Produced by Matti JÃ¤rvinen and Tuija Lindholm.







VALLANKUMOUKSEN VYÃRYSSÃ

NOVELLI


Elviira Willman-Eloranta


EnsimmÃ¤isen kerran julkaistu 1918.




OMISTETTU

MINNA CANTHILLE.




Sinulta, Minna Canth, olen elÃ¤mÃ¤ni ensi herÃ¤tyksen saanut. Sinun nerosi
on minut tyÃ¶hÃ¶n kannustanut oikean ja kauniin palveluksessa. SinÃ¤ olet
meidÃ¤n nuorten tienviittoja, sinÃ¤, joka jo sivistyksemme
aamusarastuksessa uskalsit kirjoittaa:

_Â»TeidÃ¤n lakinne ja oikeutenne, â ne piti minun juuri ampua!Â»_

      _Elviira Willman-Eloranta._




[Kuva: Luutnantti Evgenj Lvovitsj Kohanski,

(ÐÐ¾Ð´Ð¿Ð¾Ñ. ÐÐ²Ð³ÐµÐ½Ñ ÐÐ²Ð¾Ð²Ð¸ÑÑ ÐÐ¾ÑÐ°Ð½ÑÐºÑÐ¹)

oli 19 vuotinen uneksija; joka jo aikaisin oli vihkiytynyt
vallankumoukselle. LÃ¤htiessÃ¤Ã¤n, kuten luuli, ystÃ¤vÃ¤llisille laivoille,
joutui hÃ¤n ansaan, ja sai antaa nuoren henkensÃ¤ ihanteittensa puhtauden
pantiksi Viaporin kapinassa 1906.]




[Kuva: Luutnantti Arkadj Petrovitsj Jemeljanoff,

(ÐÐ¾Ð´Ð¿Ð¾Ñ. ÐÑÐºÐ°Ð´Ñ ÐÐµÑÑÐ¾Ð²Ð¸ÑÑ ÐÐ¼ÐµÐ»ÑÐ½Ð¾Ð²Ñ).

iloinen, eloisa toimenmies, joka ei ollut ennÃ¤ttÃ¤nyt lailliseen ikÃ¤Ã¤n,
ennen kun sai kaatua taantumuksen veristen paalujen Ã¤Ã¤reen Viaporin
kapinassa 1906.]




I.


Pienen rantakaupungin kirkkoa vastaan sijaitsi kaupungin rauhaisin ja
kaunein tontti. Hiljaista, ruohon peittÃ¤mÃ¤Ã¤ sivukatua pÃ¤in oli
rakennettu talo, joka sisÃ¤lsi viisi huonetta, suuren, lÃ¤pi rakennuksen
ulottuvan kyÃ¶kin vanhanaikuisine leivinuuneineen ja muuripatoineen.
PÃ¤Ã¤ssÃ¤ oli kaksi kamaria. Porstuata vastaan, kyÃ¶kin toisella syrjÃ¤llÃ¤,
oli kamari ja rakennuksen perÃ¤llÃ¤ oli suuri sali kolmine ikkunoineen.

TÃ¤ssÃ¤ talossa asui Elma iso-Ã¤itinsÃ¤ hoitamana.

Suku oli vanhaa talonpoikaisjuurta, jonka erÃ¤s jÃ¤sen, Elman iso-Ã¤idin
isÃ¤ oli saanut Talousseuran palkinnon suoviljelyksestÃ¤Ã¤n. TÃ¤mÃ¤ iso-Ã¤idin
isÃ¤ oli ollut tarmokas mies, suuren talonsa hÃ¤n oli pannut ensi luokan
kuntoon, rahaa hÃ¤n oli koonnut sekÃ¤ avioliitollaan ettÃ¤
maanviljelyksellÃ¤Ã¤n. Lapsilleen hÃ¤n oli jÃ¤ttÃ¤nyt melkoisen perinnÃ¶n.

Iso-Ã¤idin vanhin veli oli ollut laivanvarustaja, tarmokas ja hommaava
mies. HÃ¤n oli omistanut yli miljoonan. Mutta sitte tulivat huonot
raha-ajat. HÃ¶yrylaivat rupesivat syrjÃ¤yttÃ¤mÃ¤Ã¤n purjelaivat ja niin
hupeni rantakaupunkien vanhanaikuisten purjelaivojen omistajien
rahavarat vÃ¤hiin.

