaa ja taipuvaisuutta on, kun vaan
lÃ¶ytyisi enemmÃ¤n sen taitavia kÃ¤yttÃ¤jiÃ¤. Niiden joukko taas vuosi
vuodelta ilahuttavasti enenee, niin ettÃ¤ kaikki suomen kieltÃ¤
taitamattomat jÃ¤Ã¤vÃ¤t hÃ¤piÃ¤Ã¤n ja ummikoiksi omassa syntymÃ¤maassansa.

[1] Ks. Mikael Agrikolan rukouskirjan alkupuhetta.

Suomen kielen kunnollisuudesta ja varallisuudesta ei voida totuuden
mukaan muuta sanoa kun ettÃ¤ sillÃ¤ kykenee toimittaa kaikkia niin
hengellisiÃ¤ kuin maallisia, kaikkia niin tieteellisiÃ¤ kuin kÃ¤ytÃ¶llisiÃ¤
asioita maassamme yhtÃ¤ selvÃ¤sti, jos ei ensittÃ¤in niin sujuvasti ja
helposti, kun millÃ¤ kielellÃ¤ tahansa. KieltÃ¤ elkÃ¶Ã¶n siis vedettÃ¤kÃ¶
esteeksi, kun kysymys on sen luonnollisesta oikeudesta pÃ¤Ã¤stÃ¤ vallalle
omassa kasvinmaassansa. Jokainen kokekoon ja harrastakoon sanalla ja
tyÃ¶llÃ¤ poistaa todelliset vastukset ja pÃ¶nkÃ¤t kielemme tieltÃ¤; ne ovat
sitÃ¤ sitkeemmÃ¤t ravistumaan, kuta vanhemmat ovat.

Ulkomaalaisetki kiittÃ¤vÃ¤t suomen kielen kauneutta ja rikkautta. Suomen
asujat itset sitÃ¤ vaan moittivat ja ylenkatsovat. Niin esm. kuuluisa
tiedemies ja taitava kielien tuntija Saksassa Jakob Grimm sanoo suomen
kieltÃ¤ mitÃ¤ sulosoivimmaksi ja taipuvaisimmaksi koko maanpiirillÃ¤[1].
MyÃ¶ski tanskalainen kielentutkija Rask ja norjalainen Stockfleth
kiittÃ¤vÃ¤t Suomalaisten kieltÃ¤ kauniiksi ja sÃ¤Ã¤nnÃ¶lliseksi; edellinen
vertaa sitÃ¤ italian, jÃ¤lkimÃ¤inen heprean kieleen, jota on kutsuttu uskon
kieleksi[2]. NiinikÃ¤Ã¤n saksalainen kielentutkija Becker ylistÃ¤Ã¤
kieltÃ¤mme[2]. LÃ¶ytyy omainki maamiesten joukossa semmoisia kun esm.
Juslenius, Porthan, LÃ¶nnrot, CastrÃ©n, Arvidsson j. m. m., jotka ovat
ymmÃ¤rtÃ¤neet antaa arvon Ã¤itimme[2] kielelle. -- Kun perhe ja
perheellinen elÃ¤mÃ¤ on se kehto, josta kaikki siunaus, hyvyys, lujuus,
rakkaus ja sÃ¤Ã¤dyllisyys sikiÃ¤Ã¤ ja nousee kaikissa kansoissa, niin mikÃ¤
on hirmuisempi kevytmielisyys kun se, ettÃ¤ suomalaiset vanhemmat
opettavat lapsillensa esm. venÃ¤jÃ¤n, saksan, ranskan kieltÃ¤, vÃ¤listÃ¤
yhtaikaa lasten puhumaan alkaessa, vaikka itset lapsuudessansa eivÃ¤t
osanneet tuskin muuta kun suomea. SillÃ¤ tavalla kasvatetaan Suomen
maalle hontelomielisiÃ¤ ja kylmÃ¤sydÃ¤misiÃ¤ kansalaisia, ja isÃ¤nmaan
rakkauden pyhÃ¤ tuli tukautetaan jo kÃ¤tkyessÃ¤.

[1] Ks. Kasvinmaallista muistokirjaa (FosterlÃ¤ndskt Album) II. 1815. s.
68.

[2] Ks. Castrenin kirjoitusta Ã¤Ã¤nistÃ¤ suomessa (om nÃ¥gra ljud i
finskan), Suomi 1841, 2:n vihko s. 8 ja ss.; LÃ¶nnrotin kirjoitusta
suomen, viron ja lapin sisÃ¤llisestÃ¤ kohdasta toisiinsa (om finskans,
estniskans och lappskans inbÃ¶rdes fÃ¶rhÃ¥llande) L:ttrbl. 1853, N:ru 11;
LÃ¶nnrotin lisiÃ¤ suomen kielioppiin (ruotsiksi), Suomi 1841, 4:s vihko s.
11; N. V. Stockflethin Norjan Suomalaisista (Bidrag til kunskab om
Finnerne i Kongariket Norge) I. Christiania, 1848, s. 16, 17 ja 416 ja
ss.; A. J. Arvidssonin kÃ¤Ã¤nnÃ¶stÃ¤ RÃ¼hsin Suomesta ja sen asujista
(Finland och dess innevÃ¥nare). Tukholmi 1827, 2:n osa, s. 80.

Mutta oppisanoihin on jÃ¤lleen kÃ¤Ã¤nnyttÃ¤vÃ¤. EdellisestÃ¤ nÃ¤kyy, ettei
niitÃ¤ vastaan ole yleisesti puhuttu. Kuinkas sitÃ¤ voisikaan? Oppisanain
vÃ¤lttÃ¤minen etenki tieteellisissÃ¤ aineissa on mahdotoin -- olisipa
vahingollinenkin. Kaikilla ihmisillÃ¤, jotka eivÃ¤t perÃ¤ti ole Diogeneen
kaltaiset, on usioita vaatepukuja -- on juhlallisia, on jokapÃ¤ivÃ¤siÃ¤.
Niin on kaikilla vÃ¤hÃ¤nki sivistyneillÃ¤ kielillÃ¤ki monta eri muotoa,
jonka esiteltÃ¤vÃ¤ aine joka kerta mÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤, millainen sen on oltava. Kukali
mieli, sikÃ¤li kieli. Mutta niinkuin oma olkileipÃ¤ on vierasta
vehnÃ¤leipÃ¤Ã¤ parempi[1], niin kielilainatkin ovat kartettavat. Oppisanat
otettakoot suomen kielen omista varoista ja tehtÃ¤kÃ¶Ã¶t sen luontoa ja
lakiloita myÃ¶ten, niin ettei semmoisia outoja sanoja sepitettÃ¤kÃ¶ kun
esm. *osanto*, *omanto*[2], *einen*, *jÃ¤seisesti*, *leikkale*,
*tosite*[3] j. m. m. ovat, joita suomi ei vÃ¤en vÃ¤kisellÃ¤ voi tuntea
omaksensa. NÃ¤istÃ¤ on muistutettava, ettei nimikoista saada johtosanoja
pÃ¤Ã¤tteellÃ¤ *nto*, *ntÃ¶*, eikÃ¤ supistuvista tehdikÃ¶istÃ¤ nimikÃ¶itÃ¤
pÃ¤Ã¤tteellÃ¤ *kkale*. JÃ¤senestÃ¤ saadaan *jÃ¤seninen* ja siitÃ¤
*jÃ¤senisesti*. Sanat: *valle*, *einen*, *tosite*[3] ovat perÃ¤ti
luonnottomia vesivesoja. VÃ¤Ã¤rin johdetut sanat ovat haittaavammat kuin
muukalaiset; usiasti ei niitÃ¤ ymmÃ¤rrÃ¤ muut kuin niiden tekijÃ¤t ja
tuskinpa hekÃ¤Ã¤n pitemmÃ¤n ajan kuluttua.

[1] Ks. Suomen kansan Sananlaskuja, s. 384.

[2] Ks. EurÃ©nin suomalaista kielioppia, s. 41.

[3] Ks. W. Kilpisen Euklideen Alkeita, s. 6; E. J. Blomin Viivanto- ja
mitanto-oppia; P. Aschanin Maamittauden Alkeita; ja aikakirjaa Suomea,
1844, s. 222 ja ss.

Kieli on ajatuksen muoto. Ajatus synnyttÃ¤Ã¤ uusia kÃ¤sityksiÃ¤ ja
kÃ¤sitykset sanoja. ItsessÃ¤Ã¤n on ajatus yleinen ja yhteinen kaikilla
kansoilla; mutta se ei pukeu samaan sanalliseen jÃ¤rjestykseen kaikissa
kielissÃ¤. Sanain keskinÃ¤inen sopu on sentÃ¤hden erilainen erikielissÃ¤.
TÃ¤mÃ¤ on sanomattoman painava vaarinottaa. Joka sitÃ¤ vastaan rikkoo,
turmelee kielen paljon enemmin kuin vÃ¤Ã¤rin johdetuilla ja muukalaisilla
sanoilla, josta syystÃ¤ semmoista kielen turmelusta vastaan on myÃ¶s enin
sotiminen. Mutta se ei pilaa ainoasti kieltÃ¤, se sortaa myÃ¶s kansan
omituisen luonteen ja itsenÃ¤isen mielen, niin ettei esm. Suomalainen
vihdoin tunne itseÃ¤nsÃ¤ Suomalaiseksi, Ruotsalainen Ruotsalaiseksi
j. n. e.[1]. Ken ei tiedÃ¤, kuinka suomea on tÃ¤mÃ¤n suhteen vuosisatoja
runneltu, olletiki saarnoissa ja niin kutsutuissa hengellisissÃ¤
kirjoissa, joissa sanat tosin useimmittain ovat suomea, mutta niiden
sopu milloin latinaa, milloin ruotsia, milloin saksaa, milloin mitÃ¤kin.
TÃ¤mÃ¤n turmeluksen jÃ¤ljet menneinÃ¤ vuosisatoina jÃ¤ivÃ¤t luonnollisista
syistÃ¤ huomaamatta ja tarkastamatta. Niin ei ole asian laita tÃ¤llÃ¤
vuosisadalla ollut. Sen poistamista on jo monta kymmentÃ¤ vuotta
tarkoitettu tarpeellisilla muistutuksilla, neuvoilla ja varoituksilla
aika ajoittain sanomalehdissÃ¤ ja muissa kirjoituksissa[2]. Onko niistÃ¤
ollut toivottua apua ja seurausta? Aina toki vÃ¤hÃ¤n, joka nÃ¤hdÃ¤Ã¤n
suomalaisen kirjallisuuden uudemmista tuotteista, ehkÃ¤ niissÃ¤ki tavataan
vikoja ja vaillinaisuuksia, monessa kirjassa paljonkin. Ne sikiÃ¤vÃ¤t
suurimmaksi osaksi siitÃ¤, ettÃ¤ moni pitÃ¤Ã¤ itseÃ¤nsÃ¤ syntyneenÃ¤ mestarina,
huolimatta kielen oppimisesta, johon tarvitaan enemmÃ¤n aikaa ja vaivaa
kun esm. tanssimestarin temppuihin. Kieliopin sÃ¤Ã¤nnÃ¶t ja ohjeet kun
heitetÃ¤Ã¤n tuntematta, tulee kirjoitus kirjoittajan syntymÃ¤paikan kielen
kaltaiseksi, (eikÃ¤ aina sitÃ¤kÃ¤Ã¤n), josta syystÃ¤ kaikki eivÃ¤t sitÃ¤
ymmÃ¤rrÃ¤. TÃ¤mmÃ¶isiÃ¤ oppimattomia tyÃ¶juhtia on ruvennut ilmautumaan suomen
kielisenki kirjallisuuden vainiolle, enemmin rahan ja oman voiton
himosta kuin totisesta rakkaudesta ja taipumuksesta kirjallisiin
toimiin. VirheettÃ¶myyttÃ¤ kaikissa kielen osissa ei ole kuitenkaan
keltÃ¤kÃ¤Ã¤n odottamista niin kauvan kuin suomalainen kielioppi, etenki
sanain sovussa, on tÃ¤ydellisempÃ¤Ã¤n selkeyteen kun tÃ¤hÃ¤n saakka saamatta,
ja, joka on tÃ¤ssÃ¤ niinkuin muussaki nykyÃ¤Ã¤n pÃ¤Ã¤-asia, niin kauvan kuin
Suomen oppiva nuoriso ei saa oppiansa ja sivistystÃ¤nsÃ¤ maamme omalla
kielellÃ¤. Kunne se Alkeis-kouluista Yliopistoon asti ja sen lÃ¤pi
tapahtuu ruotsin kielellÃ¤, tungeikse paraimmiltaki kirjoittajilta
enemmÃ¤n eli vÃ¤hemmÃ¤n sanansovullista muukalaisuutta suomen kieleen -- ja
se on kÃ¤rsittÃ¤vÃ¤ auttamatoinna vikana. Suuri ja vÃ¤kevÃ¤ vartija on tÃ¤mÃ¤n
suhteen Suomen muinaiskirjallisuus. Sen suojeluksen takana ja
oleskelemalla kansan keskuudessa saattaa jokainen sivistynyt Suomalainen
sÃ¤ilyttÃ¤Ã¤ kielellistÃ¤ suomalaisuuttansa jotensaki puhtaana. NÃ¤itÃ¤
keinoja, jotka muussaki katsannossa ovat hyÃ¶dylliset, ei pitÃ¤isi
kenenkÃ¤Ã¤n laiminlyÃ¶dÃ¤.

[1] Vertaa esm. kirjoitusta kansallisuudesta ja kansallishengestÃ¤
sanomalehdessÃ¤ Turun Aamulehti (Ãbo Morgonblad), josta nÃ¤kyy ettÃ¤ muutki
pitÃ¤vÃ¤t mainittua turmelusta totena.

[2] Ks. E. LÃ¶nnrotin kirjoitusta: Muukalaisuudesta suomessa,
aikakirjassa Suomi, 1844; G. A. Avellanin kirjoituksia 1850 ja 1853
Suomessa; niinmyÃ¶s sanomalehteÃ¤ Mnemosyne, Turun Viikkosanomain
ensimÃ¤isiÃ¤ vuosikertoja, Litteraturbladia ja Suometarta. Vuosikerrat ja
n:rot hakekoon halullinen itse, sillÃ¤ kun ne kaikki eivÃ¤t ole kÃ¤sillÃ¤ni,
en muista niitÃ¤ tarkalleen.

MerkittÃ¤vÃ¤ on myÃ¶s nimien ja nimitysten kirjoittaminen suomeksi, josta
vielÃ¤ ei ole tultu vakinaiseen pÃ¤Ã¤tÃ¶kseen, vaikka siitÃ¤kin on paljo
mietitty ja muistutettu, sekÃ¤ myÃ¶tÃ¤ ettÃ¤ vastoin. Se ei kumma olekaan,
koska asia on yhtÃ¤ monimutkainen kun vaikia ja tÃ¤rkeÃ¤. Toiset ovat
tÃ¤ssÃ¤kin enemmin pitÃ¤neet silmÃ¤llÃ¤ suomalaisuutta[1], toiset
muukalaisuutta[2]. EpÃ¤iltÃ¤vÃ¤ ei ole, kenen puolelle oikeus nyt jo on
kallistunut ja vihdoin pÃ¤Ã¤ttyy. Asia on senlaatuinen, ettÃ¤ siitÃ¤ voisi
yksinÃ¤nsÃ¤ kirjoittaa hyvÃ¤nki vÃ¤itÃ¶ksen, joka myÃ¶s olisi suotava ja
tarpeellinen. TÃ¤ssÃ¤ seuraa vaan muutamia yleisiÃ¤ muistutuksia ja
ohjeita.

[1] Ks. E. A. Ingmania: vieraista nimistÃ¤ (ruotsiksi), Suomessa 1844, s.
185 ja ss; W. Kilpisen tuumaelmia Saiman 38 n:ssa 1845; YrjÃ¶ Koskisen:
kuinka vieraskieliset nimet suomeksi kirjoitetaan? Suomettaren 9, 10, 11
n:ssa, 1856; MehilÃ¤istÃ¤ v. 1839 Loka-ja Marraskuulta; ja Morgonbladin
n:roita 49, 52, 53 v. 1845.

[2] Saiman n:roita 18, 31, 32, 37 j. m. 1845; ja Litteraturbladin 9:tÃ¤
n:roa, 1857.

LikimÃ¤isesti liittyy tÃ¤mÃ¤ kysymys suomalaiseen Ã¤Ã¤nioppiin. Jos sitÃ¤
kiinteÃ¤sti seurataan, pitÃ¤isi kaikki nimet ja nimitykset, niinkuin
yleensÃ¤ kaikki sanatki, kirjoittaa niinkuin ne puheessa kuuluvat. Siis
-- *silmÃ¤n ei pidÃ¤ nÃ¤hdÃ¤ muuta kun korva kuulee*, jota ohjetta on muissa
kielissÃ¤ koetettu noutaaki -- mutta vaan koetettu. Tunnettu on, kuinka
esm. Ruotsin Akatemia miltei sÃ¤Ã¤tÃ¤nyt sitÃ¤ yleiseksi laiksi ruotsin
kielessÃ¤, ja matkaansaattoi sen kautta vahingollisen sekasorron
kirjoitustavassa[1]. A. G. Silfverstolpe teki sen johdolla kÃ¤ytÃ¶llisen
esityksen[2], joka ei kuitenkaan saanut muita kuin joitakuita
tieteellisiÃ¤ ystÃ¤viÃ¤; seurajoita aivan vÃ¤hÃ¤n, vaikka hÃ¤n kyllÃ¤
taitavasti suoritti vaikian asian. TÃ¤mÃ¤ ohje onkin ensi katsannolla
viettelevÃ¤inen, mutta syvemmin tutkittua muuttuu vaan opilliseksi
leikkikaluksi. Se on mahdotoin panna toimeen kaikissa seurauksissansa
kielien omissakaan sanoissa ja nimissÃ¤, saati sitte vieraissa. Ensiksi:
kuka voi silmin nÃ¤htÃ¤viksi merkitÃ¤ kaikkia niitÃ¤ pieniÃ¤ ja hienoja
mutkelmia, vÃ¤reitÃ¤ ja hengelmiÃ¤, joiden kautta tÃ¤ysinÃ¤iset Ã¤Ã¤net
sukelteleivat ja sitouvat sanoiksi? Palkitsemattoman hyÃ¶dyn ja voiton
tekivÃ¤t puustavien keksijÃ¤t sekÃ¤ kirjoittajille ettÃ¤ kirjanpainajille ja
lukijille, sen kautta, ettÃ¤ laittoivat puustavia vaan tÃ¤ysinÃ¤isille
Ã¤Ã¤nille. -- Toiseksi: mikÃ¤ on korvakuuloa epÃ¤vakaisempi, ja kenen
puhetta pitÃ¤isi korvan kuulla? Suomessa esm. InkerilÃ¤isenkÃ¶,
Karjalaisen, Savolaisen, Pohjalaisen, Satakuntalaisen, HÃ¤mÃ¤lÃ¤isen,
Uusmaalaisen vaiko Varsinaissuomalaisen tahi kunkin EripitÃ¤jÃ¤lÃ¤isen ja
KylÃ¤lÃ¤isenkin? Totta kaikkein, sillÃ¤ kaikkein korvalla on tÃ¤ssÃ¤ sama
oikeus. Mutta mikÃ¤ siitÃ¤ seuraisi? YhtÃ¤ monta kirjoituslaatua kun
murretta. Onnetoin sekasotku, joka hengellisesti murhaisi koko kansan!

[1] Ks. P. Wieselgrenin Ruotsin kaunokirjallisuutta, (Sveriges skÃ¶na
litteratur); 5 osa, s. 24, jossa tÃ¤mÃ¤n akatemiallisen ohjeen vÃ¤Ã¤ryys
myÃ¶ski nÃ¤ytetÃ¤Ã¤n.

[2] Ks. Axel Gabriel Silfverstolpen: (FÃ¶rsÃ¶k till en enkel, grundriktig
och derigenom ofÃ¶rÃ¤nderlig Bokstafverings-Teori for Svenska sprÃ¥ket) =
Yksinkertaisen, perioikian ja sen kautta muuttumattoman
kirjan-tavausopin koetus ruotsin kielelle. Tukholmi 1811. TÃ¤ssÃ¤
kirjaisessa tarkastetaan ruotsin kielen Ã¤Ã¤niÃ¤ ja puustavia rinnatusten.
Ne eivÃ¤t vastaa toisiansa. Uusia puustavia on tekeminen, joten niitÃ¤
saadaan ruotsille 37: 19 Ã¤Ã¤nikettÃ¤ ja 18 keraketta. Samalla tavalla
saataisiin suomelle vÃ¤hintÃ¤in 29 puustavia. Silfverstolpen seuraajia
maassamme ovat ne, jotka tahtovat merkitÃ¤ pitkÃ¤t Ã¤Ã¤net suomessa
eripuustavilla, ja ne, jotka merkitsevÃ¤t hengeliniÃ¤ eli tÃ¤ysi-Ã¤Ã¤nien
valimia sanoissa puustavilla, niinkuin esm. itse_k_ki, minulle_n_ki,
joissa _k:n_ edellÃ¤ kÃ¤yvÃ¤ _k_ ja _n_ ovat tyhjÃ¤n vuoksi siihen pantu.
-- Niin on tehty nykyÃ¤Ã¤n parannetussa Uudessa Testamentissa. -- Frans von
Knorring, FinstrÃ¶min kirkkoherra Ahvenanmaalla, kirjoitti 1844 1:n vihon
kielitutkinnoita (sprÃ¥kforskningar), jossa erinomaisen hienolla ja
tummalla tavalla selitetÃ¤Ã¤n ruotsinkielen Ã¤Ã¤niÃ¤. TÃ¤mmÃ¶iset tutkinnot
eivÃ¤t hyÃ¶dytÃ¤ tiedettÃ¤ eivÃ¤tkÃ¤ paljon selitettÃ¤vÃ¤Ã¤ ainettakaan. -- TÃ¤nÃ¤
aikana on R. v. Kramer Ruotsissa mainitun ohjeen innollinen puolustaja;
(ks. Ruotsin san. (Sv. T:gen) 69 n:roa v. 1838).

Mainitun ohjeen ollessa siis arvottoman, lavenee vapaus tÃ¤ssÃ¤
kysymyksessÃ¤. Mutta missÃ¤ on sen mÃ¤Ã¤rÃ¤ ja kuka sen pÃ¤Ã¤ttÃ¤Ã¤? SepÃ¤ nÃ¤yttÃ¤Ã¤
vaikialta vastata. ErhetystÃ¤ ei ole pelkÃ¤Ã¤mistÃ¤, sanoessa sen olevan
vapaudessa itsessÃ¤nsÃ¤, joka ei salli tÃ¤ssÃ¤ enemmin kuin muussakaan
ulkopainoa ja sortoa. Sen omat rajat ovat tÃ¤ssÃ¤ yhdellÃ¤ puolen suomen
kielen yleisessÃ¤ luonteessa ja kasvannossa, toisella nimien ja
nimitysten sortamattomassa selkeydessÃ¤. NÃ¤mÃ¤t ovat tÃ¤ssÃ¤ pÃ¤Ã¤-asiallisina
ja paraimpina osviittoina. ErityisiÃ¤ ohjeita niiden likemmÃ¤stÃ¤
kÃ¤ytÃ¤nnÃ¶stÃ¤ laatiessa on suurin varovaisuus ja taitavaisuus varsinki
puustavien muutoksen suhteen vaarinotettava. SiitÃ¤ on ymmÃ¤rrettÃ¤vÃ¤ tÃ¤mÃ¤n
kysymyksen olevan oppineitten suomen tuntijain ratkaistava, ensin
tiedollisesti ja sitte kÃ¤ytÃ¶llisesti eli rinnatusten kumpaisellaki
tavalla, koska tieto ja kÃ¤yttÃ¶ aina kÃ¤yvÃ¤t elÃ¤mÃ¤ssÃ¤ kÃ¤sikkÃ¤in. Kieltoa
ei kuitenkaan ole muidenkaan sanomasta ajatuksiansa, vaikka ne
tavallisesti ampuvat syrjÃ¤Ã¤n, niinkuin taitamattomain nuolet ainaki, ja
ilmoittavat enemmin omia luuloja kuin asiaan perustetuita mietteitÃ¤.

Jos kielen historiaan katsotaan, niin kaikki siihen juurtuneet, kansan
tuntemat sanat, nimet ja nimitykset vieraasta alkuperÃ¤stÃ¤ ovat
muuttuneet suomalaisiksi, jommoisina ne myÃ¶s ovat otetut
kirjoituskieleen, paitse mitÃ¤ jotkut ovat ruvenneet niitÃ¤ki
muukalaisiksi purkamaan[1]. Kun siis kansalla on ollut lupa kielensÃ¤
ahjossa muodostaa vieraita raaka-aineita (jos sana on sovelias), niin
eikÃ¶ sama oikeus olisi kansan oppineillakin? Vai pitÃ¤isikÃ¶ entisyyden
lanka tÃ¤ssÃ¤ Ã¤kkiÃ¤ katkaista, ja sekoittamatoin muukalaisuus kieleen
istuttaa? Semmoiset hyppÃ¤ykset eivÃ¤t ole kansain sivistyksessÃ¤
tavalliset, eivÃ¤tkÃ¤ hyÃ¶dylliset. Joka maahansa ei tahdo kasvattaa kahta
lahkoa -- sivistymÃ¤tÃ¶intÃ¤ ja sivistynyttÃ¤ -- se pitÃ¤Ã¤ suurimman huolen
kielen omituisesta edistyksestÃ¤.

[1] *Sanomilla Turusta* on tÃ¤mÃ¤n suhteen paljo omalla tunnollansa.
NiissÃ¤, jos muissaki kirjoituksissa, on suuri muukalaisuuden himo nimien
kirjoittamisessa vallinnut. Semmoisetki kieleen juurtuneet sanat kun
esm. *kahveli*, *kahvi*, *pajunetti* j. m. m. ovat Turun turmellun
puhekielen mukaan vÃ¤Ã¤nnetyt *kaffeliksi*, *kaffeksi*, *bajonetiksi* j.
n. e.

Sivistyksen tultua kielenki puolesta suomalaiseksi, muuttuu Suomessa
melkein kaikki toiselle kannalle. SitÃ¤ kansa odottaa niinkuin maallisen
onnensa ja toivonsa ihaninta auringon koittoa, saattaaksensa nousta
muiden sivistyneiden kansain riviin, omituisesti ja vapaasti tÃ¤yttÃ¤mÃ¤Ã¤n
kutsumustansa maailmanhistoriassa. KÃ¤Ã¤nnÃ¶s on tehtÃ¤vÃ¤, josta "ura uusi
urkenevi"[1], ja se on nykyisen miespolven alotettava. Kunnollisten
koulukirjain toimittaminen on aikamme tÃ¤rkeimpiÃ¤ ja tarpeellisimpia
tÃ¶itÃ¤. Niiden kautta pannaan itu suomenkieliselle tieteelle, josta
nesteinen kaste nousee kansallisen kirjallisuuden kasvannolle maassamme.
SentÃ¤hden on ei ainoasti oppisanain, joista jo olen sanonut ajatukseni,
vaan myÃ¶s nimien ja nimitysten kirjoittamisessa tarkka pÃ¤Ã¤tÃ¶s otettava.

[1] Ks. Kalevalan 50 runon loppusÃ¤keitÃ¤, uud. painossa.

Taitavain tarkastettaviksi esitellÃ¤Ã¤n tÃ¤ssÃ¤ seuraavat ohjeet:

_1) Kaikki, mikÃ¤ ei ole enemmin toisen kuin toisenkaan kansan, eli joka
on yhteistÃ¤ tahi monen, kirjoitetaan ihan suomen kielen vaatimuksia
myÃ¶ten._

Siis esm. -- taivaan kappalten, tÃ¤htien ja ilman sattumusten; suurempien
merien, jokien, lahtien ja vuorien; elÃ¤inten, kasvuin, hedelmien, kivien
ja mitallien; virkojen, ammattien, kuntien, arvoin ja kÃ¶lttien; tavarain
ja kaluin; tieteisin, taiteisin, teollisuuteen, maaviljelykseen,
rakennuksiin, kauppaan, hallitukseen, sotaan, meren kulkuun j. n. e.
kuuluvat nimet ja nimitykset. Uusia tehdÃ¤Ã¤n myÃ¶s tilaisuutta ja tarvista
myÃ¶ten.

_2) Kaikki, mikÃ¤ on kunki maan ja kansan oma omaisuus, kirjoitetaan
kunki maan kielen mukaan._

Siis esm. maiden, paikkain, kaupunkien, kylien, kansain ja henkien;
pienempien merien, jokien, lahtien ja saarten, ja jÃ¤rvien; omituisten
virkojen, arvoin j. n. e. nimet ja nimitykset. -- Jotka ovat suomen
kieleen juurtuneet, pidetÃ¤Ã¤n muuttumatta. Jotka jotaki merkitsevÃ¤t
voidaan suomentaa. NiissÃ¤ kielissÃ¤, jotka suvaitsevat monta keraketta
perÃ¤tysten, tehdÃ¤Ã¤n varallisia puustavimuutoksia, niin ettei nimien
selkoa sorreta. LyhyitÃ¤ Ã¤Ã¤nikkeitÃ¤ voidaan venyttÃ¤Ã¤ pitkiksi; c:n siaan
kirjoittaa k:ta.

_3) Omien miesten ja naisten muukalaiset sukunimet kirjoitetaan niinkuin
he itse ovat ne kirjoittaneet eli kirjoittavat. Mutta ristimÃ¤nimet
suomen kielen juhlallisen muodon mukaan._

Luultavasti muuttuvat sukunimetki Suomessa aikaa voittaen suomalaisiksi.
Kun vieras kuori on kolottu, puhkeaa suomalaisuus kaikessa tÃ¤ydellisesti
nÃ¤kyviin. Nyt se on peiton alla, niin ettei Suomen kansaa muut paljon
suomalaiseksi tunne. Varmaan tulee se aika, jona sitÃ¤ ei pidetÃ¤
koulupoikalaistekona[1], ettÃ¤ sivistyneissÃ¤ seuroissa puhutaan suomeksi
esm. *Henrik Kaapriel*-, *Juhana Wilhem*-, *Juhana Lutvik*-, j. n. e.
nimisestÃ¤ kiitetystÃ¤ miehestÃ¤ Suomenmaassa. NimistÃ¤ kunki kansan mainiot
henget tutaan, kielestÃ¤ kansat tuntevat toisensa.

[1] Ks. Litteraturbladia (KirjallisuuslehteÃ¤), 9 n:roa v. 1857, s. 261.

MitÃ¤ kieleen yleisesti tieteellisissÃ¤ kirjoituksissa tulee, jos
semmoisia suomalaisuuden vÃ¤liaikana[1] alkaisi runsaammalta karttua, ja
jos niitÃ¤ aivotaan kansan luettaviksi, niin niissÃ¤ on paras vÃ¤lttÃ¤Ã¤
outoja sanoja. Koulukirjoissa on eri laita. Ranskan Akatemia esm., olen
jossakussa lukenut, ei ota uusia oppisanoja tekoihinsa, ennenkun ne ovat
levinneet kansaan. SillÃ¤ tapaa voivat omat maamiehetki huviksensa ja
sivistykseksensÃ¤ johonki mÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤n lukea oppineittensa kirjoituksia. SiitÃ¤
on myÃ¶s suuri voitto tieteille kuta enemmÃ¤n niillÃ¤ on lukijoita ja
ystÃ¤viÃ¤. Niin sivistynyttÃ¤ yleisÃ¶Ã¤ ei ole kuitenkaan missÃ¤kÃ¤Ã¤n, ettÃ¤
kaikki osaisivat rentonaan ymmÃ¤rtÃ¤Ã¤ tieteellisiÃ¤ tekoja. Suomessa ei ole
sitÃ¤ nykyÃ¤Ã¤n odottamista; sillÃ¤ monisatainen ei ole niiden joukko, jotka
tietÃ¤vÃ¤t, mikÃ¤ tiede onkaan. SitÃ¤ suurempi on erinomattainki
suomenkielisten kirjoittajain velvollisuus ahkeroida saada esitys- ja
kirjoituslaatuansa niin selvÃ¤ksi ja yleisesti ymmÃ¤rrettÃ¤vÃ¤ksi kuin
mahdollinen on. Se on jokaisen velvollisuus, kunhan vaan ei ylimÃ¤Ã¤rin
unohteta lausetta: "paljon puhutut asiat katoovat"[2].

[1] Suomalaisuuden vÃ¤liajaksi voipi sen nykyistÃ¤ tilaa sanoa. Se loppuu
silloin kuin suomen kieli pÃ¤Ã¤see Suomessa valtakieleksi.

[2] Ks. W. E. Svedeliuksen historiallisesta opinnasta (Om historiska
studier). Lund, 1857, s. 21. -- TÃ¤mÃ¤ Ruotsin Yliopistojen nuorisoa
varten tehty kirjainen on sangen hyvÃ¤ osoitus historian lukemiseen
Suomenkin oppivalle nuorisolle.

NÃ¤mÃ¤t ovat ne yleiset perustukset ja ohjeet, joita kielen suhteen
aivotaan tÃ¤ssÃ¤ nÃ¤in aljetussa kirjallishistoriallisessa kokeessa
seurata.




2:ksi Tieteiden synty, tarkoitus ja kasvanto.


EdellisessÃ¤ jaksossa ovat tieteet niin usein tulleet sivuuttamalla
kysymykseen, ettÃ¤ niistÃ¤ olkoon tÃ¤ssÃ¤ suotu vÃ¤hÃ¤n laviammasti puhua. Se
ei poikkeuta aineesta, koska erityinen tiedehaara on edessÃ¤, joskoki
tÃ¤hÃ¤n ei kÃ¤y paljon sovittaminen kiitettÃ¤vÃ¤n ruotsalaisen
muisnastutkijan ja nerollisen historioitsijan Geijerin sanoja: "siitÃ¤ on
voitto asioille, ettÃ¤ niitÃ¤ katsotaan suuresti"[1]. Arvattava on
kuitenkin, ettei niin syvÃ¤Ã¤ ja laviaa ainetta, kuin tieteiden synty,
tarkoitus ja kasvanto itsessÃ¤Ã¤n on, voida tÃ¤ssÃ¤ ottaa muuhun kun
ylimalkaseen silmÃ¤ykseen.

[1] Ks. Erik Gustaf Geijerin koottuja kirjoituksia (Samlade skrifter),
1:n osa, III. Tukholmi 1851, s. 328.

Oppineitten hyvÃ¤ntahtosella luvalla otan vertauksen Suomen kansan kauvan
jo kadonneista pÃ¤ivistÃ¤. Kalevalasta tiedetÃ¤Ã¤n WÃ¤inÃ¤mÃ¶isen ja
Joukkahaisen tiellÃ¤ vastatusten tullessa yhtyneen kovaan riitaan,
kumpiko heistÃ¤ olisi "tiedolta parempi, muistannolta mahtavampi"[1],
jommoisia sanasotia vielÃ¤ki tavataan Suomalaisten kesken, kun kaksi
mahtavaa, mielestÃ¤nsÃ¤ hyvinki tietÃ¤vÃ¤Ã¤ sattuu yhteen; "mies on" muka
"miestÃ¤ oppimaan, toinen toista voittamaan". TÃ¤mmÃ¶iset kiistat eivÃ¤t
verta vuodata, vaikka eivÃ¤t kiitostakaan tuo Joukkahaisen vertaisille,
jotka satunnalta tilan saatuansa rÃ¶ykkiÃ¤sti nÃ¤yttÃ¤vÃ¤t oppiansa ja juuri
sillÃ¤ tavoin julkasevat taitamattomuuttansa, niinkuin "laiha poika
Lappalainenki" teki, josta sai ansaitun palkkansaki.

[1] Ks. Kalevalan uuden painoksen 3:ta ja vanhan painoksen 30:tÃ¤ runoa.

NÃ¤ihin Suomen kansan muinas-uroihin voidaan verrata tieteitÃ¤ ja niiden
viljelijÃ¶itÃ¤: kutakin erityistÃ¤ tiedemiestÃ¤, olkoon kuin oppinut
hyvÃ¤nsÃ¤, tietonsa puolesta Joukkahaiseen, ja tieteitÃ¤ itsiÃ¤nsÃ¤
WÃ¤inÃ¤mÃ¶iseen, tietÃ¤jÃ¤Ã¤n ijÃ¤nikuiseen. Tieteet ovat nimittÃ¤in vanhat,
tiedemiehet kunakin aikana niiden suhteen nuoret. Ihminen on muka
niinkuin jÃ¤rjellinen olento melkein jo aikain alusta ahkeroinut tutkia,
miettiÃ¤ ja kÃ¤sittÃ¤Ã¤ ei ainoastaan kaiken olon juurta ja lÃ¤hdettÃ¤, vaan
myÃ¶s kaikkea, mitÃ¤ luomisessa lÃ¶ytyy, nÃ¤kyvÃ¤istÃ¤ ja nÃ¤kymÃ¤tÃ¶intÃ¤. Siihen
on ihmisellÃ¤ ollut tukeuttamatoin halu, joka on osoittanut hÃ¤nellÃ¤
olevan voimanki sen tÃ¤ytÃ¤ntÃ¶Ã¶n. TÃ¤mÃ¤ voima ei ole muu kun jÃ¤rjen
jumalallinen omaisuus ihmisessÃ¤, jonka avulla ja johdolla hÃ¤n saattaa
valossa ja selkeydessÃ¤ vaeltaa elÃ¤mÃ¤n Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤llÃ¤ ja hÃ¤mÃ¤rÃ¤llÃ¤ merellÃ¤.
TÃ¤stÃ¤ halusta ja ahkeroimisesta ovat tieteet sijinneet ja syntyneet.

Paljo lÃ¶ytyy kuitenki niitÃ¤, jotka eivÃ¤t anna mitÃ¤kÃ¤Ã¤n arvoa tieteille.
Sanovat niitÃ¤ oppineitten aprikoimisiksi mielijohteiksi, joilla ei ole
luotettavaa yhtÃ¤pitÃ¤vyyttÃ¤ olon ja elÃ¤mÃ¤n kanssa. Siten eroittavat
tieteet todellisesta elÃ¤mÃ¤stÃ¤, ja ovat tyytyvÃ¤iset omilla luuloillansa,
jotka todella ovat mitÃ¤ttÃ¶mÃ¤t ja arvottomat. TÃ¤mÃ¤ epÃ¤ilys tieteiden
totuudesta tulee siitÃ¤, ettÃ¤ harvalla on selkeÃ¤ kÃ¤sitys jÃ¤rjen ja
luomisen keskinÃ¤isestÃ¤ vÃ¤listÃ¤ toinen toisiinsa. JÃ¤rjen kautta saatu
tieto ei olisi nimittÃ¤in mahdollinen, eikÃ¤ siis luotettava, ellei
maailma ja kaikki, mitÃ¤ siinÃ¤ on, olisi jÃ¤rjellisesti luotu ja
matkaansaatettu, ja ellei kaikki seuraisi jÃ¤rjellisiÃ¤ sÃ¤Ã¤ntÃ¶jÃ¤ ja
lakiloita. TÃ¤mÃ¤ on niin silminnÃ¤htÃ¤vÃ¤, ettÃ¤ sen saattaa jokainen huomata
niin pienimmistÃ¤ kuin suurimmista luomisen kappaleista; katso esm.
kukkaista kedolla, kuinka sen lehdet, kanta ja siemenen alut ovat
sÃ¤Ã¤nnÃ¶llisesti ja somasti rakennetut; kuule linnun laulua, kuinka sen
viserrys on sointuinen ja mukava; silmÃ¤ile muuriaisen vireyttÃ¤ ja ota
siitÃ¤ oppia! Kuinkas sen voisit, ellet jÃ¤rjellÃ¤si sitÃ¤ ymmÃ¤rtÃ¤isi ja
ellei jÃ¤rjellisyys kohtaisi sinua kaikissa? JÃ¤rki tutkii vaan
jÃ¤rjellisiÃ¤ asioita. Se on varma siitÃ¤, ettÃ¤ esm. Jumalan olento, joka
kaikki on luonut, kaikki hoitaa ja johtaa, ei saata olla muu kun puhdas
jÃ¤rki, ja juuri sentÃ¤hden kun hÃ¤nen olentonsa on jÃ¤rjellinen, on kaikki
jÃ¤rjellisesti luotu, ja sentÃ¤hden myÃ¶s ihminen voi kaikkia tutkia ja
tietoonsa luottaa. -- PyhÃ¤llÃ¤ ennustuksella lausuu apostoli Paaval:
"ettekÃ¶ tiedÃ¤, ettÃ¤ meidÃ¤n pitÃ¤Ã¤ enkeleitÃ¤ki tuomitseman; kuinka ei siis
ajallisia asioita?" (1:n kirje Korintilaisille, 6 luk., 3 v.). TÃ¤mÃ¤
tarkoittaa likimÃ¤isesti uskon asioita, vaan sopii kÃ¤yttÃ¤Ã¤
tieteellisessÃ¤ki suhteessa. Mutta, kaiken tuomion edellÃ¤ kÃ¤y tieto,
kaiken tiedon edellÃ¤ tutkinto ja kaiken tutkinnon edellÃ¤ jÃ¤rki, joka on
nÃ¤iden kaikkien sisÃ¤llisin johtaja, selvittÃ¤jÃ¤ ja pÃ¤Ã¤ttÃ¤jÃ¤.

Ei kuitenkaan niin kuin kaikki valo jo olisi voitettu, kaikki tieto
kÃ¤sitetty; sitÃ¤ ei ajallisen olon ja elÃ¤mÃ¤n kasvavuus ja eteenpÃ¤in
rientÃ¤vyys milloinkaan myÃ¶dytÃ¤. "Tieteen vainio", sanoo jossakussa
paikassa mamseli Bremer, "on Ã¤Ã¤retÃ¶in ja sen kasvattamat kukkaiset ovat
ikuiset"[1]. EpÃ¤ilemÃ¤ttÃ¤ on tÃ¤mÃ¤ totta. Tuhatvuosien ahkera tutkinto,
monet ja suuret harhailemiset ynnÃ¤ niiden oikasemiset ovat kyllÃ¤
edistÃ¤neet ihmisellisen tiedon piirin niin suureksi ja tehneet tieteet
niin varmoiksi, ettei kukaan saata omaa taitamattomuuttansa ja
laiskuuttansa peitellÃ¤ tieteellisen valon puutteella; mutta Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤n
paljo on vielÃ¤ tutkimatta ja tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤, ja niin on aina vastakin oleva.
TÃ¤ssÃ¤ on kuitenki merkittÃ¤vÃ¤ se asian mutka, ettÃ¤ tietÃ¤mÃ¤ttÃ¶myyskin on
tieto, ja onpa niin painavasta laadusta, ettÃ¤ se on tiedon ehtona; jos
ei tietÃ¤mÃ¤ttymyyttÃ¤ lÃ¶ytyisi, ei silloin tietoakaan ja sen lisÃ¤Ã¤ntÃ¶Ã¤
olisi. Ajattelevalle on kaikki tÃ¤mÃ¤ ilahuttava ja lohduttava, sillÃ¤ se
on varmana takauksena siitÃ¤, ettei ihmiseltÃ¤ tiedon halu ja ahkeroiminen
milloinkaan lopu.

[1] Tunnettu on tÃ¤mÃ¤n nerollisen naisen suomalainen syntyperÃ¤.

Mainittua halua elkÃ¶Ã¶n kuitenkaan verrattako turhaan
uteliasmielisyyteen, ja tieteiden tarkoitusta elkÃ¶Ã¶n myÃ¶s pantako
semmoisen uteliaisuuden tÃ¤ytÃ¤nnÃ¶ksi. Se olisi aivan vÃ¤Ã¤rin. Korkiampi on
tieteiden tarkoitus, jaloarvoisempi niiden vaikutus kun kÃ¤rkkÃ¤Ã¤n
uudishalun tyydyttÃ¤minen. MikÃ¤s se on? Se on totuus ja niinmuodoin tieto
itse, sillÃ¤ tieto on totuus. Tieteet antavat olosta, elÃ¤mÃ¤stÃ¤ ja niissÃ¤
lÃ¶ytyvistÃ¤ kappaleista oikian kÃ¤sityksen; sitÃ¤ sivistynyt ihminen haluaa
ja on velvollinen saamaan. Tieteet poistavat pimeyttÃ¤ ja
taitamattomuutta, ne karkoittavat epÃ¤luuloja ja niiden rasittavia
seurauksia. Tieteet valaisevat kaikkia asioita, ja johtavat kaikkia
ihmisiÃ¤ totuuden tuntoon. NiistÃ¤ saadaan enemmÃ¤n oppia ja valoa kun esm.
kuuluisan englantilaisen runoilijan Shakspeare'n mainiosta lauseesta:
"taivaassa ja maalla lÃ¶ytyy enemmÃ¤n kun viisaustieteenne voi
uneksiakaan", jota tieteellisen totuuden epÃ¤ilijÃ¤t vetÃ¤vÃ¤t esille,
siihen verkkoon kiertÃ¤Ã¤ksensÃ¤ taitamattomia. Se maa ja kansa, jossa ei
tieteitÃ¤ viljellÃ¤, on verrattava sokiaan ja kuuroon ihmiseen.

Mutta totuus ei synny maailmaan vÃ¤hÃ¤llÃ¤ aikaa eikÃ¤ vÃ¤hillÃ¤ vaivoilla.
Tieteiden historia on lavia kirja ja sen lehdet ovat kastettuina
kÃ¤rsimysten kyyneleillÃ¤ ja punattuina viattomuuden veripisaroilla.
Tieteen kedolla on liikkunut vaino ja ahdistus, ja jotka sen
palveluksessa ovat uhranneet ja menettÃ¤neet henkensÃ¤, ansaitsevat
ainakin yhtÃ¤ suuren kiitoksen ja kunnian kun urhoollisimmat sankarit
sodan tantereella. Tiede on korkein, vaikein ja vaivaloisin kaikista
ihmisen tÃ¶istÃ¤ ja toimista; siitÃ¤ on ymmÃ¤rrettÃ¤vÃ¤, mikÃ¤ kunnioitus,
rakkaus ja ansio tiedemiehille kussaki maassa on osoitettava ja
annettava. He ovat kansansa suurimmat ja totisimmat sivistyttÃ¤jÃ¤t ja
hyvÃ¤ntekijÃ¤t. Suuret ja nerolliset tiedemiehet ovat ihmiskunnan
valistajat.

Kaikkia voidaan vÃ¤Ã¤rinkÃ¤yttÃ¤Ã¤. Niin tieteitÃ¤kin. -- Luku ja oppi ei ole
suinkaan kaikille mieluista tyÃ¶tÃ¤, josta syystÃ¤ niin monta seisahtuu
elinajaksensa asumaan taitamattomuuden rikkaporstuaan. Kummakos sitte,
jos niidenkÃ¤Ã¤n joukko ei ole pieni, jotka heittÃ¤vÃ¤t tieteellisen opin ja
harjoituksen puolivÃ¤liin ja kiiruhtavat onnen etsintÃ¶Ã¶n ulkonaisen
elÃ¤mÃ¤n lavialla tiellÃ¤. Usiasti sattuu niin, ettÃ¤ tÃ¤mmÃ¶iset
huikentelevaiset raukat ovat maistaneet tieteiden hedelmiÃ¤ niin paljon,
ettÃ¤ ovat joutuneet epÃ¤ilyksen aalloille, josta sitte eivÃ¤t anna
itsillensÃ¤ aikaa ja vaivaa pÃ¤Ã¤stÃ¤ vakuutuksen lujaan satamaan, uskon
asioissa semminkin. He ovat vÃ¤Ã¤rinkÃ¤yttÃ¤neet tieteiden korkeutta ja
syvyyttÃ¤ lapsuutensa uskon rikkomiseksi, kun eivÃ¤t sitte ahkeroi sitÃ¤
saada parannetuksi ja selitetyksi kÃ¤sityksen kovassa koulussa. Mutta
muutamissa ja eipÃ¤ niin muutamissakaan muuttuu tiedon halu kuolettavaksi
himoksi, joka murhaa sielun ja ruumiin. Kuta korkiampi putous, sitÃ¤
vaarallisempi lankeemus. Monelta on tÃ¤mÃ¤ himo pilannut mielen ja
hulluuttanut pÃ¤Ã¤n ajut. Toisia on se upottanut yksinÃ¤isyyteen ja elÃ¤mÃ¤n
ylenkatseesen. TÃ¤mmÃ¶isten tiedon himon uhrien joukossa on esm. uudempana
aikana Mentelli-niminen unkerilainen oppinut aivan omituinen ilmaus
tieteiden historiassa. Hamletin tavoin Shakspearen nÃ¤ytelmÃ¤ssÃ¤ olisi hÃ¤n
tunkeinut asumaan vaikka pÃ¤hkinÃ¤kuoren sisÃ¤Ã¤n, ennenkun kirjoistansa
olisi luopunut. NiistÃ¤ hÃ¤n imi oppia ja viisautta yÃ¶t ja pÃ¤ivÃ¤t, niitÃ¤
rakasti niin huimasti, ettei pitÃ¤nyt ulkonaisen elÃ¤mÃ¤n onnesta, sen
tarpeista, sen seuroista, sen siisteydestÃ¤ ja puhtaudesta pienintÃ¤kÃ¤Ã¤n
huolta. Mentelli kuoli surkiasti ja vei oppinsa hautaan; ei heittÃ¤nyt
minkÃ¤Ã¤nlaisia omia kirjoituksia jÃ¤ljellensÃ¤, vaikka elinaikansa tutki ja
oppi. HÃ¤n ja hÃ¤nen kaltaisensa ovat verrattavat hedelmÃ¤ttÃ¶mÃ¤Ã¤n peltoon,
josta ei ole hyÃ¶tyÃ¤ kellekÃ¤Ã¤n[1].

[1] Ks. J. B. F. Descuretin kirjaa: Himojen lÃ¤Ã¤kitys (La Medicine des
Passions), josta lÃ¶ytyy ruotsalainen kÃ¤Ã¤nnÃ¶s A. EkstrÃ¶miltÃ¤, pain.
NorrkÃ¶pingissÃ¤ 1847, s. 478 ja ss. -- Mentellin himo vei hÃ¤nen
Pariisiin, jossa olisi saanut rohvessorin viran, mutta ei huolinut.
Valitsi siellÃ¤ asunnoksensa puolineljÃ¤ttÃ¤ kyynÃ¤rÃ¤Ã¤ pitkÃ¤n ja leveÃ¤n
lautamajan, poskessa puutarhassa. Huonekaluja hÃ¤nellÃ¤ ei ollut muita
kuin pikkunen pÃ¶ytÃ¤, vanha tuoli, vesiruukku, rautapannu, katosta pÃ¶ydÃ¤n
yli riippuva tinalamppu ja suuri laatikko, jossa makasi heinÃ¤pussi
pÃ¤Ã¤-alaisena. Kaikellaisia pikku elÃ¤viÃ¤ mateli hÃ¤nen pÃ¤Ã¤llÃ¤nsÃ¤ ja
ympÃ¤rillÃ¤nsÃ¤; niitÃ¤ ei hennonut tappaa. Kerran viikossa kÃ¤vi
kaupungilla. Luki 20 tiimaa vuorokaudessa. Osasi Homeron, Virgilion j.
m. m. kirjaa ulkoa, ja oli taitava melkein kaikissa tunnetuissa kielissÃ¤
ja useimmissa tieteissÃ¤. Osti ja laittoi itse ruokansa, joka ei ollut
ylellinen: leipÃ¤, potaatti ja vesi oli hÃ¤nen jokapÃ¤ivÃ¤nen ravintonsa.
Muutamana pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ v. 1836 lÃ¶ydettiin hÃ¤n hukkuneena joen rannalla, johon
oli pudonnut vettÃ¤ hakiessansa. Mentelli oli silloin 60 vuoden vanha.