Iso-Ã¤idin toinen veli oli ruvennut uudenaikaiseksi pankkimieheksi. HÃ¤n
osasi kapitalistisella tavalla vÃ¤littÃ¤Ã¤ muitten rahoja ja huolimatta
feodaalisen tuotantomuodon hÃ¤viÃ¤misestÃ¤, hÃ¤n, purjehtien
suurkapitalismin vanavedessÃ¤, pysyi Ã¤veriÃ¤Ã¤nÃ¤ miehenÃ¤.

Elman iso-Ã¤iti ei sopinut tuon uuden kapitalistisen ryÃ¶stÃ¶suunnan
edustajan kanssa. Nuorimman veljensÃ¤ perhettÃ¤ hÃ¤n piti joukkona, joka
hyÃ¶tyi pikkuelÃ¤jien nylkemisellÃ¤. Se sukuhaara jÃ¤i siksi Elmalle ihan
vieraaksi.

Vanhimman veljensÃ¤ perheen kanssa iso-Ã¤iti sopi varsin hyvin.

HÃ¤nen vanhin veljenpoikansa oli taiteilijaluonne, hienosteleva ja herkkÃ¤
olemukseltaan. ElÃ¤en aivan ihanteita vailla olevan poroporvarillisen
mailman keskuudessa, tuo KyÃ¶sti-eno oli tehnyt henkisen ja
yhteiskunnallisen haaksirikon.

Elma muisti hyvin tuon enon.

HÃ¤nellÃ¤ oli kaunis, tumma, tuuhea ja kihara tukka, joka vanhempana oli
harmaanlÃ¤iskeinen. LisÃ¤ksi Elma muisti, ettÃ¤ KyÃ¶sti-enolla olivat
omituiset tummat silmÃ¤t, joiden katse oli pelottavan lÃ¤pitunkeva,
silloin kuin KyÃ¶sti-eno puhui jotain syvÃ¤Ã¤. Mutta enimmÃ¤kseen KyÃ¶sti-eno
singahutti pistosanoja ja pilkkapuheita kaupungin sÃ¤Ã¤dyllisistÃ¤
ylhÃ¤isistÃ¤ porvareista. HÃ¤n nauroi pormestarille ja raatimiehelle ja
pankinjohtaja-enolle ja hÃ¤nen perheelleen. KyÃ¶sti-eno nauraa virnui
Roobert-enon, pankinjohtajan, kauniille rouvalle ja hÃ¤nen tanssiville
koreille tyttÃ¤rilleen ja silloin iso-Ã¤itikin nauroi. Elma kÃ¤sitti
puheesta, ettÃ¤ pankinjohtajan rouva oli ollut hyvin kevytmielinen, jopa
tehnyt yhtÃ¤ ja toista â rahasta. Pormestarin KyÃ¶sti-eno sanoi tyhmÃ¤n
juopoksi ja raatimiehen viekkaaksi ja konsuli-enon roistoksi,

TakaapÃ¤in kuuli Elma sanottavan, ettÃ¤ KyÃ¶sti-eno oli hassu. Se oli muka
johtunut KyÃ¶sti-enon huonosta elÃ¤mÃ¤stÃ¤.

KyÃ¶sti-eno oli kÃ¤ynyt paljon koulua ja seurustellut aatelisissa
piireissÃ¤ koulussa ollessaan. Sitten KyÃ¶sti-eno oli lÃ¤hetetty Tukholmaan
kehittymÃ¤Ã¤n liikemieheksi. Mutta KyÃ¶sti-eno oli tuhlannut isÃ¤nsÃ¤ rahoja
teattereihin ja konsertteihin ja halunnut ruveta taiteilijaksi. Siihen
ei isÃ¤ antanut varoja. KyÃ¶sti-eno kutsuttiin Suomeen â ja rupesi
juomaan. â Sanottiin, ettÃ¤ teatteri oli tehnyt tuosta nerokkaasta
KyÃ¶sti-enosta rentun.