Historiallisessa kasvannossansa ovat tieteet jakaineet moniin eri-osiin.
Mutta niinkuin melkein kaikki olennot ja kappaleet maailmassa, niin ovat
tieteetki lÃ¤hemmÃ¤ssÃ¤ eli kaukaisemmassa heimossa toisillensa. Sen
suhteen auttavat ja valaisevat ne toinen toistansa, niinkuin esm. lasku-
ja mittaustiede, jota historiaki tarvitsee mÃ¤Ã¤rÃ¤tessÃ¤ ajan juoksua ja
kausia esityksessÃ¤nsÃ¤. -- Ken sentÃ¤hden on oppinut ja kÃ¤sittÃ¤nyt yhden
tieteen, osaa antaa arvon toisilleki, vaikka niissÃ¤ ei olisi
taitavakaan. Vaan kun jokaisella tieteellÃ¤ ja sen erihaaroillakin on oma
peltosarkansa viljeltÃ¤vÃ¤nÃ¤, seuraa siitÃ¤, ettÃ¤ itsekukin on likimÃ¤isesti
oma auttajansa ja selittÃ¤jÃ¤nsÃ¤. SiinÃ¤ on jokaisen tieteen itsenÃ¤isyys ja
vapaus muiden tieteiden orjuudesta, ja juuri sen kautta voi toinen
toistansa auttaa ja valaista. Ainoasti itsenÃ¤isillÃ¤ ja vapailla
olennoilla on vaikuttavainen toimi ja merkitys elÃ¤mÃ¤ssÃ¤.

Jos katsotaan tieteiden alkua ja kasvantoa, niin niiden ensimÃ¤iset
siemenet tavataan ympÃ¤ri maanpiirin kylvettyinÃ¤ sekaisin kansain
muinaisiin jumaluus-ja maailmansynty-taruihin ja muihin kertomuksiin.
Silloista hengen ja luonnon keskinÃ¤istÃ¤ suhdetta myÃ¶ten sulivat ne
uskontoin kanssa yhteen ja pukeutuivat runoon ja satuun. TÃ¤mÃ¤ oli
kansain mietteille, luulloille ja tuntemuksille aivan luonnollinen
muoto, eikÃ¤ voinut muunlainen ollakaan. Tavallisesti luullaan sen
syntyneen siitÃ¤, ettÃ¤ asiat ja tapaukset runon kautta muistettiin
paremmin kuin suorakielisessÃ¤ puheessa. Mutta varma on, etteivÃ¤t kansat
sitÃ¤ sentÃ¤hden valinneet, eivÃ¤tkÃ¤ siitÃ¤ semmoisena vÃ¤lineenÃ¤ tietÃ¤neet
mitÃ¤kÃ¤Ã¤n. Koko heidÃ¤n elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ ja ajatuksensa juoksu liikkui
muinasaikana runon keveillÃ¤ ja hehkuvilla laineilla, josta syystÃ¤
tietÃ¤mÃ¤ttÃ¤nsÃ¤ pukivat sen sÃ¤Ã¤nnÃ¶lliseen verhoon paraimmat ja syvimmÃ¤t
mietteensÃ¤ ja luulonsa[1].

[1] Ks. C. J. Schlyterin: Ruotsin vanhasta maakuntain jaosta ja
maalakien synnystÃ¤ (Sveriges indeln. i landskap, och landskapslagarnas
uppkomst). Upsala 1835, s. 52. -- MitÃ¤ siinÃ¤ lausutaan kysymyksessÃ¤
olevasta asiasta, olen lukenut painettuna Geijerin kootuissa
kirjoituksissa, VIII, s. 115.

Maailman synty esm. on kansoilla ollut hyvin rakkaana miete-aineena;
kertomuksia siitÃ¤ on sÃ¤ilynyt uudempaan aikaan asti. Usiat kansat ovat
ajatelleet ja johtaneet maailman synnyn munasta, joka miete on itsessÃ¤Ã¤n
sangen syvÃ¤ ja merkillinen. IhmeteltÃ¤vÃ¤ on sen lÃ¶ytyminen Suomen kansan
muinasissa runoissa, joissa siitÃ¤ kuitenki mahtanee olla tallella
ainoasti katkaistuja palasia[1]. Tietoja tÃ¤stÃ¤ niinkutsutusta
maailmanmunasta ei ole muilla kuin vanhimmilla ja kuuluisimmilla
kansoilla, niinkuin esm. Intialaisten, Kiinalaisten, Persialaisten,
Foinikilaisten ja Kreikkalaisten muinaskirjallisuudessa[2]. Miten Suomen
kansa sen on saanut -- joko omasta mietinnÃ¶stÃ¤nsÃ¤ eli muilta lainaamalla
-- voitanee vielÃ¤ pitÃ¤Ã¤ ratkaisemattomana kysymyksenÃ¤, ehkÃ¤ nÃ¤yttÃ¤Ã¤
siltÃ¤ kun se olisi Aasiasta joltakulta sivistyneemmÃ¤ltÃ¤ kansalta
saavutettu ja tÃ¤nne muiston kautta tuotu perintÃ¶[3]. Olkoon miten oli --
tottahan sen Suomen kansa kuitenkin on omituista luonnettansa myÃ¶ten
muodostanut; melkein hedelmÃ¤ttÃ¶mÃ¤t ovat semmoiset tutkinnot, joilla on
tarkoituksena saada tieteelliseen varmuuteen, mikÃ¤ perijuureltansa on
kunki kansan omaa, mikÃ¤ vierasta. Nuoremmat vesat indo-germanilaisesta
kannasta eivÃ¤t tÃ¤tÃ¤ maailmanmunaa enÃ¤Ã¤ tunne nimeksikÃ¤Ã¤n, eivÃ¤tkÃ¤ Suomen
heimokansatkaan muut kuin Virolaiset, joilla se kuitenki lÃ¶ytyy
sekoitettuna Juutalaisten luomisen kertomuksella[4]. -- Kristillisyys on
yleensÃ¤, mihin on tullut, joko keskeyttÃ¤nyt eli perÃ¤ti hÃ¤vittÃ¤nyt
kansain muinaiset uskonnot ja mietteet, tahi oikeimmin: se ei ole
hÃ¤vittÃ¤nyt -- ne ovat itsestÃ¤nsÃ¤ lakastuneet korkiamman opin ja tieteen
valossa, ehkÃ¤ typerÃ¤t munkit ja papit ovat kaikissa maissa tÃ¤mÃ¤n suhteen
nÃ¤yttÃ¤neet joutavaa jumalisuutensa intoa.

[1] Ks. Kalevalan 1:stÃ¤ runoa.

[2] Ks. M. A. CastrÃ©nin Pohjoisia matkoja ja tutkinnoita (nordiska resor
och forskningar) III. 1853, s. 299 ja ss.

[3] Ks. H. KellgreniÃ¤ vÃ¤itÃ¶stÃ¤ maailmanmunasta (Mythus de ovo mundano,
Indorumqve de eodem notio). 1849, s. 17.

[4] Ks. Tohtori FÃ¤hlmannin kirjoitusta Virolaisten muinasuskosta (Vie
var der heidnische Glaube der alten Esten beschaffen?). Verhandl. d.
gel. Estn. Gesch. zu Dorpat. 2:n nide, 2:n vihko. Tartolinna 1848, s. 63
ja ss.

Mutta kun koko se perustus, josta mainitut siemenet puhkesivat kasvuun,
oli vÃ¤Ã¤rÃ¤, ja kun niiden muodostajana oli rajoittamatoin mielijohde, ei
niistÃ¤ voinut syntyÃ¤ muita kuin sinne tÃ¤nne ampuvia, pian raukenevia
vesivesoja, joista ei myÃ¶skÃ¤Ã¤n suoraan saateta tieteiden alkua ja
kasvantoa johtaa. HÃ¤mÃ¤ryys kuuluu kuitenkin aamun valkiamiseen, aamu
pÃ¤ivÃ¤Ã¤n, ja sillÃ¤ tavoin liittyvÃ¤t kansain lapsuuden ajan luulot ja
mietteet tieteiden historiaan; kukin aika ja sen hakemukset ovat
katsottavat tarpeellisiksi kansain ja ihmiskunnan sivistyksen menossa ja
juoksussa. Mutta tieteellisen totuuden kehto ei ole haettava
mielijohteen loistavista ruusutarhoista. Ajatus on sen ikuinen lÃ¤hde, ja
siitÃ¤ sen piti maailmaan ilmautua, sitte kun edellÃ¤kÃ¤yvÃ¤ ehto sen
suhteen oli tÃ¤ytetty. MikÃ¤ tÃ¤mÃ¤ ehto oli? Se oli ihmishengen herÃ¤Ã¤minen
luonnon vÃ¤littÃ¶mÃ¤stÃ¤ helmasta ja ajatuksen vapauttaminen sen siteistÃ¤.
Se kun ensin tapahtui, sitte vasta tieteiden syntyki lÃ¤hestyi. TÃ¤mÃ¤ ehto
toteutui Kreikan muinaisessa kansassa, jonka herÃ¤nneestÃ¤ hengestÃ¤ ajatus
nousi itsetietoon ja pani alun tieteiden ja taiteiden syntyyn ja
kasvantoon. TÃ¤mÃ¤ oli kreikkalaisen kansan suuri ja jalo kutsumus
maailmassa.

Kreikkalaiset kun kadottivat vapautensa ja itsenÃ¤isyytensÃ¤, laimistui
heidÃ¤n tieteellinen ja taiteellinen toimensa. TieteitÃ¤ viljeltiin
kristillisyyden ensimÃ¤isinÃ¤ vuosisatoina paraasta pÃ¤Ã¤stÃ¤ Aleksandriassa
ja Italiassa, josta ne vÃ¤hitellen siirtyivÃ¤t muihin Europan maihin.
Romalaiset eivÃ¤t kovin rakastaneet tieteitÃ¤, ehkÃ¤ eivÃ¤t niitÃ¤
ylenkatsoneetkaan; ulkonainen kiilto ja loistavuus, sota ja sen pauhut
olivat heille mieluisemmat. Arapialaiset voimaan pÃ¤Ã¤styÃ¤nsÃ¤ hyvÃ¤ilivÃ¤t
myÃ¶s tieteitÃ¤, etenki lÃ¤Ã¤kitys-, lasku-, mittaus-ja tÃ¤htitiedettÃ¤,
joissa vielÃ¤ki kÃ¤ytetÃ¤Ã¤n heidÃ¤n antamia oppisanoja. Suuren keisari
Kaarlon aikana sai oppi ja tiede suojeluksen luostarien ja
tuomiokirkkoin kouluissa, joista keskiajan viimeisillÃ¤ vuosisadoilla
nousivat vapaisin yhdyskuntiin; nÃ¤istÃ¤ kasvoi sitte Yliopistoja usioihin
maihin. Keskiajan opillisille riennoille ja harjoituksille ei kuitenkaan
saateta korkiammassa merkityksessÃ¤ antaa tieteen nimeÃ¤; vanhoja jÃ¤lkiÃ¤
kierrettiin ja poljettiin, niissÃ¤kÃ¤Ã¤n pohjaan menemÃ¤ttÃ¤, ja sen ohessa
vÃ¤Ã¤rinkÃ¤ytettiin kristinoppia muiden opinhaarain polkemiseksi ja
sortamiseksi. Uskonpuhdistuksen jÃ¤lkeen rupesi tieteilleki suurempi
vapaus koittamaan, ehkÃ¤ sitteki tiedemiesten tointa ja kirjoituksia on
pyydetty pitÃ¤Ã¤ lukon takana.

Jos kansain elÃ¤mÃ¤n juoksussa voidaan sanoa mitÃ¤kÃ¤Ã¤n myÃ¶hÃ¤Ã¤n
tapahtuneeksi ja matkaansaatetuksi, niin totta Suomen kansa sai maahansa
tieteille pysyvÃ¤isen paikan aivan myÃ¶hÃ¤Ã¤n. Ruotsissa pantiin Yliopisto
toimeen 1477, ja vasta 173 vuoden kuluttua siitÃ¤ perustettiin semmoinen
opetuslaitos Suomeen, ja seki tapahtui ruotsalaisen miehen kautta ja
ruotsin kielilÃ¤isille. Suomalaiset eivÃ¤t ole milloinkaan osanneet valvoa
etujansa ja oikeuksiansa kansain joukossa. Saa nÃ¤hdÃ¤, kuinka monta sataa
vuotta kuluu siksi kun maahamme saadaan varsinainen tiedelaitos,
niinkutsuttu Tiede-Akatemia toimeen, jonka jÃ¤senien tÃ¶itÃ¤ ja voimia ei
vÃ¤hennetÃ¤ monilla syrjÃ¤toimituksilla, niinkuin tiedemiestemme nykyinen
hankala laita on?! Kaikissa sivistyneissÃ¤ maissa lÃ¶ytyy semmoisia
laitoksia, ja juuri niiden kautta ovat tieteet voineet uudempana aikana
laajentua niin suuriksi, ettÃ¤ tyÃ¶n tuskin jaksaa yksi mies elinaikanansa
perinpohjin tutkia ja tÃ¤ydellisesti esitellÃ¤ yhden ainoankaan
tiedehaaran sisÃ¤ltÃ¶Ã¤. SiitÃ¤ on tyÃ¶njako tieteissÃ¤kin ollut tarpeellisena
ja luonnollisena seurauksena. EipÃ¤ siis kellÃ¤kÃ¤Ã¤n ole syytÃ¤ tiedostansa
kerskailla, eikÃ¤ sitÃ¤ totinen tiedemies teekÃ¤Ã¤n. NÃ¶yryys ja siveys on
hÃ¤nenki velvollisuutensa, totuus kunniansa, rehellinen tutkinto kaita
tiensÃ¤ tieteiden valtakuntaanpa jÃ¤rjen terÃ¤vÃ¤ miekka sota-aseensa, jolla
totuuden sisukset avataan ja ilmituodaan. Mutta siihen tarvitaan
rohkeutta. SenpÃ¤ tÃ¤hden asuu tiedemiehen sydÃ¤messÃ¤ rohkea into, joka ei
pelkÃ¤Ã¤ vainoa eikÃ¤ kuolemaa totuuden etsimisessÃ¤ ja julistamisessa.
HÃ¤nen toimensa on myÃ¶s niin lÃ¤heisessÃ¤ yhteydessÃ¤ elÃ¤mÃ¤lle yleisesti,
ettÃ¤ tuskinpa siinÃ¤ tapahtuu mitÃ¤kÃ¤Ã¤n, joka jo sitÃ¤ ennen ei olisi
jossaki mÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤ nÃ¤hty tieteen hiljaisessa maailmassa. Muinaisella
ajalla oli rohvettansa, nykyisellÃ¤ on tiedemiehensÃ¤; molempia ovat
kansalaisensa harvoin kÃ¤sittÃ¤neet.

HedelmÃ¤rikas kÃ¤Ã¤nnÃ¶s tapahtui tieteiden edistyksessÃ¤ menneellÃ¤
vuosisadalla. Kauvan sitÃ¤ ennen pidettiin ainoastaan loistavia
ulkonaisia tapauksia ja kuuluisimpien muinaskansain asioita, ynnÃ¤ niiden
kuolleita kieliÃ¤ arvollisena aineena tieteille. SiitÃ¤ syystÃ¤ menetti
melkein jokainen aikansa ja voimansa niiden tutkintoon. Se kyllÃ¤ oli
tarpeellinen; mutta yhtÃ¤ ja samaa apajaa kun aina vedettiin, ei siitÃ¤
tieteille ollut suurta hyÃ¶tyÃ¤. Sen ohessa vallitsi historiallisissa
asioissa joutava kunnian pyyntÃ¶ siten, ettÃ¤ tiedemiehet tahtoivat
anastaa kuki kansallensa niin vanhaa ja jaloa sukuperÃ¤Ã¤ kuin saattoivat.
Kreikkalaisille, Romalaisille ja etenki Juutalaisille, Jumalan valitulle
kansalle muka, pyrki jokainen heimoksi. PitkiÃ¤ kuningasriviÃ¤ ladottiin
mielijohteellisesti uudemmille nuorille kansoille, jotka ottivat
ensimÃ¤isiÃ¤ askeleita sivistyksen tiellÃ¤. Semmoinen teeskelty kunnian
salvos kyhÃ¤ttiin Suomalaisilleki, joiden vallan ensimÃ¤iseksi isÃ¤ksi ja
perustajaksi haettiin tÃ¤nne Pohjoseen esm. Noan neljÃ¤s poika Tuiskon.
HÃ¤nestÃ¤kÃ¶ sitte tuiskut lienevÃ¤t maahamme pysÃ¤htyneet, vaiko niistÃ¤
tuuli-, ilma- ja talvikuninkaista, joiden sanottiin Suomessa muinoin
hallinneen[1].

[1] Ks. G. Reinin kirjoitusta Suomen historian tutkijoista ja
esittÃ¤jÃ¶istÃ¤ (Bidrag till Finska hÃ¤fdeforskningars historia). Suomi
1841, ss. 22, 26, 38, 43 j. m. -- PyhÃ¤ssÃ¤ Raamatussa (luom. kirj. 10 l.)
kerrotaan ihmissuvun levinneen Noan kolmesta pojasta. Tuiskosta on tieto
saatu kaltealaisen papin Beroson kirjoituksista. Beroson eli noin 260
ennen Kristuksen syntymÃ¤Ã¤.

TÃ¤llaisista naurun-alaisista hankkeista ovat tiedemiehet kÃ¤Ã¤ntyneet
tarkemmin katsomaan kunki maan ja kansan sisÃ¤llistÃ¤ tilaa ja luontoa,
huolimatta tutkinnoissansa muusta kun selvÃ¤stÃ¤ totuudesta. TÃ¤ssÃ¤ ovat
seuranneet kansallisen hengen voimallista herÃ¤tyshuutoa, vaikka eivÃ¤t
sentÃ¤hden ole unohtaneet tieteiden ihmiskunnallista tarkoitusta ja
yleistÃ¤ kasvantoa. MikÃ¤s tutkijalle saattaa ollakaan hempiÃ¤mpi ja
rakkaampi kun sen maan ja kansan asiat, jonka keskellÃ¤ hÃ¤n itse elÃ¤Ã¤, ja
jonka suojassa tieteet kukoistavat. Pisarakin jÃ¤rvessÃ¤ on vettÃ¤ ja monta
pisaraa tekee meren. Kotimaallisista aineista saavat tieteet elatusta ja
ravintoa yleiselle kasvannollensa ja edistyksellensÃ¤.

Mahdotoin on tarkalleen seurata joka askelmaa sivistyksen ja
kansallistunnon kasvannossa maissa ja kansoissa. Mutta mainitunlainen
kansallinen herÃ¤Ã¤minen, eli oikeimmin sen itu havaitaan Suomen
tiedoitsijoissa ja oppineissa jo alussa viimeistÃ¤ vuosisataa; se kasvoi
historialliseen itsetietoon saman vuosisadan loppupuoliskolla. VÃ¤Ã¤rin on
sentÃ¤hden lukea kansallisuuden tunnon herÃ¤Ã¤ntÃ¶Ã¤ maassamme vuoden 1809
perÃ¤stÃ¤, niinkuin erÃ¤s Suomen historian tutkija on tehnyt[1], ottaen
siihen tukeeksi muutamia vÃ¤Ã¤rin tulkituita lauseita Hegelin tekemÃ¤stÃ¤
historian viisaustieteestÃ¤[2]. TÃ¤ssÃ¤ ei ole tilaisuus tÃ¤tÃ¤ asiaa
laviammin selittÃ¤Ã¤; olkoon vaan sanottu, ettÃ¤ mainittu uudemman ajan
suurin viisaustieteen tutkija ja esittÃ¤jÃ¤ (â  1831) lausuu historiallisen
kertomuksen alkavan silloin kuin varsinaisia historiallisia tekoja ja
tapauksia ilmautuu. Suomen kansa olisi siis vuoteen 1809 maanut, jos sen
historia vasta siitÃ¤ alkaa. Totta se kyllÃ¤ on ollut uneliainen ja on
osittain vielÃ¤ki, mutta ei sitÃ¤ kuitenkaan saateta verrata 7 unikekoon.
Suomen historia alkaa tuntemattomasta vuosiluvusta muinasaikana. Niin
Suomen kirjallishistoriakin.

[1] Ks. Jouhkahaisen 2:sta vihkoa, 1845, s. 189--191 ja ss.

[2] Ks. Georg Wilh. Friedr. Hegelin luennoita historian viisaustieteessÃ¤
(Vorles. Ã¼ber d. Philos. d. Gesch. VollstÃ¤nd. Ausg. 9 B.). Berlin 1837,
s. 39 ja ss.; eli N. Ignellin kÃ¤Ã¤nnÃ¶stÃ¤ samojen luentojen 2 painoksesta
(1840). Tukholmi 1850, s. 71 ja ss.

NÃ¤in paljo tieteistÃ¤ yleisesti. MitÃ¤ erittÃ¤in kirjallishistorialliseen
tieteesen tulee, niin senkin ensimÃ¤isiÃ¤ hentoja juuria voidaan johtaa
Kreikkalaisista ja Romalaisista. NÃ¤iden kirjoittajani teoksissa lÃ¶ytyy,
niinkuin tunnettu on, otteita ja arvosteluja vanhempain kynÃ¤ilijÃ¤in
tuotteista, niinkuin esm. Kallimakon, Kikeron, Plutarkon j. n. e.
kirjoituksissa. Mutta vasta kirjapainon keksittyÃ¤, jonka kautta
kirjallisuuden tuotteita oli helppo saada ilmiin, aljettiin niitÃ¤
likemmin tarkastaa, siinÃ¤ aivotuksessa, ettÃ¤ jÃ¤rjestÃ¤Ã¤ niitÃ¤, ja ehkÃ¤
myÃ¶s ettÃ¤ antaa niistÃ¤ tietoja yleisÃ¶lle. Ensin tapahtui tÃ¤mÃ¤ aivan
ulkonaisesti; kirjoista tehtiin vaan kuivia luetteloita, niin ettÃ¤
semmoista tieteellistÃ¤ tointa saattaa verrata nykyisiin
kalunkirjoituksiin. Nekin olivat tarpeelliset, kunne huomattiin
kirjallisuuden tuotteista voivan syntyÃ¤ erityinen, suuriarvoinen
tiedehaara. NÃ¤istÃ¤ luetteloista saivat oppineet osoitusta ja kiihoitusta
kansain kirjallisuuden tutkintoon useissa Europan maissa. Semminkin otti
tÃ¤mÃ¤n asian suuresti ja syvÃ¤sti Verulamin paroni Englannissa, tieteiden
historiassa kiitetty Frans Baco, joka ehkÃ¤ kaikista aikalaisistansa
selkeimmÃ¤sti havaitsi ja ymmÃ¤rsi kirjallisuuden korkian merkityksen
kansain ja ihmiskunnan elÃ¤mÃ¤ssÃ¤. TÃ¤mÃ¤ syvÃ¤mielinen mies, jonka nero
vaikutti puhdistavasti melkein kaikkein tieteiden kasvantoon, vertasi
maailmanhistoriaa yksisilmÃ¤seen muinasjÃ¤ttilÃ¤iseen Sisilian saarella,
nimeltÃ¤ Polyfemos, niin kauvan kuin sen lehdillÃ¤ ei puhuta
kirjallisuudestakin[1]. Uudempi aika on selkeimmÃ¤sti ja selkeimmÃ¤sti
ymmÃ¤rtÃ¤nyt Bacon vertauksen ja ottanut oppia hÃ¤nen neuvostansa. Ei nyt
enÃ¤Ã¤ tavata uudempia yleisiÃ¤ historioita, joissa ei kerrottaisi kansain
kirjallisistaki seikoista. NÃ¤illÃ¤ niinkutsutuilla maailmanhistorioilla
on kuitenki se hankala vaillinaisuus, ettei niihin mahdu muuta kun
enemmin eli vÃ¤hemmin pÃ¤Ã¤llinpuoleisia silmÃ¤yksiÃ¤ suurempienkaan
valtakansain, saati sitte pienempien torpparikansain rauhallisista
toimista ja omaisuuksista. SentÃ¤hden on ollut tarpeellinen toimittaa
erityisiÃ¤ historioita kustaki kansasta. Mutta nÃ¤illÃ¤ki niinkutsutuilla
kansallishistorioilla on se vika, jos sitÃ¤ viaksi saattaa sanoa, ettÃ¤
niissÃ¤kÃ¤Ã¤n ei kÃ¤y muuta kun sivuuttamalla koskea kansan kirjallisia,
keinollisia, kaupallisia j. n. e. asioita. SentÃ¤hden ovat tiedemiehet
ottaneet nÃ¤mÃ¤t kaikki erityiseen tutkintoon, josta on kasvanut uusia
historiallisia tiedehaaroja, niinkuin esm. kirjallishistoria, ja
niinmuodoin on syntynyt runsaita lisiÃ¤ historialliselle tieteelle
yleisesti. Jopa kirjallishistoriaki jakaikse yleiseen ja erityiseen,
joista edellinen antaa tietoja kaikkein kansain, jÃ¤lkimÃ¤inen kunkin
erikansan kirjallisuudesta; ja jopa kirjallisuuden eriosillaki, niinkuin
esm. tieteillÃ¤, runollisuudella j. n. e., on oma historiansa. Minulla on
aikomus voimiani myÃ¶ten toimittaa historian kaikista Suomen
kirjallisuuden osista.

[1] Ks. Frans Bacon teosta tieteiden arvosta ja kasvannosta (De
dignitate et augmentis scientiarum. Juxta exemplar Londini impressum.
Parisiis, Typis Petri Mettayer, Typographi Regij. 1626) 2:n kirjan 4
lukua, s. 97 ja ss.




3:ksi Kirjallisuuden ymmÃ¤rrys.


MitÃ¤ Suomen kirjallishistorialla on kertomista ja esittÃ¤mistÃ¤,
selitetÃ¤Ã¤n toisessa kohdassa. TÃ¤ssÃ¤ otetaan likempÃ¤Ã¤n tutkintoon, mitÃ¤
kirjallisuudella yleisesti ymmÃ¤rretÃ¤Ã¤n. Mutta kun kaikkein kansain
kirjallisuudella ei saata pÃ¤Ã¤-asiallisesti olla muu kun sama ymmÃ¤rrys ja
sama tarkoitus, niin tÃ¤lle kysymykselle voidaan hakea vastausta muidenki
maiden kynÃ¤ilijÃ¶iltÃ¤. Esimerkin vuoksi lainaan tÃ¤mÃ¤n suhteen joitakuita
mÃ¤Ã¤rityksiÃ¤ Ruotsin ja Saksan kirjallishistorioitsijoilta.

P. Wieselgren, jonka ainerikas ja Suomenki kirjallisuutta koskeva
historia on maassamme tunnettu, johtaa mainitulle kysymykselle
vastauksen seuraavaisesti: "Kirjoitus on sanoille, mikÃ¤ soitin Ã¤Ã¤nelle.
Niinkuin ei soiton uusi voima ole hÃ¤vittÃ¤nyt luonnollista Ã¤Ã¤ntÃ¤, niinpÃ¤
ei kirjoituskaan ole anastanut valtaa runolta ja puheelta. PÃ¤in vastoin
on se rakentanut niille istuimen, joka tekee silmÃ¤nrÃ¤pÃ¤yksen
mielituotteet vuosisatain omaisuudeksi. Valitut kirjoitukset ovat
synnyttÃ¤neet kirjallisuuden"[1].

[1] Ks. P. Wieselgrenin Ruotsin kaunista kirjallisuutta (Sveriges skÃ¶na
Litteratur) 1:n osa, 2:n painos. Tukholmi. s. 3.

TÃ¤mÃ¤n mukaan saattaisi kirjallisuutta sanoa valituiksi kirjoituksiksi,
joiden joukkoon ei siis voitaisi lukea muita kuin kansain hyviÃ¤
kirjallisia tekoja. Niin on kieltÃ¤mÃ¤ttÃ¤ tehtÃ¤vÃ¤kin. Samoin kuin
puutarhan hoitaja kitkee ja leikkaa kaikki huonot kasvut ja hedelmÃ¤t
lakastumaan, niin tiedemiehenki tÃ¤ytyy historiasta sulkea kaikki
mitÃ¤ttÃ¶mÃ¤t ja kunnottomat kirjoitukset; hÃ¤n heittÃ¤Ã¤ ne unohduksen
haudalle katoomaan, ja korjaa muiston temppeliin ainoasti semmoiset
kirjoitukset, jotka sen ansaitsevat.

Jos taas kysytÃ¤Ã¤n, missÃ¤ huonoin ja hyvÃ¤in kirjoitusten raja on, ja kuka
sen mÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤, niin siihen on vastaus aivan selvÃ¤. Taitavuus sen mÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤, ja
hyvÃ¤t kirjoitukset ovat semmoiset, jotka tavalla eli toisella ovat
vaikuttaneet kansan tahi kansain sivistyksen menoa ja edistystÃ¤
tieteellisessÃ¤, taiteellisessa, vallallisessa ja uskonnollisessa
katsannossa. TÃ¤hÃ¤n on myÃ¶s suljettu kansain vapauden riento ja hakemus,
sillÃ¤ sivistys korkeimmassa merkityksessÃ¤nsÃ¤ ei ole muu kun vapaus
kaikesta pahasta. Semmoisilla kirjoituksilla, jotka eivÃ¤t ole ainoasti
huvittaneet aikalaisiansa, Vaan myÃ¶s vaikuttaneet hyvÃ¤Ã¤ tuleville
miespolville, on lakastumatoin historiallinen arvo. Suurien nerojen,
nÃ¤iden kansain ja ihmiskunnan sankarien teot ovat historiassa etunenÃ¤ssÃ¤
katsottavat. Niiden sivistyttÃ¤vÃ¤ ja vapauttava voima ei lopu
milloinkaan. He ovat Jumalan lÃ¤hetysmiehet kansain seassa, ja niinkuin
he itsetki, niin ovat heidÃ¤n tekonsaki kuolemattomat.

Kaikki eivÃ¤t kuitenkaan, niinkuin Wieselgren, ota puheeksi miten ja
mistÃ¤ kirjallisuus syntyy, eivÃ¤tkÃ¤ myÃ¶skÃ¤Ã¤n niin tarkoin rajoittele,
hyviÃ¤kÃ¶ vaiko huonompiaki kirjoituksia siihen kuuluu. Semmoiset
mÃ¤Ã¤ritykset, joiden mukaan valitut kirjoitukset tekevÃ¤t kirjallisuuden,
ovatkin itsestÃ¤Ã¤n vÃ¤hÃ¤nsanovat ja enemmin ulkopuoleisia; niistÃ¤ ei tulla
tietoon, mikÃ¤ kirjallisuuden ymmÃ¤rrys oikiastansa ja mikÃ¤ sen merkitys
elÃ¤mÃ¤ssÃ¤ on. Sama on laita, jos kirjallisuutta sanotaan "kansain
kirjalliseksi taideteoksi", joksi sitÃ¤ saksalainen
kirjallishistorioitsija Vilmar lausuu[1]. HÃ¤nen maamiehensÃ¤ T. Mundt
annaikse sitÃ¤ vastaan selvittÃ¤mÃ¤Ã¤n tÃ¤tÃ¤ kysymystÃ¤ oikein
viisaustieteelliseltÃ¤ kannalta ja saaki sille semmoisen oppineen
vastauksen, jossa on yhtÃ¤ paljo saksalaista tummuutta kun myÃ¶s
saksalaista syvÃ¤mielisyyttÃ¤. HÃ¤n lausuu melkeittÃ¤in nÃ¤in:
"Kirjallisuudesta saamme tuta kansain hengellisen olennon, kaiken heidÃ¤n
mielensÃ¤ pidon maailmasta ja ihmiselÃ¤mÃ¤stÃ¤", joka on jotensaki totta ja
selvÃ¤nlaista. Vaan kun siihen lisÃ¤Ã¤, ettÃ¤ kirjallisuus myÃ¶s on "kansain
kaiken tiedon ja toimen kohteellinen muoto"[2], niin siinÃ¤ on jo liikaa.
Kansain mielipidot ja ajatukset nÃ¤hdÃ¤Ã¤n kyllÃ¤ tÃ¤ydellisimmÃ¤sti ja
selkeimmÃ¤sti heidÃ¤n kirjallisuudestansa; mutta heidÃ¤n hengellinen
toimensa on, paitse kirjallisuutta, etsinyt ja lÃ¶ytÃ¤nyt muitaki muotoja,
joista heidÃ¤n mielipitoja ja aivotuksia voidaan tutkia. NÃ¤istÃ¤
otettakoot esimerkin vuoksi taiteen tuotteet puheesen.

[1] Ks. A. F. C. Vilmarin johdantoa hÃ¤nen tekemÃ¤Ã¤nsÃ¤ Saksaa
kansalliskirjallisuuden historiaan (Gesch. d. deutsch.
nationalliteratur), 6:s lisÃ¤ily painos. Marpori 1886.

[2] Ks. Teodor Mundtin yleistÃ¤ kirjallishistoriaa (Allgem. Lit. Gesch.)
1:n nide, 2:n painos. Berlin 1848 s. 1. -- Kohteellinen = objektiv.

TÃ¤ssÃ¤ kohta valaiseva kertomus tanskalaisesta kuvasepÃ¤stÃ¤
Thorvaldsenista. Kun muutamat uskon kilvoittelijat olivat epÃ¤illeet
tÃ¤llÃ¤ mainiolla taidemiehellÃ¤ olevan totista kristillistÃ¤ uskoa, ja
sentÃ¤hden hÃ¤ntÃ¤ hÃ¤tyyttivÃ¤t, oli hÃ¤n siihen lyhyesti vastannut: menkÃ¤Ã¤t
katsomaan tekemiÃ¤ni enkeleitÃ¤. Ne siis saivat selittÃ¤Ã¤ ja puolustaa
Thorvaldsenin uskoa. -- TÃ¤stÃ¤ on ymmÃ¤rrettÃ¤vÃ¤, ettÃ¤ niinkuin
taidoitsijain mielen tila ja laatu kuvaikse heidÃ¤n taideteoksissansa,
samalla tavalla voidaan kansainki hengellistÃ¤ tointa ja mieltÃ¤ tutkia ei
yksinÃ¤nsÃ¤ kirjallisuuden, vaan myÃ¶s esm. taiteen ainoasti silmillÃ¤
nÃ¤htÃ¤vistÃ¤ tuotteista; niinmyÃ¶s kansallisen elÃ¤mÃ¤n muodostamisesta, jos
kirjallisuutta ja taiteellisuutta ei lÃ¶ytyisikÃ¤Ã¤n. Mundtin mÃ¤Ã¤ritys on
siis liian lavia, kun hÃ¤n sulkee kirjallisuuden rajain sisÃ¤lle kansain
kaikki toimet ja tekee sen niiden muodoksi. Historia kertoo tosin ne
kaikki, mutta niistÃ¤ saadaan siitÃ¤ tieto jo toisessa kÃ¤dessÃ¤. Liikaa ei
hÃ¤n sitÃ¤ vastaan lausu, sanoessa kirjallisuutta "ihmishengen
kÃ¤sikirjoitukseksi", samoin kuin Tuomas Kampanella kutsuu maailmaa
"Jumalan kÃ¤sikirjoitukseksi"[1]. TÃ¤mmÃ¶iset verrannolliset mÃ¤Ã¤ritykset
ovat kuitenki myÃ¶skin ulkopuoleisia, ja valaisevat sangen vÃ¤hÃ¤n asian
sisÃ¤llistÃ¤ ymmÃ¤rrystÃ¤.

[1] NÃ¤mÃ¤t sanat lÃ¶ytyvÃ¤t Mundtin mainitussa historiassa, osoitetulla
sivulla. -- Kampanella oli viisaustieteellinen kirjoittaja Italiasta.
Monista vainoistansa, ahdistuksistansa ja kÃ¤rsimyksistÃ¤nsÃ¤ lÃ¶ysi hÃ¤n
vihdoin levon haudan hiljaisuudessa Pariisissa 1639.

Wilhelm Zimmermann puhuu kaikille sÃ¤Ã¤dyille tehdyssÃ¤
kirjallishistoriassansa seuraavasti: "Laveammassa ja totisessa
merkityksessÃ¤nsÃ¤ ymmÃ¤rretÃ¤Ã¤n kunki kansan kirjallisuudella kaikki, mitÃ¤
sen henki on pukenut ajatukseen ja kieleen, kaikki mitÃ¤ se on
matkaansaattanut runotaiteellista ja historiallista,
viisaustutkinnollista ja sulopuheellista; olkoon sen vaikutus
suusanallinen eli kirjoitukseen kÃ¤tkettynÃ¤"[1]. Arvelunalaisena kysyy
tÃ¤mÃ¤ kynÃ¤ilijÃ¤ kuitenki, josko ei suullista sulopuhetta ja kansain
keskuudessa elÃ¤viÃ¤ runoja, lauluja, satuja j. n. e. saisi myÃ¶ski lukea
kirjallisuuteen kuuluviksi. TÃ¤hÃ¤n on vastaus helppo. Niin kauvan kuin ne
kirjoitukseen korjaamatta kiertelevÃ¤t elÃ¤mÃ¤n vÃ¤ljÃ¤llÃ¤ metsÃ¤llÃ¤, eivÃ¤t ne
kirjallisuuteen kuulu, josta kuitenkaan elkÃ¶Ã¶n pÃ¤Ã¤tettÃ¤kÃ¶ kirjapainon
musteella olevan voiman korottaa mitÃ¤kÃ¤Ã¤n kirjalliseen arvoon; tÃ¤llÃ¤
musteella kirjataan nykyaikana paljo, joka ei ansaitse kirjallisuuden
nimeÃ¤, niinkuin taas toiselta puolen moni kaunis kirjallistuote ei
kaikissa maissa saa sen pysyvÃ¤istÃ¤ kiiltovÃ¤riÃ¤ pÃ¤Ã¤llensÃ¤. -- Mutta
uudempi aika on Zimmermannin arveluun tekotoimellisesti vastannut. MissÃ¤
ei sulopuheita heti niiden synnyttyÃ¤ korjata vuosisatojen omaisuudeksi,
ja missÃ¤ ei kansain muinasrunoja, lauluja, sananlaskuja j. n. e. ole
kerÃ¤tty hÃ¤viÃ¤mÃ¤stÃ¤? Kuka ei myÃ¶s tunne sulopuheliaisuuden korkiaa arvoa
ja ankaraa voimaa? Sana on yleisesti vÃ¤kevÃ¤mpi vÃ¤kevimpiÃ¤ sotajoukkoja,
ja sulopuhe on maailmassa monesti kukistanut orjuuden juonet, ja avannut
kansoille sileÃ¤n tien vapauden majoihin. EivÃ¤tkÃ¶ sen tuotteet siis
kuuluisi kirjallisuuteen! -- MitÃ¤ kansain runoihin ja lauluihin tÃ¤mÃ¤n
suhteen tulee, niin Muistotar on taannut niiden kirjallishistoriallisen
arvon. Sen kauvas loistava kynttilÃ¤ ei turhaan pala aikain ja kansain
keskellÃ¤. MitÃ¤ se on vuosisatojen ja tuhansienki kuluessa pitÃ¤nyt
elossa, ansaitsee lehtensÃ¤ historiassa yhtÃ¤ hyvin kun nykyisemmÃ¤tki
kirjallisuuden tuotteet. Suomen kirjallishistoriassa esm. ottaa kansan
vanhat runot, laulut, sananlaskut, arvoitukset ja sadut sangen
arvollisen sian.

[1] Ks. W. Zimmermannin johdantoa Saksan suorakielisen ja runollisen
kansalliskirjallisuuden historiaan (Gesch. d. pros. und poet. deutsch.
nationallitteratur), 2:n painos. Stuttgart 1856.

Vaikia ei olisi lisÃ¤tÃ¤ mainittuja esimerkkiÃ¤ muidenki kirjoittajain
lauseilla. Mutta niistÃ¤ki jo nÃ¤hdÃ¤Ã¤n, miten eritiedoitsijat antavat
erimÃ¤Ã¤rityksiÃ¤ kirjallisuuden ymmÃ¤rryksestÃ¤. Se todistaa kirjallisuuden
olevan jotaki niin yleistÃ¤ ja liikkuvaa ainetta, ettÃ¤ jokainen voi
kÃ¤sittÃ¤Ã¤ sen eritavallansa.

Katsoessa kirjallisuuden nykyistÃ¤ suurruutta ja laajuutta kaikissa
sivistyneissÃ¤ maissa, voidaan sitÃ¤ ehkÃ¤ paraite mÃ¤Ã¤rittÃ¤Ã¤ kaiken elÃ¤mÃ¤n
ja olon kuvastajaksi ja kertojaksi. Sen piiri on niin kasvanut, ettÃ¤
kysyÃ¤ saattaa: mitÃ¤ lÃ¶ytyy, josta kirjallisuus ei kertoisi, mitÃ¤, josta
se ei antaisi tietoa? Sen yhÃ¤t laajentuva verkko piirittÃ¤Ã¤ taivaan ja
maan, ja melkein kaikki, mitÃ¤ niissÃ¤ on nÃ¤kyvÃ¤istÃ¤ ja nÃ¤kymÃ¤tÃ¶intÃ¤.
TÃ¤mÃ¤n todistukseksi otettakoon muutamia osia kirjallisuuden alalta: mikÃ¤
on esm. uskon tiede ja kirjallisuus muu kun ijankaikkisuuden side
Jumalan ja ihmisten vÃ¤lillÃ¤; mikÃ¤ runotaide muu kun sanoihin puettu
kauneus; mikÃ¤ historia muu kun kunki kansan ja ihmiskunnan elÃ¤mÃ¤n
juoksun ja edistyksen kertoja; mikÃ¤ niinkutsuttu romanikirjallisuus
muuta kun kuvauksia ihmiselÃ¤mÃ¤stÃ¤; mikÃ¤ sanomakirjallisuus muu kun
pÃ¤ivÃ¤n tapausten historia kussaki maassa, jonka lisÃ¤ksi sen pitÃ¤isi myÃ¶s
olla valvovan omatunnon kussaki kansassa.

Mutta kirjallisuus ei ole ainoasti elÃ¤mÃ¤n ja olon kuvastaja; se on myÃ¶s
sivistyksen kannattaja ja valistuksen kasvattaja. Se on muinaisuuden,
nykyisyyden ja tulevuuden yhdistÃ¤jÃ¤; katkiamattomilla kultalangoillansa
sitoo se menneet, nykyiset ja tulevat suvut ja ajat kussaki kansassa ja
koko ihmiskunnassa yhteen. Jos kirjallisuutta ei lÃ¶ytyisi, peittÃ¤isi
pimeys kaiken elÃ¤mÃ¤n ja olon.

Kirjallisuus on myÃ¶s vapain ja voimallisin hallitsija maan pÃ¤Ã¤llÃ¤. Se ei
tunne rajoitettuja sÃ¤Ã¤tyjÃ¤, ei kÃ¶yhyyttÃ¤, ei rikkautta, ei ylhÃ¤isyyttÃ¤,
ei alhaisuutta. Sen aarteet ovat kaikille avoinna. Sen istuimen eteen
kokoutuu ihmisiÃ¤ kaukaa ja lÃ¤heltÃ¤. MinkÃ¤tÃ¤hden? Kukin eri
mielenlaatuansa ja tarvistansa myÃ¶ten, mikÃ¤ oppinsa, mikÃ¤ tietonsa, mikÃ¤
huvituksensa tÃ¤hden. Mutta eipÃ¤ ainoastaan nÃ¤iden tÃ¤hden.
Kirjallisuudesta saadaan myÃ¶s suurimmassa mÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤ sitÃ¤ lepoa ja rauhaa,
sitÃ¤ toivoa ja riemua, sitÃ¤ virvoitusta ja vakuutusta, sitÃ¤ rakkautta ja
sovintoa, joiden haennassa turhaan pyÃ¶ritÃ¤Ã¤n ulkonaisen elÃ¤mÃ¤n puuhassa
ja pauhussa. SentÃ¤hden kutsuvat esm. viisaustietÃ¤jÃ¤t kirjallista
tointansa paraimmaksi huvitukseksensa ja levoksensa.

Kirjallisuuden temppelin ovella seisoo kirjoitettuna: *sivistys* ja
*valistus*. NÃ¤itÃ¤ tÃ¤ytyy jokaisen seurata ihmisenÃ¤ pysyÃ¤ksensÃ¤. Ken sitÃ¤
ei tee, saa silmillensÃ¤ paksut pimeyden suomukset, jotka tekevÃ¤t
omistajansa enemmin luontokappaleen kuin ihmisen kaltaiseksi. Joka taas
sivistyksen ja valistuksen edistymistÃ¤ ja leviÃ¤mistÃ¤ vastustaa, hÃ¤nen
nimensÃ¤ merkitÃ¤Ã¤n ylenkatseella historiassa, joka tuomitsee kaikkein
teot.

Kirjallisuus tarvitsee viihtymisellensÃ¤ ja vaurastumisellensa ulkonaisia
avittajia ja liittolaisia. Semmoisia sillÃ¤ myÃ¶s lÃ¶ytyy kaikissa
valtakunnissa, ja kuta sivistyneempi joku kansa on, sitÃ¤ rikkaammat ja
paremmat nÃ¤mÃ¤t avittajat ja liittolaiset ovat. PÃ¤Ã¤-asiallisesti ovat ne
seuraavat: tiedelaitokset, joissa kirjallisuuden tieteellistÃ¤ kuntoa ja
edistystÃ¤ hoidetaan; oppilaitokset, joissa sille kasvatetaan ystÃ¤viÃ¤ ja
viljelijÃ¶itÃ¤; kirjapainot, joissa sen tuotteita kartutetaan niin
monikertaseen satoon kuin tahdotaan; kirjastot, joissa niitÃ¤ sÃ¤ilytetÃ¤Ã¤n
yleisÃ¶n tarvista varten lainaksi; ja kirjakaupat, joissa ne ovat
kaikille tarjona ostoksi. NÃ¤iden kaikkein tilasta voidaan pÃ¤Ã¤ttÃ¤Ã¤
kirjallisuuden ja sivistyksen laitaa kussaki maassa. Ne ovat ne viisarit
ajan kellossa, jotka osoittavat, kuinka pitkÃ¤lle kuki kansa on
ennÃ¤ttÃ¤nyt valistuksensa juoksussa. -- ErityistÃ¤ muistuntoa ei tarvitse
nÃ¤iden avittajain ja liittolaisten lÃ¶ytyminen Suomessakin. Toinen seikka
on, jos niiden kunto on semmoinen, ettÃ¤ ne tÃ¤yttÃ¤vÃ¤t sisimÃ¤isen
tarkoituksensa yleisen sivistyksen vaurastumiseksi, jonka nÃ¤yttÃ¤minen ei
kuulu tÃ¤hÃ¤n johdantoon.

ItsestÃ¤nsÃ¤kin ymmÃ¤rretÃ¤Ã¤n se, ettei kaikkia edellÃ¤sanotuita lauseita kÃ¤y
sovittaminen kaikkein kansain ja maiden kirjallisuuteen, semmoisena kun
se todellisessa olossansa on erivaltakunnissa. Eroitus on kansain ja
maiden vÃ¤lillÃ¤ ulkonaisesti, eroitus sisÃ¤llisestikin. Kirjallisuus on
aina seisonut ja on vastaki seisova lÃ¤himmÃ¤isessÃ¤ yhdistyksessÃ¤
uskonnollisen ja vallallisen elÃ¤mÃ¤n kanssa kussaki maassa. Muinaisina
aikoina oli tÃ¤mÃ¤ yhdistys sangen orjallinen ja on vielÃ¤ki kaikissa
vapauden osattomissa kansoissa. Kun nyt kirkon ja vallan sÃ¤Ã¤nnÃ¶t ja lait
ovat ne yleiset rajat, joiden sisÃ¤llÃ¤ ja suojassa kansain hengen avut ja
luonnon lahjat saavat elatuksensa ja kasvantonsa, niin on helppo
kÃ¤sittÃ¤Ã¤, kuinka painavasta laadusta niiden suhde on kirjallisuuteen. Se
myÃ¶dytetÃ¤Ã¤n heti, ettÃ¤ kuta vapaammat ne ovat, sitÃ¤ rikkaampia ja
moninaisempia hedelmiÃ¤ kantaa kirjallisuus. TÃ¤mÃ¤n todistaa kokemus joka
paikassa ja kaikkina aikoina. Puhtaalta tieteelliseltÃ¤ kannalta on tÃ¤mÃ¤
aivan selvÃ¤ ja vastaansanomatoin. Vapaan hengen Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤stÃ¤ syvyydestÃ¤
sikiÃ¤Ã¤ ja nousee aina ihania ja voimallisia hedelmiÃ¤. Laske sentÃ¤hden
kirjallisuuden valtasuonet vapaasti juoksemaan omassa laillisessa
vÃ¤ylÃ¤ssÃ¤nsÃ¤, pian olet nÃ¤kevÃ¤, miten kirkas ja virkistÃ¤vÃ¤ sen puhdas,
sekoittamatoin vesi on. Sen vaikutus on verrattava raittiisen
aamusateesen suven suloisina pÃ¤ivinÃ¤. Sen voima elÃ¤hyttÃ¤Ã¤, valaisee ja
vahvistaa kansan ja hallituksen tÃ¶itÃ¤, toimia ja aivotuksia. PÃ¤in
vastoin ovat asiat siellÃ¤, jossa vapautta tÃ¤mÃ¤n suhteen ei ole. SiellÃ¤
on kirjallisuus kituvainen ja eteenpÃ¤in rientÃ¤vyys vaivaloinen ja
vitkallinen.

Mutta kirjallisuus ei pysy millÃ¤kÃ¤Ã¤n neuvolla ainiaan missÃ¤kÃ¤Ã¤n maassa
kituvassa tilassa. Sana on itsestÃ¤Ã¤n elÃ¤vÃ¤ ja vapaa, josta syystÃ¤ sitÃ¤
ei voida sulkea vankeuteen. Sanasta syntyy kirjoitus, ja vaikia on
sitÃ¤ki kahleisin saada. Kirjoituksista muodostuu kirjallisuus, ja
nouseva sivistys sekÃ¤ kasvava kansallisuuden tunto poistavat
kirjallisuuden tieltÃ¤ ulkonaiset esteet. Kirjallisuus voimistuu kaikissa
maissa, joissa elon neste ja ripeys kansan suonissa ei ole kuivettunut.
Niinmuodoin ei sillÃ¤ ole muita pysyviÃ¤ rajoja kuin hengen omat, ja ne
ovat vapaat niinkuin henki itsekin.

ElkÃ¶Ã¶n kukaan vÃ¤Ã¤rin ymmÃ¤rtÃ¤kÃ¶, mitÃ¤ edellÃ¤ on sanottu. Vapaus on
ensinkin ei vallattomuus. Se on sÃ¤Ã¤nnÃ¶llinen ja laillinen jÃ¤rjestys,
jonka se antaa itsellensÃ¤. Siksi toiseksi: vaikka vapaa kirjallisuus on
sivistyksen ja valistuksen tukevin kannattaja ja voimallisin edistÃ¤jÃ¤,
ei se kuitenkaan estÃ¤ kansojakaan kuolemasta. Maailmanhistorian suuri
kirja on kaikille avoinna, ja sen opettavaisista lehdistÃ¤ nÃ¤kee
jokainen, ettÃ¤ kun kansat ovat tÃ¤yttÃ¤neet kutsumuksensa, soi heidÃ¤nki
hautauskellonsa maapiirin avaralla kalmistolla. Mutta mitÃ¤ kansat ovat
matkaansaattaneet ja toimittaneet, ei huku ihmiskunnalta: "heidÃ¤n
olentonsa paraimmat hedelmÃ¤t -- kaikki mitÃ¤ totta, kaunista ja hyvÃ¤Ã¤
ovat ajatelleet, tehneet ja aikoneet, jÃ¤Ã¤ heidÃ¤n jÃ¤lkeensÃ¤ itÃ¤viksi
siemeniksi tÃ¤ydellisempÃ¤in kasvuin nousulle"[1]. NÃ¤mÃ¤t siemenet ovat
siitÃ¤ ajasta, jona kirjoituksen taito keksittiin, olleet ja ovat
vastaki, niin kauvan kuin sama taito kunnossa pysyy, paraimmassa
sÃ¤ilyssÃ¤ kirjallisuuden hedelmÃ¤llisissÃ¤ taimilavoissa. SieltÃ¤ ne
nousevat oraalle, kasvavat, kukoistavat ja kantavat uusia hedelmiÃ¤
ajasta aikaan, suvusta sukuun, kansasta kansaan. Paraimman ja kalliimman
perinnÃ¶n, jonka siis suvut ja kansat voivat jÃ¤lkeisillensÃ¤ antaa, on
heidÃ¤n kirjallisuutensa.

[1] Ks. N. Ignellin Ihmisellisen edistyksen historiaa (Menskliga
utvecklingens historia). Tukholmi 1857, 2:n osa s 356.

Jos kysytÃ¤Ã¤n, sopivatko edellÃ¤ olevat lauseet kÃ¤yttÃ¤Ã¤ Suomen
kirjallisuuteen, niin siihen on vastaus osittain myÃ¶ntÃ¤vÃ¤, osittain
kieltÃ¤vÃ¤. Miten kumpaisessaki suhteessa, jÃ¤Ã¤ tÃ¤ssÃ¤ likemmÃ¤ltÃ¤
selittÃ¤mÃ¤ttÃ¤. Suomen kansan koko olo ja elÃ¤mÃ¤ on ollut ja on vielÃ¤ki
niin erilainen ja monimutkainen useista muista kansoista, ettÃ¤
kirjallisuudellekin on siitÃ¤ ollut suuria haittoja ja pahoja vastuksia.
Mutta jos kysytÃ¤Ã¤n, onko Suomen kirjallisuudella yleisesti sama ymmÃ¤rrys
ja tarkoitus kun muidenki kansain, niin siihen kÃ¤y suoraan vastaaminen:
on pÃ¤Ã¤-asiallisesti. SiitÃ¤ vielÃ¤ tÃ¤ssÃ¤ jaksossa muutama sana.

Suomen kirjallisuuden kasvut eivÃ¤t ole laveimmassakaan merkityksessÃ¤nsÃ¤
suurilukuiset; ne eivÃ¤t sisÃ¤llisen arvonsakaan puolesta kannata
kaikenpuoleista vertausta monen toisen kansan kirjallistuotteiden
rinnalla. Mutta joskoki kirjallisuutemme taivahalta neron tÃ¤htiÃ¤
vÃ¤lÃ¤htÃ¤Ã¤ harvinaisina pohjantulina silloin tÃ¤llÃ¶in ja sieltÃ¤ tÃ¤Ã¤ltÃ¤,
niin harvinaisia ne ovat muuallaki: "ainoasti vissi mÃ¤Ã¤rÃ¤ neroa on
kaiken ihmissuvun tarpeeksi pantu takavarikkoon, josta sitÃ¤ lÃ¤hetetÃ¤Ã¤n
vÃ¤hÃ¤isiÃ¤ anteita maailman laveutta kiertÃ¤mÃ¤Ã¤n sinne tÃ¤nne johunkuhun
pikkuseen nurkkaan -- niin hienoissa sÃ¤teissÃ¤ ja niin hirmuisen pitkillÃ¤
matkoilla toisistansa, ettÃ¤ ihmeteltÃ¤vÃ¤ on, kuinka ne riittyvÃ¤t niin
monien suurien ja kansarikasten valtakuntain tarpeeksi"[1]. TÃ¤stÃ¤
takavarikosta on Suomiki saanut tarpeellisen osansa, kun vaan Suomen
kansa aina osaisi ja ymmÃ¤rtÃ¤isi sille antaa sen lemmen ja kunnian, jonka
se ansaitsee.

[1] Ks. nerosta Pohjassa Turun ruotsinkielisissÃ¤ sanomissa, 1798
vuosikerrassa, 33 n:ssa.

Mutta sanottakoon Suomen kirjallisuutta kÃ¶yhÃ¤ksi ja vÃ¤hÃ¤-arvoiseksi.
Olkoon puhdas kansallinen osa siitÃ¤ suuremmaksi osaksi kÃ¤Ã¤nnÃ¶ksiÃ¤ ja
mukailemia. Sen tuotteissa yleisesti, semmoisina kun ne ovat suomalaisen
hengen viljelyksestÃ¤ syntyneet ja nykyiseen aikaan sÃ¤ilyneet, lÃ¶ytyy
jokaiselle kotimaan ystÃ¤vÃ¤lle ja sen omituisen sivistyksen harrastajalle
paljo hyvÃ¤Ã¤ kÃ¤tkettynÃ¤. Niiden kautta puhuvat esivanhempamme nykyisille
ja tuleville suvuille Suomessa. NiistÃ¤ nÃ¤hdÃ¤Ã¤n heidÃ¤n tyÃ¶nsÃ¤ ja
toimensa, heidÃ¤n vaivansa ja kÃ¤rsimyksensÃ¤, heidÃ¤n tietonsa ja taitonsa,
heidÃ¤n hankkeensa ja aivotuksensa, heidÃ¤n uskonsa ja toivonsa. Niiden
kautta on sivistys saanut omituisen siansa Pohjassa. NiistÃ¤ kÃ¤y
vastaamme oma kotimaallinen henki, joskoki ne kaikki eivÃ¤t puhu oman
kansamme kieltÃ¤. Niiden joukossa lÃ¶ytyy semmoisiaki kauniita ja kalliita
tekoja, joiden omistamisen kuka kansa tahansa katsoisi kunniaksensa.
Ruotsalaiset ovat myÃ¶s tahtoneet omistaa niistÃ¤ paraimmat osat heidÃ¤n
kielellÃ¤nsÃ¤. Suomen kirjallishistorioitsijan velvollisuus on anastaa ne
Suomen kansalle takasin. -- Sanalla sanottu: Suomen kirjallisuuden
tuotteet ovat ne siemenet, joista uusi itu on muodostuva ja uusi kasvu
nouseva. NiillÃ¤ ei ole maailmanhistoriallista merkitystÃ¤, vaan niillÃ¤ on
sitÃ¤ korkiampi arvo Suomen kansan sivistyksessÃ¤ ja sen edistyksessÃ¤. Ne
ansaitsevat sentÃ¤hden historiansa yhtÃ¤ hyvÃ¤sti kun rikkaimpien ja
voimallisempien kansain kirjalliset teokset.




4:ksi Suomen Kirjallishistorian esityÃ¶t.


EdellisestÃ¤ on selvÃ¤ kirjallisuudessa elÃ¤vÃ¤n lakastumattoman
kasvinvoiman, niin kansallisessa kuin ihmiskunnallisessa katsannossa.
Mutta kirjallisuuden vaikutus on sattumoinen, sen tuotteet ovat elÃ¤mÃ¤ssÃ¤
epÃ¤vakaisuuden pyÃ¶rivÃ¤llÃ¤ kannalla, ne voivat jÃ¤Ã¤dÃ¤ suuremmassa eli
vÃ¤hemmÃ¤ssÃ¤ mÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤ unohduksiin, ellei historia tule elÃ¤hyttÃ¤vÃ¤llÃ¤
valollansa herÃ¤ttÃ¤mÃ¤Ã¤n niitÃ¤ muistoon. TÃ¤mÃ¤ myÃ¶s tapahtuu vÃ¤lemmin eli
myÃ¶hemmin kussaki maassa ja kansassa, sillÃ¤ historian valvova silmÃ¤ ei
heitÃ¤ mitÃ¤kÃ¤Ã¤n ansiollista ja arvollista katsomatta ja ilmisaattamatta.
Tutkinto laskaikse nykyaikana kuolleiden tuhatvuotisiin kammioihinki
tietoa hakemaan, niinkuin WÃ¤inÃ¤mÃ¶inen teki Wipusen vatsaan, kun puuttui
veneen teennÃ¶ssÃ¤ kolme sanaa[1]. Muiston temppelin rakennus jÃ¤isiki
vaillinaiseksi, jos ei historiallinen tiede kerÃ¤isi siihen lisiÃ¤
jokaisen kansan elÃ¤mÃ¤stÃ¤.

[1] Ks. Kalevalan uudesta painosta 17 ja vanhasta painosta 18 runoa.

TÃ¤tÃ¤ tÃ¤rkeÃ¤Ã¤ velvollisuutta ei ole Suomessakaan perÃ¤ti laiminlyÃ¶ty. Aika
ajoittain on kirjallisuutemmeki tuotteita otettu tutkintoon ja saatettu
ilmiin, ehkÃ¤ suurin osa niistÃ¤ vielÃ¤ odottaa likempÃ¤Ã¤ tarkastusta ja
tÃ¤ydellisempÃ¤Ã¤ esitystÃ¤. Tarpeellisia esitÃ¶itÃ¤ lÃ¶ytyy kuitenki, joiden
johdolla ei ole vaikia kÃ¤ydÃ¤ kÃ¤sin yleisempÃ¤Ã¤n tyÃ¶hÃ¶n Suomen
kirjallisuuden kirjavalla kedolla. Jotkut niistÃ¤ ovat tavallansa sangen
valaisevat, muutamat taas niin painavasta arvosta, ettÃ¤ niiden kaipaus
miltei estÃ¤isi tahi vÃ¤hintÃ¤ki myÃ¶histÃ¤isi pitkÃ¤Ã¤n aikaan varsinaisen
historian yrityksen kotimaamme kirjallisuudesta. NÃ¤in ollessa on nÃ¤istÃ¤
esitÃ¶istÃ¤, jotka voidaan jakaa kahteen erilajiin: *apuihin* ja
*luetteloihin*, suurimmalla kiitoksella puhuttava. NÃ¤itÃ¤ paitse, saadaan
Suomen kirjallisuuden tuotteista *osoituksia* ja *tietoja* monista
muistaki kirjoista, niinkuin esm. Suomen muistettavain miesten
elÃ¤mÃ¤kerroista, tieteellisten ja muiden seurain vuosikertomuksista,
sanomalehdistÃ¤ j. n. e., joiden arvo kirjallishistoriallisessa suhteessa
ei myÃ¶skÃ¤Ã¤n ole unohdettava.

Kirjallishistoriallinen toimi ei ole Suomessa vanha. TÃ¤ydellisyyden
vuoksi seuraa tÃ¤ssÃ¤ kuitenkin yleinen silmÃ¤ilÃ¶ mainitussa
tarkoituksessa, alkaen Suomen kansan hÃ¤mÃ¤rÃ¤stÃ¤ muinaisuudesta ja
pÃ¤Ã¤ttyen nykyaikaan. -- Ne kirjoitukset, jotka *suorastaan* ovat
kirjallishistoriallisia, eli joista saadaan *laviampia tietoja* Suomen
kirjallishistorialle, merkitÃ¤Ã¤n erityisesti omalla nimellÃ¤nsÃ¤ sivujen
alapuolella.

       *       *       *       *       *

1. Suomen kansan muinas-ajasta ei ole minkÃ¤Ã¤nlaista silloin kirjoitettua
muistomerkkiÃ¤ odottaminen. Esivanhempamme eivÃ¤t tunteneet
kirjoitustaitoa, ehkÃ¤ heillÃ¤ nÃ¤kyy siihen olleen joku vaillinainen alku.
TÃ¤mÃ¤ voidaan pÃ¤Ã¤ttÃ¤Ã¤ siitÃ¤, ettÃ¤ kielessÃ¤mme lÃ¶ytyy perijuureltansa
suomalaisia sanoja, joilla nykyaikana merkitÃ¤Ã¤n kirjallisia asioita ja
toimituksia, niinkuin esm. *kirja*, *kirjoittaa* j. n. e. TÃ¤mmÃ¶iset
sanat, niinkuin myÃ¶s esm. *saarna* ja *runo*, ovat antaneet suomenkielen
tuntijoille arveluja, mistÃ¤ ne ovat kotoperÃ¤isin; niitÃ¤ on koetettu
johtaa sekÃ¤ omasta, ettÃ¤ muistakin kielistÃ¤, niinkuin esm. hepreasta,
kreikasta, islannista ja venÃ¤jÃ¤stÃ¤ki[1]. SyitÃ¤ lÃ¶ytyy pitÃ¤Ã¤ niitÃ¤ Suomen
kansan omina.

[1] Ks. esm. P. Juustenin Ajantietoa (= Chronicon) (Porthan), s. 67, 68;
niinmyÃ¶s Porthanin historiaa Yliopiston kirjastosta, s. 3;
vÃ¤itÃ¶skirjoitusta: Historiola concium sacrarum fennicarum (Tulindberg),
s. 2. 1781. -- Joh. Ihren glossariumissa puhutaan sanasta *runa*, josta
saadaan valoa suomalaiselleki sanalle *runo*.

Mutta vaikka Suomen kansa ei tuntenut entis-aikanansa kirjoitustaitoa,
on se kuitenki muiston kautta sÃ¤ilyttÃ¤nyt runossa ja sadussa paraimmat
mielipitonsa ja merkillisimmÃ¤t asiansa muinaisuudesta. IsÃ¤nmaanrakkaus
on pelastanut ne unohduksesta, ja sillÃ¤ tavoin on Suomen kansallaki
muinaskirjallisuus.

       *       *       *       *       *

2. Vasta kristillisyyden seurassa siirtyi kirjoituksen hyÃ¶dyllinen taito
Suomeen, ja on siitÃ¤ ajasta ei ainoastaan pysynyt, vaan myÃ¶s levinnyt ja
vaurastunut rajaimme sisÃ¤llÃ¤. Tunnettu on sen tulleen tÃ¤nne keskiajalla.
Niinkuin muissakin Europan maissa, harjoitettiin Suomessaki sinÃ¤
aikakautena oppia ja kirjoitusta luostareissa. Turku, Naantaali ja
etenki Rauma ovat tÃ¤mÃ¤n suhteen muistettavat. Maamme ensimÃ¤iset
kirjamiehet olivat munkit ja papit. HeidÃ¤n kirjallinen toimensa ja
ansionsa ei kuitenkaan ole suuren suuri, eikÃ¤ siitÃ¤ paljo tiedetÃ¤.
Ruumisten pÃ¤Ã¤kallotkin ovat luostareimme paikoilta kadonneet. NiistÃ¤ ei
ole vahinkoa, kunhan vaan edes se, mitÃ¤ niiden sisÃ¤stÃ¤ elÃ¤mÃ¤ssÃ¤ lÃ¤hti,
olisi sÃ¤ilynyt. Mutta tulipalot ja vihollisten kauhiat menetykset ovat
tÃ¤mÃ¤n suhteen tehneet suuria hÃ¤vityksiÃ¤ Suomessa melkein joka
vuosisatana. Ei myÃ¶skÃ¤Ã¤n se muuten jaloja kiitetty Ruotsin ja Suomen
kuningas 1:n Kustaa sÃ¤Ã¤livÃ¤llÃ¤ kÃ¤dellÃ¤ kohdellut paavin ajan
kirjallisiakaan muistoja valtakunnassansa. Tallella on kuitenki tÃ¤stÃ¤
ajasta yhtÃ¤ ja toista, niinkuin esm. Suomessa kÃ¤ytetty latinainen
messukirja (pain. 1448), PalmskÃ¶ldin palanen (= fragment) j. m. ErittÃ¤in
mainittakoon tÃ¤ssÃ¤ sen aikanen mustakirja, joka tietysti on ensimÃ¤inen
kirjallinen kerÃ¤ys Suomessa historiallisesta arvosta. Papit kun
halusivat voimassa pitÃ¤Ã¤ maallisia etujansa ja oikeuksiansa, panivat
tÃ¤hÃ¤n kirjaan kÃ¤tkÃ¶Ã¶n ja muistoon kaikellaisia Suomen kirkkoa ja valtaa
koskevia paavillisia, pispallisia ja hallinnollisia kuulutuksia,
julistuksia ja muita kirjeitÃ¤ (v:sta 1229 veteen 1513). TÃ¤mÃ¤n
niinkutsutun Turun tuomiokirkon mustankirjan tarkoitus oli siis
pÃ¤invastainen samannimisiÃ¤ kirjoja nykyaikana.

       *       *       *       *       *

3. Uskonpuhdistuksen hedelmÃ¤llisin vaikutus Suomessa oli ensivuosisatana
kieltÃ¤mÃ¤ttÃ¤ kirjallinen. Pispa Martti Skytte on tÃ¤mÃ¤n suhteen hankkinut
itsellensÃ¤ kunnioitetun nimen ja muiston. HÃ¤nessÃ¤ sanotaan kyteneen
vanha katolinen usko[1], josta syystÃ¤ hÃ¤n itse ei suorastaan paljon
auttanut aljettuin uusien asiain menoa kotimaassamme. Mutta hÃ¤nen
toimestansa ja hÃ¤nen (siis Suomen) omilla varoilla oleskeli tÃ¤nÃ¤ aikana
opin halullisia suomalaisia miehiÃ¤ ulkomailla, paraasta pÃ¤Ã¤stÃ¤
WittenperissÃ¤ Luteria ja Melantonia kuulemassa. Palattuansa jatkoivat
paremmalla taidollansa uskonpuhdistuksen suurta asiaa Suomessapa tekivÃ¤t
sen syvemmÃ¤llÃ¤ tiedollansa vakinaiseksi maamiestensÃ¤ sydÃ¤missÃ¤. NÃ¤iden
joukossa ovat Mikael Agrikola ja Paaval Juusten kiitettÃ¤vimmÃ¤t
kirjallisenkin ansion puolesta. Omituiseksi saattaa sitÃ¤ sattumusta
katsoa, ettÃ¤ sen miehen teoissa, joka ensiksi toimitti suomenkielisiÃ¤
kirjoja painosta, ja joka niinmuodoin perusti kansalliskirjallisuutemme,
tavataan myÃ¶s ensimÃ¤inen luetteloinen suomalaisen kirjallisuuden
senaikaisista vÃ¤hÃ¤isistÃ¤ tuotteista. Se lÃ¶ytyy Agrikolan alkupuheessa
Taavetin psaltariin. TÃ¤mÃ¤ luetteloinen on Suomen
kirjallishistoriallisten kirjoitusten joukossa niinkuin hienoinen valon
viiva yÃ¶n synkÃ¤stÃ¤ hÃ¤mÃ¤ryydestÃ¤ aamun alkavaan koittoon.

[1] Ks. Suomen muistettavia miehiÃ¤ (Finlands minnesvÃ¤rda mÃ¤n), 1:n
siteen 1:stÃ¤ vihkoa, s. 134.

Ulkomaillakin otetaan tÃ¤nÃ¤ aikana Suomen asioita kirjalliseen puheesen.
Baselin kaupungissa painetaan Herran rukous suomeksi[1], ja luetellaan
ne suomalaiset miehet, jotka WittenperissÃ¤ olivat saaneet
majisterinseppeleen[2]. Romissa toimittavat ruotsalaiset veljekset
Johannes ja Olaus Magnus tunnetut historiansa Pohjan maista ja
kansoista; jÃ¤lkimÃ¤inen puhuu Suomen runoistakin[3]. Kotimaassa on
Juusten ensimÃ¤inen nimeksi tunnettu Suomen historioitsija. Mainittakoot
tÃ¤ssÃ¤ myÃ¶s Aaron Forsius ja Johannes Messenius, joiden elÃ¤mÃ¤n vaiheet
katkerasti muistuttavat Ruotsin hallituksen vÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤ kÃ¤ytÃ¶stÃ¤ alamaisiansa
kohtaan. Kumpaisetkin olivat aikansa oppineimpia miehiÃ¤, kumpaisetki
saivat syyttÃ¶mÃ¤sti kÃ¤rsiÃ¤ vankeuden pimeÃ¤Ã¤ ja yksinÃ¤istÃ¤ elÃ¤mÃ¤Ã¤, ja
kumpaisetkin ovat kirjoittaneet Suomen maasta ja kansasta.

[1] Ks. Valtaneuvos Pippingin Luetteloa suomeksi prÃ¤ntÃ¤tyistÃ¤ kirjoista,
s. 2. -- Herran rukousta on suomeksi ruvettu ja totuttu latinan mukaan
sanomaan "*IsÃ¤meidÃ¤ksi*", mutta *IsÃ¤mme* se oikein on.

[2] Ks. Wieselgrenin Ruotsin kaunokirjallisuutta, 3:n osan 115 s.

[3] Ks. G. Seinin Suomen asiain kirjoittajia (De rerum fennicarum
scriptoribus), 17 s.

       *       *       *       *       *

4. Yliopiston perustus on uskonpuhdistuksen jÃ¤lkeen suurin, onnellisin
ja seurantorikkain tapaus Suomessa. Se toi tieteet maahamme, ja teki ne
kotiperÃ¤isiksi meidÃ¤n kylmillÃ¤ seuduilla. Sen kautta rupesi Suomen
silmÃ¤-ala laajenemaan sekÃ¤ ulkonaisesti ettÃ¤ sisÃ¤llisesti. Se yhdisti
tieteiden siteillÃ¤ Suomen kansan muihin sivistyneihin kansoihin
Europassa. Se oli tieteellisen valon ensimÃ¤inen koitto pimeÃ¤ssÃ¤
Pohjolassa. Vahinko vaan, ettÃ¤ se perustettiin kielen vuoksi
muukalaiselle kannalle; mutta kukapa silloin ajatteli Suomalaisista
muuta kun ettÃ¤ ne kuuluivat Ruotsiin niinkuin muu loisvÃ¤ki.

Kohta Yliopiston perustettua saatiin kirjapainoki toimeen Auran
rannalle, ja koko PipliÃ¤ painetaan ensi kerran suomeksi -- ei kuitenkaan
omassa maassa. Ajan hengellistÃ¤ luontoa ja menoa myÃ¶ten hallitsi
uskontiede aivan painavasti muita tieteitÃ¤ uudessa Yliopistossamme.
Pispa Terseruksen riita ylistÃ¤Ã¤ hÃ¤nen vapaamielistÃ¤ valistustansa tÃ¤nÃ¤
yksipuolisuuden aikana, joka ei ole vielÃ¤kÃ¤Ã¤n perÃ¤ti kadonnut Suomen
rajain sisÃ¤ltÃ¤. -- Yliopistoa mainitessa -- ken ei muistaisi Pietar
Brahen kiitettyÃ¤ nimeÃ¤? Unhottaa ei myÃ¶skÃ¤Ã¤n saa nimiÃ¤ Rothovius ja
Gezelius, joiden ansio Suomen kirkollisessa ja kirjallisessaki
katsannossa on suuri. Historia tietÃ¤Ã¤ puhua heidÃ¤n vioistansaki.

Suvaittiin kuitenki muitakin opin haaroja Suomen nuoressa Yliopistossa,
kunhan niillÃ¤ ei vaan loukattu kirkon uskoa. Sen kanssa sointui
kielitiede hyvin yhteen. Latina, kreikka ja heprea -- ne tuuhottivat
niinkuin vanhan hongan latva. Oppineet eivÃ¤t muita kieliÃ¤ keskenÃ¤nsÃ¤
tarvinneet. Kansain nuoret kielivesat kasvoivat vapaassa elÃ¤mÃ¤ssÃ¤
niinkuin mennikÃ¶t ahon viheliÃ¤isillÃ¤ rinteillÃ¤. VÃ¤hitellen rupeevat ne
tunkeumaan -- ei oppisaleihin, vaan ensiksi oppineitten hiljaisiin
kammareihin. Suomenki kieli oli jo ennen Yliopiston perustusta saanut
kunnian nousta latinan, ruotsin ja saksan rinnalle sanakirjoissa.[1]
Rohvessor Eskil PetrÃ¦us on ensimÃ¤inen, joka hallituksen kÃ¤skystÃ¤
toimitti suomesta vaillinaisen kieliopin. Ahkera kirjamies Mikael Olaus
Wexionius jouti tutkimaan Suomenkin asioita; hÃ¤n on kirjoittanut myÃ¶s
Yliopiston senaikaisesta kÃ¶yhÃ¤stÃ¤ kirjastosta[2] ja Ã¤itimme kielestÃ¤.
Mathias Martinus seuraa paraasta pÃ¤Ã¤stÃ¤ PetrÃ¦usta suomalaisessa
tienosoittajassansa. Kaikki nÃ¤mÃ¤t miehet puhuvat vÃ¤hÃ¤isen Suomen
runo-mitastakin. -- Rohvessor Eero Justander on ensimÃ¤inen, joka palkan
edestÃ¤ kÃ¤Ã¤ntÃ¤Ã¤ hallituksen kuulutuksia ja julistuksia suomeksi; mutta
tokkopa hÃ¤nellÃ¤, yhtÃ¤ vÃ¤hÃ¤n kun hÃ¤nen jÃ¤lkelÃ¤isillÃ¤nsÃ¤kÃ¤Ã¤n, lienee
siihen virkaan ollut minkÃ¤Ã¤nlaista vahvistuskirjaa. EpÃ¤ilemÃ¤ttÃ¤ on tÃ¤mÃ¤
virka kuitenki mitÃ¤ tÃ¤rkeimpiÃ¤ Suomessa olla taitaa. -- PetrÃ¦uksen
avittajat Piplian suomentamisessa olivat rohvessori Martti Stodius,
Maskun kirkkoherra Henrik Hoffman ja PiikkiÃ¶n kirkkoherra Krekori
Favorinus. -- Paimion kirkkoherra Henrik Matheus Florinus parantaa
Piplian suomennoksen alkukielen jÃ¤lkeen. HÃ¤n suomensi 1686 kirkkolain,
ja hÃ¤nen huolensa kautta tuli painosta 1702 ensimÃ¤inen kokous Suomen
kansan sananlaskuja, joita 17 vuosisadalla Tammelan kirkkoherra Lauri
Pietarinpoika ja Lohjan kirkkoherra Kaapriel Tammelin olivat kerÃ¤nneet.

[1] K. esm. A. I. Arvidssonin (RÃ¼hsin) Suomea ja sen asujamia (Finland
och dess innevÃ¥nare), 2:n osan 81 s.

[2] Yliopiston kirjastossa oli silloin 20 nidettÃ¤.

Taneli Juslenius nÃ¤kee kaksi sotaa myrskyvÃ¤n Suomessa, joista toinen on
ijÃ¤nkaiken hirmuinen muistaa. Sen alussa kirjoitti hÃ¤n vanhan ja uuden
Turkunsa (Abo vetus et nova), jossa koskee Suomen kirjallisuuttaki.
KynÃ¤ilee muistaki kotimaan asioista ja kÃ¤rsimyksistÃ¤. Suurin tekonsa on
"Suomalaisen Sana-lugun koetus", jonka alkulauseesta saadaan
kirjallishistoriallisiaki tietoja. -- Jusleniusta voidaan kirjallisessa
toimessansa verrata hÃ¤nen aikalaiseensa pispa Svedbergiin Ruotsissa,
joka myÃ¶ski teki sanakirjan maansa kielestÃ¤. Jusleniuksessa ei
kuitenkaan elÃ¤nyt niin innollista isÃ¤nmaanrakkautta kuin SvedbergissÃ¤,
joka oli niin vimmattu Ã¤itinsÃ¤ kielen hyvÃ¤ilijÃ¤, ettÃ¤ pÃ¤Ã¤tti sillÃ¤
virsiÃ¤ taivaassakin veisattavan[1]. -- Ilmajoen kirkkoherra Vhael alkoi
tehdÃ¤ tÃ¤ydellisen kieliopin suomesta, mutta kuolema keskeytti hÃ¤nen
tÃ¤stÃ¤ tyÃ¶stÃ¤; hÃ¤nen leskensÃ¤ painetti siitÃ¤ niin paljon kuin oli
ennÃ¤ttÃ¤nyt valmistua.

[1] Ks. Jesper Svedbergin "Schibbolethia", pain. Skarassa 1716;
esipuhetta. -- S. oli pispa Skarassa, jonka pispan istuimella
Jusleniuski vihdoin kuoli, heitettyÃ¤nsÃ¤ isÃ¤nmaansa, sodan pelosta.

EnsimÃ¤inen Suomen kirjallishistoriallinen teos painettiin Tukholmissa
v:na 1719. Se on latinainen, niinkuin usiammat senaikaiset kirjat;
suomennettuna on sen nimi: kirjallinen Turku[1]. Sen tekijÃ¤ oli *Andreas
Antonius Stjerman*, jonka Wieselgren sanoo kuuluvan "jÃ¤ttilÃ¤issukuun"
Ruotsin kirjallisuudessa. HÃ¤nen kirjallinen Turkunsa ei ole lavia; se
sisÃ¤ltÃ¤Ã¤ lyhykÃ¤isiÃ¤ elÃ¤mÃ¤nkertoja Turun rohvessoreista, ja luettelee
heidÃ¤n kirjalliset tekonsa.

[1] Abo Litterata, HolmiÃ¦; 1719.

"Ison vihan" perÃ¤stÃ¤ jatketaan enemmin ja enemmin kotimaallisten
aineiden tutkintoa ja esitystÃ¤. Nimet Scharin, Mennander, Gadd, Kalm,
Bilmark y. m. ovat tunnetut. Suomenkielinen kirjallisuus karttuu
niinkutsutuilla hengellisillÃ¤ kirjoilla. Aapram Achrenius ja Tuomas
Ragvaldinpoika ovat 18 vuosisadan ahkerimmat kynÃ¤ilijÃ¤t suomeksi. TÃ¤tÃ¤
kieltÃ¤ suositellaan Yliopistossaki; vÃ¤itÃ¶skirjoitukset varustetaan
suomalaisilla runoilla "onnentoivotukseksi", "corkiast oppenelle" "herr"
"candidatille", "auctorille", "respondentille", "rackalle svogerille"
tahi muulle "ystÃ¤vÃ¤lle", kun "surella cunnialla jutteli", "urhollisest
taisteli" eli "miehulisest edes vastaisi" "caunista tyÃ¶tÃ¤nsÃ¤" Yliopiston
oppi-istuimelta. SiitÃ¤ ei suomen kieli paljon hyÃ¶tynyt.

       *       *       *       *       *

5. Kahdeksannentoista vuosisadan viimeiset kymmenluvut ovat yleensÃ¤
Europassa monin tavoin edellisiÃ¤ aikoja merkillisimmÃ¤t. Kansalliset
liikkeet ja hakemukset lukevat niistÃ¤ ajoista nÃ¤kyvÃ¤isen alkunsa.
Tieteet muuttavat vÃ¤hitellen muotonsa. -- Ruotsi suri vielÃ¤ suuria
tappioitansa, ja poti edellisten sotain verisiÃ¤ haavoja. Se oli
menettÃ¤nyt suurimman osan entistÃ¤ valtaansa. SiitÃ¤ seurasi ulkonainen
voimattomuus, ja se kÃ¤Ã¤nsi Ruotsalaisia enemmin ja enemmin katsomaan ja
tarkemmin hoitamaan sisÃ¤llisiÃ¤ asioitansa. TÃ¤mmÃ¶inen riento havaitaan
kirjallisuudessaki; III:s Kustaa antoi sen runolliselle osalle vilkkaan
menon ja eloisan liikkeen.

MyÃ¶ski Suomen sivistyshistoriassa alkaa uusi aikakausi viime vuosisadan
loppupuoliskolla. Edellisen ajan vÃ¤hÃ¤iset hankkeet kotimaan sisÃ¤llisen
tilan ja muinaisuuden tutkimisessa varmistuvat. Ruotsalaisten esimerkki
koitui Suomenkin oppineihin. Kuningas III Kustaan aikakauteen kuuluvat
Creutz ja ChorÃ¦us. Porthanin nero ja isÃ¤nmaanrakkaus asetti Suomen
historian tutkinnon entistÃ¤ verrattoman paremmalle ja selkeÃ¤mmÃ¤lle
kannalle. TÃ¤mÃ¤ ikimuistettava mies syntyi ja kasvoi Suomen kansan
historialliseksi silmÃ¤ksi, jonka terÃ¤vyys ja tarkkuus ei heittÃ¤nyt juuri
mitÃ¤kÃ¤Ã¤n kotimaallista katsomatta. Porthan oli monitietÃ¤vÃ¤ mies, josta
syystÃ¤ hÃ¤n vaikutti monenpuolisesti tieteellisen ja kirjallisen elÃ¤mÃ¤n
menestykseen Yliopistossamme. Mutta paraimman ja katoomattoman
muistopatsaan nosti hÃ¤n itsellensÃ¤ Suomen historian ja kielen
tutkimisella. Jos Porthan epÃ¤ili Suomen kansan tulevaisuudesta, niinkuin
on sanottu, niin hÃ¤n on juuri itse se mies, joka antoi tÃ¤mÃ¤n
tulevaisuuden toivolle varmemman vakavuuden. HÃ¤n valaisi kirkkaasti
Suomen muinaisuutta, ja sen kautta on Suomen tulevaisuuski hÃ¤nen
perÃ¤stÃ¤nsÃ¤ kÃ¤ynyt selkeÃ¤mmÃ¤ksi ja varmemmaksi. Porthanin ajasta kasvavat
kansalliset hakemukset Suomessa.

Kirjallishistoriallisessa katsannossa ovat seuraavat kirjoitukset
Porthanilta tÃ¤rkeimmÃ¤t: suomalaisesta runollisuudesta, josta tuli vaan 5
vihkoa (vÃ¤itÃ¶skirjoitusta)[1]; *historiainen suomalaisista saarnoista*,
2 vihkoa[2]; *ajatuksia runollisuuden harrastamisen ja kukoistuksen
autannosta isÃ¤nmaassa*[2]; *historia Yliopiston kirjastosta ja lisiÃ¤
siihen*, yhteensÃ¤ 25 vihkoa[3]; ja *Yliopiston rohvessoreista*, 3
vihkoa[4]. MyÃ¶skin muista Porthanin kirjoituksista saadaan Suomen
kirjallishistoriallisia tietoja, niinkuin esm. Juustenin ajantiedosta (=
Chronicon), joka Porthanin muistutuksista ja lisistÃ¤ on saanut paraimman
arvonsa.

[1] De poesi fennica, Ab. 1766--1768. P. I--V.

[2] Historiola Concionum sacrarum fennicarum, Ab. 1781.

[3] Cogitationes qvÃ¦dam de studio et flore poÃ«seos in patria juvando.
Ab. 1781.

[4] Historia bibliothecÃ¦ regiÃ¦ AcademiÃ¦ Aboensis, Ab. 1771--1787. P.
I--XXIII; Apendix ad historiam bibl. reg. Acad., Ab. 179S5. P. I--II.

Bilmarkin nimi on jo mainittu; hÃ¤n on ahkera esimies vÃ¤itÃ¶skirjoituksia
tarkastettaessa. -- Mathias Caloniuksen nero ja oppi tÃ¤yttÃ¤Ã¤ yksinÃ¤nsÃ¤
lakitiedekunnan velvollisuuksia Suomen Yliopistossa; kertomuksessansa
Yliopistosta puhuu hÃ¤n kirjastostaki[1]. -- Lencqvist, Ganander ja
Frosterus ovat myÃ¶s muistettavat. V:na 1770 alkoi Auroranliittokunta
vaikutuksensa; sen perustajat olivat Porthan ja Clewberg. HedelmÃ¤ sen
toimesta oli ensimÃ¤inen sanomalehti Suomessa, seuraavana v:na 1771;
nykyinen ruotsinkielinen sanomalehti Turussa Ãbo Tidningar lukee siitÃ¤
perijuurensa. V:na 1776 koetetaan toimittaa "SuomenkielisiÃ¤
tietosanomia", mutta tilaajain puutteesta lakkaavat yhdestÃ¤ vuodesta[2]
*Pietar Juhana AlopÃ¦us* rupee yleisemmÃ¤sti tutkimaan Suomen kirjallisia
asioita alusta pitÃ¤en, mutta ei ennÃ¤tÃ¤ pitkÃ¤lle; hÃ¤n kirjoittaa myÃ¶s
harvinaisista kirjoista yleisesti, jonka ohessa kertoo Suomenki
kirjallisuuden kasvuja[3]. Samaan aikaan tutkitaan Ruotsissa sen maan
kirjallisia seikkoja Upsalan Yliopistossa. -- Er. Mik. Fant on ahkera
vÃ¤itÃ¶sten toimittaja Upsalassa, ja G. F. Fant kirjoittaa katkismuksista
Ruotsissa[4]. *J. H. LidÃ©n* luettelee Turun Yliopiston
vÃ¤itÃ¶skirjoituksia vuoteen 1779[5].

[1] Ks. Suomea, 1845.

[2] Ks. KirjallisuuslehteÃ¤ (Litteraturbl.), 1853, 11 n:roa.

[3] Specimen historiÃ¦ litterariÃ¦ fennicÃ¦, Ab. 1793--1795. P. I--IV;
Animadversiones de libris raris, Ab. 1791--1792.

[4] Minulla ei ole ollut tilaisuutta nÃ¤hdÃ¤ tÃ¤tÃ¤ hÃ¤nen kirjoitustansa,
mutta siinÃ¤ kuulutaan puhuttavan suomalaisistaki katkismuksista.

[5] Catalogus dispp. Sect. III. Upsal. 1779.

Uusi vuosisata on alkanut. Porthan nukkuu kuoleman uneen. Yliopisto
pukeikse huolihurstiin, Suomi suree ja J. TengstrÃ¶m tulkitsee latinaksi
maamiesten kaipaustuntoja Porthanin haudalla. Europan sodan pauhut
viskaavat kuohuvat aaltonsa Pohjaanki -- Suomi eroitetaan Ruotsista, ja
jÃ¤Ã¤ enemmin kuin sitÃ¤ ennen omiin nojiinsa sivistyksensÃ¤
harrastamisissa. FranzÃ©n jÃ¤ttÃ¤Ã¤ syntymÃ¤maansa, jÃ¤ttÃ¤Ã¤ Auran
muistorikkaan kaupungin, jossa on runoillut ja tiedoitsinut. Suomen oma
on hÃ¤n kuitenkin.

Nerot vaikuttavat kuoltuansakin. Porthanin henki elÃ¤Ã¤, kasvaa ja
selkenee itsetietÃ¤vÃ¤mmÃ¤ksi Suomenmaan oppineissa. -- *Renvall* tutkii
suomenkieltÃ¤, vÃ¤ittÃ¤Ã¤ isÃ¤nmaan historian opettamisen tarpeellisuudesta
Suomen kouluissa, ja antaa tietoja[1] Ã¤itinkielen edellisistÃ¤
tutkinnoista; suurin ja parain tekonsa on Suomalainen Sanakirja.
*Wallenius* kertoo niistÃ¤ Suomen miehistÃ¤, jotka ovat saaneet korkeimman
oppiarvon, ennen Yliopiston perustusta[2]. *F. W. Pipping* asettaa
tieteellisen toimensa kotimaalliselle kannalle, vÃ¤itÃ¶ksillÃ¤nsÃ¤
Yliopiston kirjaston hoitajista[3]. NiinmyÃ¶s *J. J. TengstrÃ¶m*, joka
antaa vÃ¤itÃ¶ksiÃ¤ kreikankieltÃ¤ taitavista Suomalaisista[4].
Aikakirjaisessa Aura esittÃ¤Ã¤ Suomen kirjallisuuden ja sivistyksen
esteitÃ¤, joita selittÃ¤essÃ¤ valaisee senaikaisia tuumia Suomen maasta ja
kielestÃ¤[5]. PÃ¤in vastoin nÃ¤itÃ¤ tuumia lausuu pari vuotta sen jÃ¤lkeen
*A. I. Arvidsson* jalosti ja vapaamielisesti suomalaisen kansallisuuden
ja kielen oikeuksista Turun AamulehdessÃ¤. Sen toimittaminen kielletÃ¤Ã¤n
kolme kuukautta ennen ensivuosikerran loppua. Arvidsson kirjoittaa vielÃ¤
sanomassa Mnemosyne senaikaisista puuttuvaisista asioista Suomessa ja --
hÃ¤nen tÃ¤ytyy muuttaa Ruotsiin. SiellÃ¤ kÃ¤Ã¤ntÃ¤Ã¤ ruotsiksi, lisÃ¤Ã¤ ja
parantaa RÃ¼hsin saksalaisen historian Suomesta ja sen asujista[6].
Kirjallinen toimensa vieraassa maassa on todistanut, ettei tÃ¤mÃ¤ kiitetty
maamiehemme ole unohtanut Suomen kansan sanalaskua: *oma maa mansikka,
muu maa mustikka*. Toinen kiitetty maamies ja syvÃ¤ tiedoitsija *A. J.
SjÃ¶gren* antaa Pietarissa lyhyen ja valaisevan kertomuksen saksaksi
suomalaisesta kielestÃ¤ ja kirjallisuudesta[7]. *R. v. Becker* toimittaa
Turun Wiikko-sanomia[8], ja vaikuttaa sen kautta tarpeellisen
puhdistuksen Ã¤itimme kielen kirjoittamisessa; tarkastaa MnemosynessÃ¤
Strahlmanin saksalaista suomenkielioppia ja laatii itse paremman
semmoisen ruotsiksi. *C. N. Keckman* tekee ensimÃ¤isen tÃ¤ydellisen
luettelon suomalaisista kirjoista[9]. *I. H. Lagus* alkaa Suomen kirkkoa
koskevain kirjoitusten julkasemisen[10]. *C. A. Gottlund* vÃ¤ittÃ¤Ã¤ Suomen
kansan sananlaskuista Upsalassa ja painattaa Otavan Tukholmissa[11].
Kirkkoherra Strandberg toimittaa Turun hippakunnan paimenmuiston
(Herdaminne 1832). Topelius, JudÃ©n, Renqvist y. m. kartuttavat
suomalaista kirjallisuutta. H. R. v. SchrÃ¶ter tekee Suomen runoja
tutuiksi ulkomailla.

[1] De signis relationum nominalium in lingva fennica, P. I--VIII, Ab.
1815--17; (ks. I:n osan 7--9 s.); (de studio historia; patriÃ¦ in scolis
FinlandiÃ¦ colendo, Ab. 1813; -- Suomen historia jÃ¤i kuitenki kauvaksi
aikaa laimiin kouluissamme); Renvallin sanakirja tuli painosta 1826; sen
alkulauseessa kerrotaan edellisistÃ¤ suomalaisen sanakirjan tekijÃ¶istÃ¤ ja
avittajista.

[2] De Fennis summos in philosophia honores ante cond. Acad. Aboens.
adeptis. P. I--II Ab. 1810.

[3] De Bibliothecariis Ac. Ab P. I--XX. Ab. 1813--1827; jatkoa osoittaa
viimeisessÃ¤ osassa, joka vÃ¤itettiin HeinÃ¤kuun 2 p:nÃ¤, yksinÃ¤inen sana
"sed" = mutta - - - Turku paloi Syyskuun 4 ja 5 p. samana vuonna.

[4] De viris in Fennia peritia litterarum grÃ¦carum claris. P. I--VIII.
Ab. 1814--1821; yksinÃ¤inen sana "*adeo*" viimeisessÃ¤ osassa osoittaa
tÃ¤stÃ¤ki vÃ¤itÃ¶ksestÃ¤ jatkoa, mutta sitÃ¤ ei ole tullut. Niinkuin muutki
tÃ¤mÃ¤n historiamme tutkinnossa kiitetyn tiedoitsijan kirjoitukset,
sisÃ¤ltÃ¤vÃ¤t nÃ¤mÃ¤t vÃ¤itÃ¶kset enemmÃ¤n kun nimitys lupaa.

[5] Om nÃ¥gra hinder fÃ¶r Finlands litteratur och cultur, Aura 1817--1818.
TÃ¤ssÃ¤ kirjoituksessa (73 ja 76 s., 1817) tuumitaan, ettei *yhtÃ¤ ainoata
kieltÃ¤* osaa eikÃ¤ pidÃ¤ toivoa maamme valtakieleksi. Kansan sivistyksen
tÃ¤hden kehoitetaan kuitenki tutkimaan suomenkieltÃ¤, ja oppineitten
tÃ¤hden kerÃ¤Ã¤mÃ¤Ã¤n unohduksesta Suomen kansan runoja, lauluja j. n. e.
Suomenmaata pÃ¤Ã¤tetÃ¤Ã¤n liian pieneksi kannattamaan itsenÃ¤istÃ¤ elÃ¤mÃ¤Ã¤ ja
omaa kirjallisuutta. Saadaan myÃ¶s tietÃ¤ Ruotsalaisten antaneen Suomen
asiain tutkijille ja harrastajille soimaus-nimen Suomavimma (=
Fennomani), joka siis on Ruotsista kotoperÃ¤isin.

[6] Finland och dess innevÃ¥nare, af Friedr. RÃ¼hs. ÃfversÃ¤ttning. Andra
Upplagan, tillÃ¶kt och omarbetad af Adolf Ivar Arvidsson. Stockholm 1827.
-- TÃ¤mÃ¤n kirjan toisessa osassa (s. 66--87) puhutaan Suomen
kirjallisuudesta ja kielestÃ¤.

[7] Ueber die finnische Sprache und ihre Literatur. Vom D:r And. Joh.
SjÃ¶gren. St. Petersburg. 1821.

[8] Turun Wiikkosanomat alkoivat 1820 ja lakkasivat 1827. Beckerin
kielioppi tuli painosta 1824.

[9] FÃ¶rteckning Ã¥ hÃ¤rtill veterligen tryckta Finska skrifter, Ãbo 1821.

[10] Handlingar till upplysning i Finlands kyrkohistoria. 3 nidettÃ¤
1821, 1823 ja 1830.

[11] De proverbiis fennicis, P. I. Upsala 1818. -- Otava nÃ¤ki pÃ¤ivÃ¤n
valkeuden, 1:n osa v:na 1828, 2:n osa 1832.

       *       *       *       *       *

6. Oma aikamme lÃ¤hestyy. Tuskin olivat Turun tulipalon hiilokset
sammuneet, kun tieteet saavat uuden paikan Suomen uudessa
pÃ¤Ã¤kaupungissa. Kotimaalliset hankkeet tieteissÃ¤, taiteessa ja
kirjallisuudessa kiihtyvÃ¤t ja vahvistuvat. ErittÃ¤in arvaamattomasta
arvosta ja rikkaasta hedelmÃ¤llisyydestÃ¤ on *Suomalaisen Kirjallisuuden
Seuran* perustaminen. Se on se keskus, jonka ympÃ¤rillÃ¤ ja jonka kautta
isÃ¤nmaanrakkaus on voinut harrastaa ja toimittaa suomalaisen
kansallisuuden kalliimpia asioita ja pyrkimisiÃ¤. TÃ¤mÃ¤n seuran
aikakirjasta Suomi nÃ¤hdÃ¤Ã¤n, kuinka Suomen historian tutkinto on
kasvanut, ja kuinka myÃ¶s kirjallisuutemme tuotteita on enemmin ja
enemmin tarkastettu ja ilmisaatettu. NiinmyÃ¶s sen vuosikertomuksista ja
toimituksista. Suomen kansan lempi, kiitos ja kunnioitus on niiden
miesten palkinto, jotka tÃ¤mÃ¤n seuran perustivat, ja jotka sen toimea
ovat auttaneet. TÃ¤mÃ¤n suhteen ei tarvitse Elias LÃ¶nnrotin nimeÃ¤
erityisesti mainita. Jos Porthan ojensi historiamme tutkinnon oikialle
tielle ja valaisi muinaisuuttamme, niin LÃ¶nnrot on se, joka
tÃ¤ydellisesti on ilmisaattanut ja pelastanut tÃ¤mÃ¤n muinaisuuden. Sen
kautta on myÃ¶s se perustus rakennettu, jolla suomalainen kansallisuus ja
sen tulevaisuus seisoo varmempana kun milloinkaan sitÃ¤ ennen.

Suomen kirjallishistoriallista ovat seuraavat miehet kirjoittaneet
viimeisillÃ¤ kolmella vuosikymmenillÃ¤:

*LÃ¶nnrot, E.*: vÃ¤itti jo Turussa WÃ¤inÃ¤mÃ¶isestÃ¤; puhuu Suomen kansan
runoista ja lauluista Kalevalan ja Kantelettaren alkulaiseissa[1];
sananlaskuista ja arvoituksista niiden alkulaiseissa[2], ja Suomessa[3];
Suomen virsikirjallisuudesta[4] ja Kalevalan uudesta painoksesta
kirjallisuuslehdessÃ¤[5]. MehilÃ¤isessÃ¤ lÃ¶ytyy lyhyt kertomus
suomenkielisistÃ¤ sanomalehdistÃ¤, ja uusista virsistÃ¤, kirkossa ja kotona
veisattavista[6].

[1] Kalevalan 1:n painos painettiin 2:ssa osassa 1835, toinen 1849;
Kanteletar 3 osaa 1840;

[2] Sananlaskut 1842; Arvoitukset 1851. -- Kaikki Suomal. Kirjall.
Seuran kustannuksella. --

[3] Om finska ordsprÃ¥k och gÃ¥tor, Suomi 1841 --

[4] Psalmografi, Litteratnrbladet, 1847, n:ro 8. --

[5] Om den nya under arbete varande Kalevala editionen, Litteraturbl.,
1848, n:ro 12 ja 1849, n:ro 1 ja 3. --

[6] Ks. MehilÃ¤istÃ¤, 1837, Elokuulta, suomenkielisistÃ¤ sanomalehdistÃ¤, R.
Tiilonen, ja uusista virsistÃ¤ X.

*Pipping F. W.*: suurin ja arvollisin uhrinsa kotimaan kirjallisuuden
altarille on "Luettelo suomeksi prÃ¤ntÃ¤tyistÃ¤ kirjoista, kuin myÃ¶s
muutamista muista teoksista, joissa lÃ¶ytyy joku kirjoitus Suomen
kielellÃ¤, tahi joku johdatus sitÃ¤ tuntemaan"[1]. TÃ¤mÃ¤n teoksen nimestÃ¤ki
jo huomataan sen suuri kirjallishistoriallinen arvo. SitÃ¤ mainitessa
johtuu *Matti Pohto* itsestÃ¤Ã¤n jokaisen Suomalaisen mieleen. -- Pipping
on myÃ¶s kirjoittanut Suomen kirjapainoista Suomen tiedeseuran
toimituksissa[2].

[1] FÃ¶rteckning Ã¶fver i tryck utgifna skrifter pÃ¥ finska, 1856--1887
Suomal. Kirj. Seuran kustantama. -- Matti Pohto oli tÃ¤mÃ¤n teoksen suurin
avittaja. HÃ¤n ei saanut nÃ¤hdÃ¤ sen valmistumista; vÃ¤hÃ¤Ã¤ ennen sen
ilmituloa surmattiin tÃ¤mÃ¤ erinomainen mies matkalla Pietariin, jonne oli
menossa suomalaisia kirjoja kuulustamaan ja etsimÃ¤Ã¤n. --

[2] NÃ¥gra historiska underrÃ¤ttelser om Boktryckeriet i Finland, 1840,
1844, 1846.

â  *TengstrÃ¶m, J. J.*: tÃ¤mÃ¤n tiedoitsijan kotoaineellisista teoksista
valuu arvollisia apuja kirjallishistoriallemme. EtunenÃ¤ssÃ¤ ovat tÃ¤mÃ¤n
puolesta mainittavat hÃ¤nen ajantiedolliset luettelonsa Suomen Yliopiston
varakanslereista, tiedekuntain jÃ¤senistÃ¤ ja apulaisista[1]. TÃ¤mÃ¤ kirja
ei sisÃ¤llÃ¤ ainoastaan runsaita lisiÃ¤ Suomen tieteellisen ja kirjallisen
sivistyksen historialle, vaan on itseki jommoinenki semmoinen historia.
Sen lopulla puhutaan erityisesti kansalliskirjallisuudestamme. Helsingin
AamulehdessÃ¤, joka pari vuotta takaperin uupui elÃ¤mÃ¤stÃ¤, on TengstrÃ¶m
esittÃ¤nyt sen vahingon, jonka Yliopisto kotimaan historian lÃ¤hteiden ja
tieteellisten kerÃ¤ysten suhteen kÃ¤rsi Turun tulipalon kautta[2].
Aikakirjaan Suomeen on antanut maamme kirjallisuutta koskevan otteen A.
Stjermanin svio-gotilaisesta kirjastosta, ja Caloniuksen ennen mainitun
kertomuksen Yliopistosta[3].

[1] Chronologiska FÃ¶rteckningar och Anteckningar, j. n. e. 1836. --

[2] En blick tillbaka pÃ¥ den fÃ¶rlust af inhemska historiska kÃ¤llor och
vetenskapliga samlingar, hvilka vid Ãbo brand 1827 drabbade Finska
Universitetet och Fosterlandet. Helsingfors Morgonblad 1836, n:ro 3--9.
--

[3] Utdrag af Stjermans Bibliotheca Svio-Gothica, 6:te tomen,
innehÃ¥llande Finlandia Litterata, Suomi 1844; Calonii relation om Ãbo
Academi 1783, Suomi 1845.

*Rein, G.*: on tutkinut ja kirjoittanut enemmÃ¤n Suomen historiaan ja
tilastoon kuuluvia aineita, vaan on antanut valaisevia lisiÃ¤
kirjallishistoriallemmekin. Jo Turussa vÃ¤itti Suomen asiain
kirjoittajista[1]. Teki siitÃ¤ sittemmin otteen, ja jatkoi samaa ainetta
Porthanin aikaan, aikakirjassa Suomi, jossa puhuu myÃ¶s
kansalliskirjallisuutemme kasvannosta ja sen autannosta[2]. On
Yliopiston rehtorina antanut kertomuksia sen hallituksesta ja toimesta,
y. m.

[1] De rerum fennicarum scriptoribus ant. cond. Acad. Ãbo P. I--IV. Ab.
1828. --

[2] Bidrag till finska hÃ¤fdeforskningens historia, Suomi 1841--1843. --
Om nalionallitteraturens i Finland utveckling, och nÃ¶dvÃ¤ndigheten af
dess vidare bearbetning, Suomi 1842.

*HÃ¤llsten, J.*: on laatinut vÃ¤itÃ¶ksen kirjallisuuden vaiheista Suomessa
keski-aikana[1]. Se sisÃ¤ltÃ¤Ã¤ yleisiÃ¤ silmÃ¤yksiÃ¤ Ruotsalaisten
valloitusretkistÃ¤ Suomeen v:n 1157, 1249 ja 1293, ja maamme luostareista
ja kouluista, jonka ohessa senaikaiset vÃ¤hÃ¤t kirjalliskasvut luetellaan.

[1] Fata, quÃ¦ fuerunt literarum in Fennia medio Ã¦vo adumbratura. 1837.

*Rabbe, F. J.*: on toimittanut luetteloita Suomen kirjallisuuden
tuotteista, ja sen kautta paljon huojentanut kirjallishistoriamme
matkaansaantia. Ne ovat: luettelo koto-aineellisista kirjoituksista
Turun sanomissa 1700 vuosiluvulla; niinmyÃ¶s v:sta 1800 v:teen 1709, ja
sanomassa Mnemosyne v:na 1819--1823; Yliopistomme koto-aiheellisista
vÃ¤itÃ¶ksistÃ¤, sen perustuksesta v:teen 1820; ja Suomea koskevista
kirjoituksista Ruotsin Tiede-Akatemian toimituksissa v:na 1739--1823[1].
On myÃ¶s kirjoittanut muutamista esitÃ¶istÃ¤ tÃ¤ydelliseen Suomen tilastoon,
elÃ¤mÃ¤kertoja maamme muistetavista miehistÃ¤, j. m.

[1] FÃ¶rteckning Ã¶fver de afhandlingar af fosterlÃ¤ndskt innehÃ¥ll, bvilka
finnas intagne i Ãbo Tidningar pÃ¥ 1700 talet, Suomi 1841; samoin
1800--1809, Suomi 1843; FÃ¶rteckning Ã¶fver uppsatser rÃ¶rande Finland i
Svenska Vet. Akad. handlingar, Suomi 1847; dito Ã¶fver uppsatser af
fosterlÃ¤ndskt intresse i Mnemosyne Ã¥ren 1819--1823, Suomi 1852;
Supplement till Helsingfors Tidningar Onsdagen den 15 Juli 1840.
Akademiska afhandlingar, rÃ¶rande Finska SprÃ¥ket och Litteraturen,
1640--1820. -- Mainittuna pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ vietettiin Yliopiston 200 vuotista
riemujuhlaa.

*Hjelt, O. E. A.*: on tehnyt vÃ¤itÃ¶ksen luonnon historian oppinnasta
Suomessa ennen LinnÃ©n aikaa, (Elias Tillandz ja hÃ¤nen edellisensÃ¤).
SiinÃ¤ kerrotaan ja arvostellaan, mitÃ¤ Yliopistossamme matkaansaatettiin
mainitun tieteen hyvÃ¤ksi 1600 vuosilukuna. Se ei ollut paljo[1].

[1] Naturhistoriens studium i Finland fÃ¶re LinnÃ©s tid. I. Elias Tillandz
och hans fÃ¶regÃ¥ngare, 1843. I:n merkki ilmoittaa jatkoa, mutta
tietÃ¤Ã¤kseni ei sitÃ¤ ole tullut.

*CygnÃ¦us, F.*: on tÃ¤hÃ¤n asti syvimmÃ¤sti tutkinut ja tÃ¤ydellisimmÃ¤sti
esittÃ¤nyt surukuvallista ainetta Kalevalassa, nimittÃ¤in Kullervo-runojen
sisÃ¤llystÃ¤, ja arvostellut muitaki kirjallisuutemme tuotteita, esm. Z.
Topeliuksen nÃ¤ytelmÃ¤Ã¤: 50 vuotta sitte[1]. -- CygnÃ¦uksen jÃ¤Ã¤kynttilÃ¤t,
monet muistopuheet, j. m. ovat tutut.

[1] Ks. F. CygnÃ¦uksen kirjoituksia yleisissÃ¤ aineissa (Afhandl. i
populÃ¤ra Ã¤mnen). II. 1853; ja 1851 Litteraturbladia.

*Snellman, J. W.*: on viimeisenÃ¤ ja tÃ¤nÃ¤ vuosikymmenenÃ¤ taitavimmasti ja
voimallisimmasti ruotsin kielellÃ¤ esittÃ¤nyt ja puolustanut suomalaisen
kansallisuuden ja kielen oikeuksia. Vaikutus siitÃ¤ on ollut
hedelmÃ¤llinen. Saiman, Kallaveden ja Kirjallisuuslehden sisÃ¤ltÃ¶ ei ole
tavallisten sanomien perhoistyÃ¶tÃ¤; niitÃ¤ lukevat tulevatki suvut. NiissÃ¤
lÃ¶ytyy ajatuksen syvyydellÃ¤ ja terÃ¤vyydellÃ¤ tehtyjÃ¤ arvosteluja Suomen
kirjallisuuden tuotteista, niinkuin esm. kahden viimeisen vuosikymmenen
suomenkielisestÃ¤ kirjallisuudesta, Suomen historiasta, sanomalehdistÃ¤
j. n. e.[1]. -- Snellmanin tieteellinen toimi ja ansio ei kuulu tÃ¤hÃ¤n.

[1] Ks. KallavettÃ¤ 1846 2--3 n:roa; Litteraturbladia, 1847, 1848, 1849,
1855, 1856, 1857; ja Saimaa 1844--1846.

*Elmgren, S. G.*: on kirjoittanut elÃ¤mÃ¤kertoja Suomen muistettavista
miehistÃ¤. Ilmoittanut ja tarkastanut maamme kirjalliskasvuja
KirjallisuuslehdessÃ¤, niinkuin esm. Suomen sanomien vaiheita,
hengellistÃ¤ kirjallisuutta j. n. e. Arvollisin toimensa
kirjallishistoriallisessa katsannossa ovat hÃ¤nen vuosikertomuksensa
Suomalaisen kirjallisuuden Seuran vaikutuksesta; erittÃ¤in on mainittava
hÃ¤nen kertomuksensa tÃ¤stÃ¤ seurasta, sen ensimÃ¤isinÃ¤ 17:sta
vaikutusvuosina[1].

[1] Ks. Litteraturbladia, 1850--1854; Suomea 1847. -- Morgonbladin
toimittajana oli Elmgren 1848--1847.

â  *TengstrÃ¶m, R.*: ennÃ¤tti ainoastaan silmÃ¤illÃ¤ Suomen kansaa
Kalevalasta, tehdÃ¤ johdannon kuvauksiin syntymÃ¤maan runollisuudesta, ja
toimittaa ensimÃ¤isen osan kokouksesta Suomen valittuja runoja ja
lauluja, vanhemmasta nykyiseen aikaan asti[1]. Alku tyÃ¶n kaunistaa --
kuolema vei tÃ¤mÃ¤n nuoren neron kirjallishistoriamme vahingoksi.

[1] Finska folket, sÃ¥som det skildras i Kalevala, Joukahainen, 2:n
vihko, 1848; Teckningar frÃ¥n den fosterlÃ¤ndska vitterhetens omrÃ¥de.
Inledning. I. Kalevala, FosterlÃ¤ndskt Album I. 1848; Finsk Anthologi
eller samling af valda Skaldestycken af finska fÃ¶rfattare, j. n. e.,
utgifven af R. TengstrÃ¶m. FÃ¶rsta delen, 1848. -- Siis kaikki yhdellÃ¤
vuodella.

*TÃ¶rnegren, C. W.*: on kuvaillut syvÃ¤llÃ¤ kirjallishistoriallisella
tiedolla ruotsalaisen runollisuuden vaiheita Suomessa, Chronanderista
FranzÃ©niin asti, ja toimittanut luettelon Yliopistomme vÃ¤itÃ¶ksistÃ¤,
v:sta 1828 v:teen 1852[1]. On myÃ¶s kirjoittanut Suomen muistettavain
miesten elÃ¤mÃ¤kertoihin.

[1] FÃ¶redrag af D:r C. W. TÃ¶rnegren. -- Puhuttu Yliopiston juhlasalissa
7/12 1849. -- Mainittu luettelo on painettu 1882 Suomeen.

*Rancken, J. O. I.*: on antanut vÃ¤itÃ¶ksen Suomalaisten historiallisesta
ja maatieteellisestÃ¤ kirjallisuudesta v:teen 1722. SiinÃ¤ mÃ¤Ã¤rÃ¤tÃ¤Ã¤n
Suomen kirjallishistorian aikakaudet neljÃ¤ksi: 1:n -- 1640, 2:n -- 1721,
3:s -- 1809 ja 4:s viimeisestÃ¤ vuosiluvusta eteenpÃ¤in nykyaikaan.
Helposti havaitaan nÃ¤mÃ¤t aikakaudet aivan vaillinaisiksi ja
ulkopuoleisiksi[1].

[1] De litteris historicis et geographicis Fennorum usque ad Acad. Ab.
anno 1722 restitutam. 1851.

*Oksanen, A.* (Ahlqvist): on vertaillut ja arvostellut JudÃ©nin,
Gottlundin ja Korhosen runollista tointa ja ansiota, ja vÃ¤ittÃ¤nyt suomen
kielen tutkijoista ennen Porthania[1]. Kumpaisetki kirjoitukset ovat
valaisevat niissÃ¤ osissa kirjallisuuttamme. On myÃ¶s tarkastanut
suomalaisen kirjallisuuden tuotteita Suomettaressa, jonka alkajana ja
toimittajana hÃ¤n oli, ja Schiefnerin saksannosta Kalevalasta
aikakirjassa Suomi[2].

[1] NÃ¥gra drag ur Finska litteraturens historia. Luettu Lukuyhteyden
kokouksessa ja palkittu; painettu Litteraturbladissa 1852. -- Bidrag
till finska SprÃ¥kforskningens historia fÃ¶re Porthan. 1854;

[2] Ks. 1853 Suomea.

*Renval, R.*: on antanut tietoja ja tehnyt luettelon Suomen
sanomakirjallisuudesta v:sta 1771 v:teen 1854[1].

[1] Om Finlands tidningslitteratur, painettu 1853 Litteraturbladiin
(Kirjallisuuslehteen). SiinÃ¤ luetellaan myÃ¶s 1854 vuoden sanomat, josta
nÃ¤yttÃ¤Ã¤ niinkuin se olisi tullut maailmaan ennen syntyÃ¤nsÃ¤; mutta
erehdyttÃ¤vÃ¤ osoitus vuosiluvussa tulee siitÃ¤, ettÃ¤ Litteraturblad
silloin oli ruvennut kallistumaan alle WenÃ¤jÃ¤n aikalukua.

YrjÃ¶ Koskinen on Nuijasodassansa omistanut muutamia sivuja
suomenkieliselle kirjallisuudellemme[1].

[1] Ks. Nuijasotaa. I. 1837, s. 24.

Paitse yllÃ¤mainittuja ovat jotkut muutkin arvostelleet yksityisiÃ¤ osasia
kirjallisuudestamme. Ulkomaalaisetkin ovat kÃ¤Ã¤ntÃ¤neet tarkastavan silmÃ¤n
Suomen kirjallisuuden tuotteisin. -- Kirjoittajain luku on maassamme
sivistyksen kerÃ¤llÃ¤ kasvanut, varsinki suomen kielellÃ¤. Monta
kiitettÃ¤vÃ¤Ã¤ tiede- ja kirjoitusmiestÃ¤ on Suomen kansa kadottanut heidÃ¤n
paraassa ijÃ¤ssÃ¤nsÃ¤. Melkein vuosittain on kuolema laittanut surun ja
kaipauksen sanomia ympÃ¤ri maatamme, muistuttaen sananlaskua: *tulee mies
meren takainen, ei tule turpehen alainen*. Nimet *R. TengstrÃ¶m*, *J. J.
Nervander*, *F. Collan*, *M. A. CastrÃ©n*, *G. A. Wallin*, *A. J.
SjÃ¶gren*, *H. Kellgren*, *J. J. TengstrÃ¶m* j. m. eivÃ¤t katoa
Suomalaisten muistosta.




5:ksi Suomen kirjallishistorian aikakaudet.


Ennen nÃ¤iden aikakausien mÃ¤Ã¤rÃ¤Ã¤mistÃ¤ on tarpeellinen osoittaa, mitÃ¤
Suomen kirjallishistoria tulee sisÃ¤ltÃ¤mÃ¤Ã¤n. Se jo kyllÃ¤ nÃ¤hdÃ¤Ã¤n
yleisesti edellisistÃ¤ki jaksoista; vaan kun moni ehkÃ¤ lukee Suomen
kirjallisuuteen kuuluvaksi ainoasti mitÃ¤ suomeksi on kirjoitettu ja
painettu, on tÃ¤stÃ¤ asiasta annettava likempi selitys.

Helposti huomataan tÃ¤tÃ¤ kysymystÃ¤ ei voitavan tyydyttÃ¤vÃ¤isesti
selvittÃ¤Ã¤, puhumatta samalla kertaa sivistyksestÃ¤, johon se
luonnollisesti juottuu yhteen. Kirjallishistorian ei pidÃ¤ muka olla
kuivan luettelon kirjallisuuden tuotteista, ynnÃ¤ lyhykÃ¤isen otteen
kanssa niiden sisÃ¤llyksestÃ¤; sen tieteellinen luonto vaatii sen myÃ¶s
katsomaan ja nÃ¤yttÃ¤mÃ¤Ã¤n kirjallisen sivistyksen tilaa, kuntoa ja
kasvantoa siinÃ¤ maassa ja kansassa, jonka kirjallisuus on sen
pÃ¤Ã¤-aineena, ja niinmuodoin pÃ¤Ã¤-sisÃ¤ltÃ¶nÃ¤kin. Sivistyksen ohessa on
tarvis puhua myÃ¶s niistÃ¤ kielistÃ¤, jotka ovat olleet sen vÃ¤likappaleina
maassamme.

MitÃ¤ nyt sivistykseen yleensÃ¤ tulee, niin muistutettava on, ettei se ole
kenenkÃ¤Ã¤n erityisen ihmisen eikÃ¤ kansan tekemÃ¤. Perijuurtansa on kaikki
sivistys Jumalasta; siitÃ¤ on selvÃ¤, ettei totista sivistystÃ¤ lÃ¶ydy
uskonnotta. Mutta ihmisillÃ¤ ja kansoilla on, niinkuin vapailla
olennoilla, tÃ¤mÃ¤n suhteen myÃ¶s suuri osansa; monet monituiset suvut ovat
tÃ¶illÃ¤nsÃ¤ ja toimillansa ei ainoastaan yllÃ¤pitÃ¤neet, vaan myÃ¶s
kartuttaneet sivistyksen yleistÃ¤, rikasta aarretta. Vastaansanomatoin on
siis se, ettÃ¤ niinkuin taivaankappalten lukemattomilla joukoilla on
itsekullaki tÃ¤hti kunnalla aurinkonsa, josta saavat valonsa, samoin on
sivistyski kaikkein kansain yhteinen omaisuus, josta jokaisella on
oikeus ottaa niin paljon kuin tahtoo ja jaksaa. TÃ¤stÃ¤ oikeudesta ei
kukaan kansa tarvitse kantaa kiitoksia muille kuolevaisille, olkoot
kutka tahansa. Kuki maa ja kuki kansa on saanut sivistyksensÃ¤ siemenen
muualta. Mutta jokaisen kansan velvollisuus on hoitaa ja kartuttaa tÃ¤tÃ¤
siementÃ¤.

Sivistyksen yhteinen ja yleinen luonto ilmoittaa sen sisÃ¤llÃ¶n
Ã¤Ã¤rettÃ¶mÃ¤ksi. Jos niin ei olisi, ei se voisi olla niin hedelmÃ¤isestÃ¤
vÃ¤kevyydestÃ¤ kuin ihmiskunnan historia todistaa sen olevan. Sivistyksen
tavara-aitat ovat tyhjentymÃ¤ttÃ¶mÃ¤t; ne riittyvÃ¤t kaikkein ihmisten ja
kansain hengellisiÃ¤ tarpeita tÃ¤yttÃ¤mÃ¤Ã¤n, samalla tavalla kun maa ja sen
epÃ¤lukuiset olennot ja kasvut saavat puuttumattoman eineensÃ¤ ja
elatuksensa valon, ilman, lÃ¤mpimÃ¤n ja kasteen yhdistyvÃ¤stÃ¤
vaikutuksesta. Mutta sivistys ei ainoastaan riity kaikille; se myÃ¶s
sovittaikse vapaasti jokaisen vapaan olennon sekÃ¤ hengellisiÃ¤ ettÃ¤
luonnollisia avuja myÃ¶ten, *joiden yllÃ¤pito ja kasvanto suurimpaan
kukoistukseen ja hedelmÃ¤isyyteen sen pÃ¤Ã¤tarkoitus on*. Sivistys ei siis
tahdo sortaa eikÃ¤ kuolettaa kansain ominaisuuksia, eli niinkuin nÃ¤itÃ¤
voidaan yhdellÃ¤ sanalla nimittÃ¤Ã¤: *kansallisuutta*; pÃ¤in vastoin tÃ¤htÃ¤Ã¤
se tÃ¤mÃ¤n elÃ¤vÃ¤ksi saattamista ja tekemistÃ¤ jokaisessa kansassa. Mutta
monenkaltaiset vastukset ovat estÃ¤neet ja estÃ¤vÃ¤t tÃ¤tÃ¤ sivistyksen
vaikutusta, niin ettei se aina ja joka paikassa ole voinut vapaasti
tÃ¤yttÃ¤Ã¤ korkiaa tarkoitustansa.

Kaiken ihmisellisen sivistyksen ja kasvatuksen suurimmat ja
ihmeellisimmÃ¤t vÃ¤likappaleet ovat kielet. NÃ¤ihin katsoen on jokaisen
kansan oma kieli kalliimmasta arvosta ja painavimmasta merkityksestÃ¤,
sivistyksen oikian menestyksen ja kukoistuksen vuoksi kussaki maassa.
Kansa ja sen kieli ovat niinkuin sielu ja ruumis yhdistettyinÃ¤; ainoasti
kuolema voi ne eroittaa toisistansa. Kieli on kulleki kansalle samasta
arvosta sivistyksen suhteen, kun tyÃ¶-aseet peltomiehelle maaviljellyksen
puolesta. TÃ¤stÃ¤ ymmÃ¤rretÃ¤Ã¤n, ettei kukaan kansa voi hankkia eikÃ¤ omistaa
itsellensÃ¤ yleisempÃ¤Ã¤ sivistystÃ¤ muulla keinolla kun omalla kielellÃ¤nsÃ¤.
NÃ¤mÃ¤t kolme: *kansa*, sen *kieli* ja *sivistys* ovat siis myÃ¶skin
eroittumattomassa yhdistyksessÃ¤ kussaki maassa. TÃ¤stÃ¤ kÃ¤y selvÃ¤ksi se
totuus, ettei kukaan kansa saata tÃ¤yttÃ¤Ã¤ kutsumustansa
maailmanhistoriassa, ellei nÃ¤mÃ¤t kolme saa vapaasti vaikuttaa, yllÃ¤pitÃ¤Ã¤
ja avittaa toisiansa.

Mutta maailmanhistoriassa ovat kunakin aikana jotkut kansat olleet muita
edellÃ¤ ja ylempÃ¤nÃ¤ sivistyksessÃ¤. Juuri niiden kautta on se myÃ¶s
siirtynyt muille, ja silloin on tavallisesti niiden kieliki tullut
vieraasen maahan. On sattunut niinkin, ettÃ¤ pienempien kansain kielet
ovat tÃ¤mÃ¤n kautta lakastuneet ja se kansa sillÃ¤ tavoin kadottanut
ainijÃ¤ksi oman kansallisuutensa ja itsellisyytensÃ¤, samoin kun pienet
purot, laskettua vetensÃ¤ suurempiin jokihin, kuivavat ja katoovat
nÃ¤kymÃ¤ttÃ¶miin. Kielet eivÃ¤t kuitenkaan aina ole tehneet tÃ¤mmÃ¶isiÃ¤
murhatÃ¶itÃ¤ toisillensa; ovat tavallisimmasti vaan auttaneet sivistyksen
pysymistÃ¤ vieraassa maassa, ja sen tehtyÃ¤nsÃ¤ antaneet vallan kansan
omalle kielelle.

TÃ¤ssÃ¤ sopii nyt jatkaa mitÃ¤ tÃ¤mÃ¤n johdannon ensimÃ¤isessÃ¤ jaksossa
mainittiin (8 sivulla) muukalaiskielistÃ¤ Suomessa. NÃ¤iden kutsumuksen
seloksi maassamme, muistutettakoon ensin muinasajan sivistyneimmistÃ¤
kielistÃ¤ Europassa -- latinasta ja kreikasta. Tunnettu on nÃ¤istÃ¤
jÃ¤lkimÃ¤isen suuresti vaikuttaneen edellisen kasvantoon, varsinki
tieteellisessÃ¤ katsannossa, vaikka latina sitte sai vallan kreikan yli,
Romalaisten pÃ¤Ã¤styÃ¤ ylimÃ¤iseksi herraksi senaikaisessa sivistyneessÃ¤
maailmassa. Mutta sitteki kun tÃ¤mÃ¤ heidÃ¤n herrautensa lakastui, ja kun
koko vanha romalainen valtakunta kaatui, vallitsi heidÃ¤n kielensÃ¤
Europan nuoremmissa kansoissa kaikkia, korkiampaan sivistykseen kuuluvia
asioita. EpÃ¤ilemÃ¤ttÃ¤ oli tÃ¤mÃ¤ tarpeellinen alussa. NÃ¤mÃ¤t nuoremmat
kansat eivÃ¤t voineet omilla hengellisillÃ¤ varoillansa ja voimillansa
vaikuttavasti ja edistÃ¤vÃ¤sti iskeÃ¤ maailmanhistoriaan kiini. HeidÃ¤n piti
siihen suureen tyÃ¶hÃ¶n saada tarpeellisen kasvatuksen ja opin.
Kristillisyyden olivat saaneet, ja heidÃ¤n piti myÃ¶s omistaa itsillensÃ¤
muinasajan sivistyksen. TÃ¤mÃ¤ kaikki antoi Europan kansoille taitoa ja
voimaa ei ainoastaan omaksi yllÃ¤pidÃ¤nnÃ¶ksi, vaan myÃ¶s yleisen
sivistyksen vaurastumiseksi. Latina oli tÃ¤mÃ¤n sivistyksen vÃ¤likappaleena
kaiken keski-ajan, ja se oli tÃ¤mÃ¤n kielen suuri tarkoitus ihmiskunnassa.
Vanhan tavan vuoksi pidettiin sitÃ¤ kauvan aikaa jÃ¤lkeenkipÃ¤in
yleisemmÃ¤ssÃ¤ kunnossa, vaikka niin ei olisi ollut vÃ¤lttÃ¤mÃ¤tÃ¶in tehdÃ¤.

TÃ¤mÃ¤ sama maailmankieli, joksi latinaa saattaa kunnian vuoksi sanoa,
tuli kristillisyyden seurassa Suomeenki, ja sen lisÃ¤ksi vielÃ¤ ruotsi;
valloittava ruotsalainen kansa toi maahamme ei ainoastaan mitÃ¤ itse oli
muilta kansoilta lahjaksi saanut, vaan myÃ¶s oman kielensÃ¤ki ja valtansa
lait ja asetukset. IhmeteltÃ¤vÃ¤ on se, ettei kaiken tÃ¤mÃ¤n muukalaisuuden
seuraus ole ollut sortavampi -- kun sitÃ¤ muka tuli yhtaikaa niin paljo.

PÃ¤Ã¤-asiallinen eroitus, muukalaiskielien suhteen, suomalaisen kansan ja
usiampien muiden kansain vÃ¤lillÃ¤ Europassa on se, ettÃ¤ maassamme on
saatu latinan rinnalla vielÃ¤ suuremmassa mÃ¤Ã¤rÃ¤ssÃ¤ suositella ja pitÃ¤Ã¤
ruotsia. Vaan kun nÃ¤mÃ¤t kielet eivÃ¤t yleisemmÃ¤sti sointuneet Suomessa
kristillisyyden ylevÃ¤n tarkoituksen kanssa yhteen, tÃ¤ytyi niiden kÃ¤Ã¤ntyÃ¤
syrjÃ¤Ã¤n uskon kÃ¤ytÃ¶llisissÃ¤ asioissa. Uskonpuhdistus korotti niissÃ¤
maissa, joissa se pÃ¤Ã¤si voitolle, kansain kielet kirkon kieleksi. Niin
tapahtui Suomessaki. Mutta useimmissa muissa maissa ovat omat kielet jo
vallalla kaikissa valtakunnallisissa ja tieteellisissÃ¤kin asioissa. Niin
onnellinen ja oikia ei ole suomen kielen laita vielÃ¤ nytkÃ¤Ã¤n.

Mutta kun jonkun kansan elÃ¤mÃ¤n vaiheita tutkitaan ja tarkastetaan, ovat
ne kokonaisessa jÃ¤rjestyksessÃ¤nsÃ¤ katsottavat ja tuomittavat. MitÃ¤
historiassa on tapahtunut, sitÃ¤ ei voida peruuttaa; sitÃ¤ vastaan
saatetaan vanhat vahingoittavat seikat muuttaa ja parantaa, ja tÃ¤mÃ¤ on
Suomen kansan ainoa turva ja lohdutus kielensÃ¤ ja sivistyksensÃ¤ asiassa.
Historia sovittaa kansain kÃ¤rsimykset; muisto ja toivo antavat
toisillensa sovinnollisen kÃ¤den. Suomen kansan elÃ¤mÃ¤n kohtaukset,
semmoisina kun ne, ylimalkaan katsottuina, nyky-aikaan asti ovat olleet,
saavat sovintonsa sen historian juoksusta.

EdellisissÃ¤ lauseissa on sanottu, ettei sivistyksen tarkoitus ole
kenenkÃ¤Ã¤n kansan kuolettaminen, vaan elÃ¤vÃ¤ksi tekeminen. KysytÃ¤Ã¤nkÃ¶
siis: *onko sivistys kuolettanut suomalaista kansaa, onko hÃ¤vittÃ¤nyt sen
kansallisuutta?* niin siihen on vastaus: *Ei ole*. Vaikka tÃ¤mÃ¤n
sivistyksen vaikuttavimpina vÃ¤likappaleina ovat olleet vieraat kielet,
on se kuitenki Suomalaisissa itsetietoon herÃ¤ttÃ¤nyt ja saattanut heidÃ¤n
kansallistuntonsa. Suomen kansalla ei sentÃ¤hden ole syytÃ¤ vihata nÃ¤itÃ¤
muukalaiskieliÃ¤ -- latinaa ja ruotsia; ne ovat palvelleet sen kalliinta
asiaa: *sivistystÃ¤* ja *valistusta* Suomessa. EpÃ¤ilemÃ¤ttÃ¤ on nÃ¤iden --
sivistyksen ja valistuksen -- tarkoitus edespÃ¤inki sama kun tÃ¤hÃ¤n asti,
sitteki kun oma kielemme astuu laillisen oikeutensa ja luonnollisen
perintÃ¶nsÃ¤ omistukseen. MikÃ¤ tÃ¤mÃ¤ tarkoitus on, se on jo selitetty.
Kuinka pian taas suomen kieli pÃ¤Ã¤see valtakieleksi maassamme, se riippuu
paraasta pÃ¤Ã¤stÃ¤ siinÃ¤, miten palava ja innollinen rakkaus meillÃ¤
Suomalaisilla on tulla omituisemmiksi ja vapaammiksi jÃ¤seniksi kun tÃ¤hÃ¤n
asti olemme olleet, muiden kansain joukossa sivistyksen puolesta.

KysyttÃ¤kÃ¶Ã¶n vielÃ¤: *ovatko Suomalaiset osanneet tiedolla ja taidolla
kÃ¤yttÃ¤Ã¤ latinaa ja ruotsia sivistyksen hyvÃ¤ksi Suomessa?* TÃ¤hÃ¤n on
totuuden mukaan kerskaamatta vastattava: *Ovat*. Ruotsalaisia on tosin
lÃ¶ytynyt maamme oppineitten joukossa, mutta Suomalaisten ansio on se,
ettÃ¤ europalainen tiede ja taide on pysynyt ja juurtunut siinÃ¤ osassa
Pohjaa, jonka Luoja on antanut Suomen kansalle sivistyksen ja
valistuksen kodiksi maanpiirillÃ¤. Suomen kansa on verellÃ¤nsÃ¤ ja
hengellÃ¤nsÃ¤ puolustanut tÃ¤tÃ¤ kallista maatansa ja omaa itseÃ¤nsÃ¤; se on
myÃ¶s sen kautta ollut lujana muurina Ruotsalaisille ja heidÃ¤n
kansallisuudellensa. TÃ¤mÃ¤ sama vÃ¤hÃ¤inen kansa on, kaikissa
kÃ¤rsimyksissÃ¤nsÃ¤, tÃ¤hÃ¤n asti miehuullisesti sotinut sanalla, auralla ja
miekalla, ja sillÃ¤ tavoin voimiansa ja taitoansa myÃ¶ten tÃ¤yttÃ¤nyt
kutsumustansa ihmiskunnassa. Kun sivistys sulkee sisÃ¤Ã¤nsÃ¤ kaikki, mitÃ¤
suurta, hyvÃ¤Ã¤ ja kaunista lÃ¶ytyy, niin tÃ¤mÃ¤ Suomen kansan kutsumus ei
ole ollut eikÃ¤ saata olla muu kun sivistyksen juurittaminen,
suojeleminen ja levittÃ¤minen Pohjan kylmillÃ¤ perillÃ¤; viime mainittu
velvollisuus on likimÃ¤isesti kÃ¤Ã¤nnettÃ¤vÃ¤ heimokansaimme hyvÃ¤ksi. Min
pimeÃ¤ ja hirvittÃ¤vÃ¤ ei myÃ¶skÃ¤Ã¤n nykyisyyden eikÃ¤ tulevaisuuden otsa ole,
ettÃ¤ Suomalaiset tahtoisivat, kykenemÃ¤ttÃ¶mien pelkurien tavoin, erota
edeskÃ¤Ã¤npÃ¤in velvollisuuksiensa tÃ¤ytÃ¤nnÃ¶stÃ¤ -- sekÃ¤ kansallisessa ettÃ¤
ihmiskunnallisessa suhteessa -- tahtoisivat vaihtaa suomalaista
kansaallisuuttansa ruotsalaiseen, niinkuin Ruotsissa nÃ¤mÃ¤kin aikoina
vielÃ¤ nÃ¤ytÃ¤Ã¤n haluavan ja toivovan. YmmÃ¤rrettÃ¤vÃ¤ on, ettÃ¤ jos Suomen
kansa semmoiseen itsessÃ¤Ã¤n jo mahdottomaan vaihtoon rupeisi, sen
omituinen tila, kohta ja riento kansain joukossa sen kautta olisi
keskeytetty. Ennenkun Suomalaiset siis sen tekevÃ¤t, tahtovat he
miekallansa puolustaa omaa elÃ¤mÃ¤tÃ¤nsÃ¤ viimeiseen veren pisaraan asti, ja
sillÃ¤ tavoin omistaa itsellensÃ¤ edes kunniallisen kuoleman. Oma henki on
rakkain ja kalliin kaikille; sitÃ¤ puolustaa jokainen ketÃ¤ vastaan
tahansa kuolemaan saakka.

Mutta Suomen kansan elÃ¤mÃ¤n sÃ¤ilytykseksi ja kutsumuksen tÃ¤ytÃ¤nnÃ¶ksi
omituisemmasti kun tÃ¤hÃ¤n asti on tapahtunut, on yksi ainoa ehto
toteutettava: *suomen kieli on korotettava valtakieleksi*. Se ei ole
mahdotoin; siihen on askelma askelman perÃ¤Ã¤n vÃ¤hitellen otettu ennen, ja
nyky-aikanaki. Latina on astunut alas tieteiden istuimelta Suomessa.
Totta ruotsinki vuoro tulee antaa suomelle tÃ¤yden vallan. Ja jos latina
ei osaa nÃ¤yttÃ¤Ã¤ esm. runollisuudessa Suomessa minkÃ¤Ã¤nlaista WÃ¤inÃ¤mÃ¶istÃ¤,
niin sitÃ¤ ei voi sanoa ruotsista, jolla kielellÃ¤ meillÃ¤ on ensimÃ¤isen
luokan runoilijoita. Tarvitseeko tÃ¤mÃ¤n todistukseksi mainita nimiÃ¤:
*FranzÃ©n* ja *Runeberg*? Kun siis nÃ¤iden vierasten kielien laita on
tÃ¤mmÃ¶inen maassamme, kun Suomalaiset ovat tiedollisesti ja taidollisesti
osanneet kÃ¤yttÃ¤Ã¤ niitÃ¤ sivistyksen vÃ¤likappaleina, niin aivan
kummallinen ja kÃ¤sittÃ¤mÃ¤tÃ¶in epÃ¤toivo hallitsisi sitÃ¤ eli niitÃ¤, jotka
uskoisivat, ettei oma Ã¤itimme kieli, voimaan ja valtaan pÃ¤Ã¤styÃ¤nsÃ¤,
kelpaisi ja voisi menestyksellÃ¤ ja hedelmÃ¤isyydellÃ¤, yleisemmÃ¤sti kun
tÃ¤hÃ¤n asti, palvella sivistystÃ¤ ja valistusta Suomessa.

Latina ja ruotsi ovat olleet Suomen kansalle ikÃ¤Ã¤nkun ottopoikina. NiitÃ¤
ruokkiessa ja verhoittaessa ei se ole unohtanut velvollisuuksiansa
omaakaan kieltÃ¤nsÃ¤ kohtaan; on vaan liiemmaisesta kohteliaisuuden
tunnosta pitÃ¤nyt liian kauvan vieraita lapsia pÃ¶ydÃ¤n pÃ¤Ã¤ssÃ¤ ja omaa
lastansa pankolla. Mutta kaikki, mitÃ¤ nÃ¤mÃ¤t kolme lasta, (latinaa
saatetaan kuitenki sanoa ukoksi, ruotsia ja suomea sen rinnalla
nuorukaisiksi), ovat puheella ja kirjoituksilla julkisuuteen tuottaneet,
kaikki se kuuluu Suomen kirjallishistoriaan.

Suomen kirjallishistoria tulee siis sisÃ¤ltÃ¤mÃ¤Ã¤n suomalaisen, latinaisen
ja ruotsalaisen kirjallisuuden vaiheita maassamme. Mutta siihen kuuluu
myÃ¶s kaikki, mitÃ¤ suomalaisesta ajatuksesta ja kynÃ¤stÃ¤ on lÃ¤htenyt
muillaki, paitse mainituilla, kielillÃ¤. Se aikaa tulee ehkÃ¤ pianki, jona
muukalaiskieliset kirjoitukset voidaan Suomen kirjastoissa ja
kirjallishistoriassa verrata vanhoihin sota-aseisin, joita muiston ja
kunnian vuoksi sÃ¤ilytetÃ¤Ã¤n tulevain sukuin nÃ¤htÃ¤viksi, niitÃ¤ varten
erityisesti tehdyissÃ¤ rakennuksissa. MehilÃ¤isen tavoin ottakoot
suomenkieliset kirjoittajat niiden sisÃ¤llyksestÃ¤ paraimmat osat ja
kÃ¤Ã¤ntÃ¤kÃ¶Ã¶t ne suomeksi, niin ettÃ¤ koko suomalainen kansa saa tilaisuuden
tietÃ¤Ã¤, mitÃ¤ hyvÃ¤Ã¤ sen tiede- ja kirjoitusmiehet ovat vierailla kielillÃ¤
ilmituoneet.

Mutta kun kirjallisuus kaikissa jÃ¤rjestetyissÃ¤ valtakunnissa on
lÃ¤heisessÃ¤ yhteydessÃ¤ monenlaisten laitosten ja sÃ¤Ã¤ntÃ¶jen kanssa, niin
Suomen kirjallishistoria ei voi olla koskematta nÃ¤ihinkin omassa
maassamme. Se tulee siis lyhykÃ¤isesti katsomaan myÃ¶s Yliopiston,
kouluin, kirjallisseurain, kirjakauppain, kirjapainoin, paino-asetusten
j. n. e. seikkoja Suomessa. ErittÃ¤in ovat suomen kielen vaiheet myÃ¶skin
lyhyesti esitettÃ¤vÃ¤t. Ja kun kuki kansa, pÃ¤Ã¤styÃ¤nsÃ¤ yleisen sivistyksen
osallisuuteen, on omituisella tavallansa vaikuttavaisena jÃ¤senenÃ¤
ihmiskunnan suuressa pereessÃ¤, ja niinmuodoin enemmin eli vÃ¤hemmin
toisten kansain yhteydessÃ¤, niin Suomen kirjallishistorioitsijan ei
pidÃ¤, esittÃ¤essÃ¤nsÃ¤ oman maan kirjallisuutta, vÃ¤lttÃ¤Ã¤ siihen kuuluvain
seikkoin yleistÃ¤ silmÃ¤ilÃ¶Ã¤ valistuneessa maailmassa. Etenkin ovat
kirjallisuuden ja kielen asiat Ruotsissa tÃ¤mÃ¤n suhteen valaisevat niinÃ¤
aikakausina, joina Suomi oli sen kanssa yhtenÃ¤ valtakuntana, ja sitteki
kun 1809 vuoden sota ja rauha eroittivat Suomalaiset ja Ruotsalaiset
toisistansa.

Seuraa vihdoin puhua Suomen kirjallishistorian aikakausista, ja mÃ¤Ã¤rÃ¤tÃ¤
niiden jÃ¤rjestyksen. NÃ¤iden suhteen on mainittava joka hetken ja
silmÃ¤nrÃ¤pÃ¤yksen kansain elÃ¤mÃ¤ssÃ¤ olevan painavasta arvosta. Mutta jotkut
vuodet ja ajat ovat sivistyksen kasvannossa verrallisesti muita
merkillisempiÃ¤ kussaki maassa. Historia valitsee ne ikÃ¤Ã¤nkun
pysÃ¤hdyspaikkoiksi sisÃ¤ltÃ¶nsÃ¤ esityksessÃ¤; ne ovat sen kirjoittajalle ja
myÃ¶ski lukijalle samasta merkityksestÃ¤ kun peninkulman tolpat ja
lepopaikat matkustajalle. Niiden vÃ¤liÃ¤ sanotaan historiassa
aikakausiksi.

Suomen kirjallisuudella ei ole monta merkillisempÃ¤Ã¤ vuosilukua.
Suorastaan siitÃ¤ on sentÃ¤hden melkein mahdotoin saada sen historialle
sopivia aikakausia. NÃ¤in ollessa on paras ottaa ja jÃ¤rjestÃ¤Ã¤ ne niistÃ¤
ulkonaisista seikoista, jotka ovat vaikuttaneet muutoksia ja parannuksia
maamme sivistyksessÃ¤, ja siis kirjallisuutemmeki asioissa; nÃ¤mÃ¤t seikat
ovat sillÃ¤ tavoin katsottavat sisÃ¤llisiksi ja Suomen kirjallisuuden
piiriin kuuluviksi.

NÃ¤in saadaan Suomen kirjallishistorialle 6 aikakautta. Ne ovat:

1:n aikakausi v:sta O[1] ... v:teen 1157, jÃ¤lk. Krist. synt.
2:n     "       "   1157 ...    "   1543    "     "      "
3:s     "       "   1543 ...    "   1640    "     "      "
4:s     "       "   1640 ...    "   1770    "     "      "
5:s     "       "   1770 ...    "   1831    "     "      "
6:s     "       "   1831 ...    "    --     "     "      "

[1] Muissa kielissÃ¤ merkitÃ¤Ã¤n tuntemattomia vuosilukuja puustavilla X.
Suomen kielessÃ¤ on sovelias ottaa niiden merkiksi pulistavia O:ta = Outo
vuosiluku; eli pidettÃ¤kÃ¶Ã¶n se tyhjÃ¤n merkkinÃ¤. YllÃ¤oleva O merkitsee
tuntematointa vuosilukua Suomen kansan muinasajassa.

TÃ¤mÃ¤ on Suomen kirjallishistorian luuranko. Kirjallishistoriallinen
tutkinto, taito ja esitys on antava tÃ¤lle luurangolle lihan ja veren.

NÃ¤itÃ¤ aikakausia mÃ¤Ã¤rÃ¤tessÃ¤ on pidetty silmÃ¤llÃ¤ pÃ¤Ã¤-asiallisesti kahta
tÃ¤rkeÃ¤Ã¤ asiaa: *sivistystÃ¤* ja *kansallisuutta*, jotka kansain elÃ¤mÃ¤ssÃ¤
kÃ¤yvÃ¤t rinnatusten, yllÃ¤pitÃ¤en ja auttaen toisiansa. Niin on tapahtunut
suomalaiselleki kansalle, vaikka sen on tÃ¤ytynyt sivistyksensÃ¤ juoksussa
tehdÃ¤ monia poukamia ja mutkia, jotka eivÃ¤t aina ole olleet Suomalaisten
omassa tahdossa.

NÃ¤mÃ¤t aikakaudet voidaan sisÃ¤llyttÃ¤Ã¤ kahteen yleisempÃ¤Ã¤n jaksoon. Ne
nimitettÃ¤kÃ¶Ã¶t: *muinaisen* ja *kristillisen ajan kirjallisuudeksi*.
Viimemainittu jakaikse: *katolisen*, *uskonpuhdistannollisen*,
*tieteellisen* ja *kansallisen* aikakauden kirjallisuuteen.

Jos kielen puolesta silmÃ¤illÃ¤Ã¤n nÃ¤iden 6:n aikakauden kirjallisuutta,
niin se on: 1:nÃ¤ aikakautena *puhdas suomalainen*; se pistÃ¤Ã¤
tuotteillansa muiston voimalla kaikkiin sen jÃ¤lkeisiinkin aikakausiin.
Suomen kansa on sen kautta muistuttanut kutaki elÃ¤vÃ¤Ã¤ miespolvea, etenki
oppineita kansalaisiansa, ikÃ¤Ã¤nkun sanoen: "*tÃ¤Ã¤llÃ¤ minÃ¤ olen -- elkÃ¤Ã¤t
unohtako minua, elkÃ¤Ã¤tkÃ¤ myÃ¶s omaa itseÃ¤nne!*" Muisto ja isÃ¤nmaanrakkaus
ovat valvoneet, niin ettei unohdus ole tÃ¤ssÃ¤ saanut valtaa; -- 2:na
aikakautena on kirjallisuus paraasta pÃ¤Ã¤stÃ¤ *latinainen*, ja mainitun
muistutuksen kautta myÃ¶s suomalainen. On vÃ¤hÃ¤ ruotsiaki. -- Samoin on
Suomen kirjallisuus sekaisin *suomalainen*, *latinainen* ja
*ruotsalainen* 3:na, 4:nÃ¤, 5:nÃ¤ ja 6:nakin aikakautena. MyÃ¶s saksaa ja
ranskaa ovat Suomen oppineet tÃ¤llÃ¤ vuosisadalla kirjoittaneet, ja ehkÃ¤
vÃ¤hÃ¤n ennenkin.

MitÃ¤ nÃ¤ihin aikakausiin vielÃ¤ tulee, niin *ensimÃ¤inen* pÃ¤Ã¤ttyy uuden
uskon tultua Suomeen; sen henki vaikutti kirjallisuuden sisÃ¤ltÃ¶Ã¶n.
*Toinen* pÃ¤Ã¤ttyy uskonpuhdistuksen pÃ¤Ã¤styÃ¤ vakinaiseksi maassamme. Se
vaikutti hedelmÃ¤llisesti Suomen kirjallisuuteen, ja korotti suomen
kirjakieleksi. *Kolmas* loppuu Yliopiston perustettua maahamme, ja siitÃ¤
ottaa *neljÃ¤s* alkunsa. TÃ¤mÃ¤n opetus- ja tiedelaitoksen[1] toimeen pano
vaikutti ja on vaikuttanut suuria parannuksia Suomen sivistyksen, ja
myÃ¶s kirjallisuuden kasvannolle. *Viides* alkaa kansallisista
harrastamisista tieteissÃ¤ ja kirjallisuudessa; Yliopisto oli tÃ¤mÃ¤n uuden
elÃ¤mÃ¤n kehto. *Kuudennen* aikakauden alku on suomalaisen kansallisuuden
aamurusko, jonka selkeys on vuosi vuodelta ollut kirkastumassa
nykyaikaan asti, ehkÃ¤ paljo on vielÃ¤ tekemistÃ¤ ja toivomista, ennenkun
voidaan sanoa sivistyksen Suomessa juoksevan aivan omaa ja omituista
uraansa.

[1] Suomen Yliopisto on niin asetettu, ettÃ¤ sen toimella on kaksi
tarkoitusta: tieteiden opetus nuorisolle ja tieteiden viljelys Suomessa.
SitÃ¤ voi siis kutsua opetus- ja tiedelaitokseksi.

Pilvi-ajat ja hallavuodet Suomen kirjallisuudessa ovat tÃ¤ssÃ¤ johdannossa
jÃ¤Ã¤neet erityisesti merkitsemÃ¤ttÃ¤; ne nÃ¤hdÃ¤Ã¤n paremmin itsessÃ¤
historiassa. Ei myÃ¶skÃ¤Ã¤n liene tarvis muuta kun lyhyesti muistuttaa
siitÃ¤, ettÃ¤ Suomen kirjallisuuden tuotteet ovat kunakin aikakautena
jÃ¤rjestettÃ¤vÃ¤t eriluokkiinsa, ja esitettÃ¤vÃ¤t eriainettensa mukaan. NÃ¤mÃ¤t
luokat ja aineet ovat enimmÃ¤sti samat kun muidenki kansain
kirjallisuudessa.

       *       *       *       *       *

Moni tiedoitsija varustaa teoksensa ei juuri lyhyillÃ¤ eikÃ¤ vÃ¤hÃ¤n
kiittÃ¤villÃ¤ puheilla tieteensÃ¤ arvosta ja hyÃ¶dystÃ¤. Se ei ole miksikÃ¤Ã¤n
viaksi katsottava, kun se tapahtuu ylevÃ¤llÃ¤ totuudella ja rakkaalla
mielellÃ¤, niinkuin tieteiden korkeus ja suuruus vaatii. NÃ¤in olisi ehkÃ¤
tÃ¤ssÃ¤ki johdannossa erityisesti tehtÃ¤vÃ¤ Suomen kirjallishistorian
ylistÃ¤nnÃ¶ksi, paitse mitÃ¤ siihen kuuluvia yleisiÃ¤ lauselmia tavataan
siellÃ¤ tÃ¤Ã¤llÃ¤ melkein kaikissa jaksoissa. Mutta "joka ei puolesta
sanasta ymmÃ¤rrÃ¤, ei se koko sanasta viisaammaksi tule"[1]. Niin paljo
olkoon kuitenki sanottu, ettÃ¤ kaikki tieteet koskevat jokaista jÃ¤sentÃ¤
ja kansalaista kussaki maassa, vaikka sen pahempikin useimmat pitÃ¤vÃ¤t
niiden totuudesta, menestyksestÃ¤ ja kukoistuksesta sangen vÃ¤hÃ¤n mahtia;
oma vatsa, sen tÃ¤yttÃ¶, oma voitto ja oman onnen etsintÃ¶ ovat
tavallisesti tieteitÃ¤ ja taiteita rakkaampia. Kuitenkin eivÃ¤t
yksityisten yksityisimmÃ¤tkÃ¤Ã¤n pyrinnÃ¶t ja riennot menestyisi, jos ei
tieteitÃ¤ lÃ¶ytyisi. Erinomattain on historiallinen tiede niin yleisestÃ¤
luonnosta, ettÃ¤ se koskee likimmÃ¤isesti kaikkia ihmisiÃ¤; se nÃ¤yttÃ¤Ã¤,
miten nykyisyys on syntynyt ja kasvanut menneisyydestÃ¤. Jos tÃ¤mÃ¤ on
yleisesti tosi, niinkuin se epÃ¤ilemÃ¤ttÃ¤ on, niin siitÃ¤ Ã¤lytÃ¤Ã¤n, mistÃ¤
arvosta kunki maan ja kansan historia erittÃ¤in on. TÃ¤mÃ¤n todistukseksi
lÃ¶ytyisi tukevia ja valaisevia lauseita esille vedettÃ¤viksi semmoisten
tiedoitsijain teoksista kun esm. Hegel ja Geijer ovat; vaan ne jÃ¤Ã¤kÃ¶Ã¶t
tÃ¤hÃ¤n suomentamatta.

[1] Ks. Suomen kansan sanalaskuja, 177 s.

Kirjallishistoriaa voidaan sanoa kansan historian sisÃ¤lliseksi puoleksi.
Se nÃ¤yttÃ¤Ã¤, miten kansa on kÃ¤yttÃ¤nyt hengellisiÃ¤ lahjojansa ja voimiansa
kalliimman asiansa auttamisessa ja kartuttamisessa, se on: *sivistyksen*
ja *valistuksen asiassa*. Kirjallishistoria on ikÃ¤Ã¤nkun kansan valveille
herÃ¤nnyt sisÃ¤llisin omatunto, jos niin saa sanoa; se sisÃ¤ltÃ¤Ã¤ nuhteen ja
rangaistuksen laiminlyÃ¶dyistÃ¤ velvollisuuksista, ja voimallisen
kehoituksen parantamaan ja tÃ¤yttÃ¤mÃ¤Ã¤n, mitÃ¤ on jÃ¤Ã¤nyt toimittamatta ja
tekemÃ¤ttÃ¤. Kirjallishistoria on siis ei vÃ¤hÃ¤vaikuttavana ehtona ja
kiihoituksena sivistyksen edistykselle ja kasvannolle kussaki kansassa.

Mutta historia miltÃ¤ nimeltÃ¤ hyvÃ¤nsÃ¤ Suomessa ei voi kansallisessa
katsannossa herÃ¤ttÃ¤Ã¤ eikÃ¤ vaikuttaa suuria tÃ¶itÃ¤, niin kauvan kuin se ei
puhu kansan omaa kieltÃ¤. Suomen historia erityisesti ja Suomen
kirjallishistoria vielÃ¤ erityisemmÃ¤sti vaikuttaa sitÃ¤ki vÃ¤hemmin, jos ne
kirjoitetaan vieraalla kielellÃ¤. Niiden laita on Suomessa sama kun
mykÃ¤n, ja suurin osa kansaa on niitÃ¤ kohtaan kuuro. SentÃ¤hden on Suomen
historia ja kaikki sen eriosat suomeksi toimitettavat. Mutta tÃ¤ssÃ¤ ei
ole kyllÃ¤, eikÃ¤ myÃ¶s siinÃ¤kÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ oma kielemme vihdoinki tulee
valtakieleksi hallitus-, laki-, oikeus-, virka- ja ammatti-asioissa;
joka kaikki on kieltÃ¤mÃ¤ttÃ¤ yhtÃ¤ toivottava kun tarpeellinen, ellemme
aina jÃ¤Ã¤ hÃ¤Ã¤lymÃ¤Ã¤n osa ruotsiin, toinen venÃ¤jÃ¤Ã¤n, kolmas suomeen pÃ¤in.
Mutta kansallisuutemme ja sivistyksemme vaatimus on myÃ¶s se, ettÃ¤
tieteitÃ¤ viljeltÃ¤kÃ¶Ã¶n Suomessa suomen kielellÃ¤. Niin kauvan kuin ne
puhuvat maassamme muukalaiskieliÃ¤, tÃ¤yttÃ¤Ã¤ Suomen kansa vaillinaisesti
kutsumustansa maailmanhistoriassa. Teroittakoon etenki tÃ¤mÃ¤ Suomen
oppivassa nuorisossa toimellista rakkautta omaan kieleemme, omaan
kirjallisuuteemme, omaan kansaamme, omaan kansallisuuteemme.