KyÃ¶sti-eno ei ollut elÃ¤issÃ¤Ã¤n tyÃ¶pÃ¤ivÃ¤Ã¤ tehnyt. HÃ¤n tapasi aina sanoa,
ettÃ¤ rikas suku elÃ¤ttÃ¤kÃ¶Ã¶n hÃ¤ntÃ¤. koska se ei antanut hÃ¤nen kunnostautua
taiteilijana. Ja silloin Elma nÃ¤ki, miten KyÃ¶sti-enon suupielet vihasta
vÃ¤risivÃ¤t.

MistÃ¤ suku siis syytti KyÃ¶sti-enoa? HÃ¤n oli muka juonut. Mutta suvun
muut jÃ¤senet joivat tuhat hullummin. HÃ¤n muka rakasteli liikaa, mutta
itse asiassa KyÃ¶sti-eno oli rakastunut vain yhteen kunnon
tyÃ¶lÃ¤istyttÃ¶Ã¶n. SekÃ¶ oli se KyÃ¶sti-enon "hulluus"?!

Ja kaikkein suurin "hulluus" oli se, ettÃ¤ KyÃ¶sti-eno ei tahtonut
liikekeinottelulla rikastua, vaan ennemmin verotti sukua, joka kyllÃ¤ oli
rikas, mutta jota harmitti tÃ¤mÃ¤n laiskurin verotus.

Elma antoi laiskuuden anteeksi. Kun Elma ajatteli muita sukulaisiaan,
esimerkiksi konsuli-enoa, niin Elma kauhistui. Konsuli-enosta kertoi
iso-Ã¤iti, ettÃ¤ hÃ¤n osti halvalla vanhoja laivoja ja lahjomalla
asiamiehet sai ne merivakuutetuksi korkeaan hintaan. Sitten ne
lÃ¤hetettiin merille, joilla ne hukkuivat myrskyssÃ¤, usein koko
miehistÃ¶ineen. Hukkuneitten palkan konsuli-eno pidÃ¤tti leskiltÃ¤ ja
orpolapsilta, itse jatkaen vakuutusyhtiÃ¶iltÃ¤ nostamilla rahoilla
"loistavaa" suurta laivanvarustajaliikettÃ¤Ã¤n. Leskien ja orpojen nimessÃ¤
iso-Ã¤iti kirosi konsuli-enoa ja KyÃ¶sti-eno singahutteli purevia
ivasanoja.

Toinen setÃ¤ leivotutti laivavÃ¤elle leipÃ¤Ã¤ pilaantuneista jauhoista,
joissa oli toukkia. SitÃ¤ pilkkasi KyÃ¶sti-eno ja sanoi, ettÃ¤ kun toukkia
on leivÃ¤ssÃ¤, ei tarvita sianlihaa. Ja loppumattomiin riitti iso-Ã¤idille
ja KyÃ¶sti-enolle puheenainetta kaupungin porvariston konnamaisuuksista.

Ja Elma ihaili molempia. Naurettiinhan koulussa, ettÃ¤ Elmasta tulee kuin
KyÃ¶sti-eno ja ettÃ¤ hÃ¤n on tÃ¤rkeÃ¤n nÃ¤kÃ¶inen kuin iso-Ã¤iti.

Kukaan muu ei suosinut KyÃ¶sti-enoa kuin Elmaa iso-Ã¤iti. KellekÃ¤Ã¤n muulle
ei KyÃ¶sti-eno puhunut kauniisti, tyynesti ja lÃ¤mpimÃ¤sti kuin
iso-Ã¤idille. Jos joku vieras tuli huoneeseen, heti KyÃ¶sti-eno tuli
levottomaksi ja pisteliÃ¤Ã¤ksi. Sanottiin sen johtuvan KyÃ¶sti-enon
pilaantuneista hermoista.

Elma kunnioitti kovin KyÃ¶sti-enoa ja ahmi joka sanan, joka sirona tulvi
hÃ¤nen huuliltaan. Sanottiin, ettÃ¤ KyÃ¶sti-eno oli puhehullu, KyÃ¶sti-eno
kuvasi, miten hÃ¤n oli ollut Tukholmassa illallisella Suomen silloisen
nuoren kuuluisan laulajattaren Ida Basiliern kanssa, kuinka Ruotsin
hienostunut kuningas Oskar toinen puhui kauniisti Suomen
sivistystehtÃ¤vÃ¤stÃ¤. Miten Elma rakasti KyÃ¶sti-enoa! Miten hÃ¤n ihaili
KyÃ¶sti-enon tummaa, kiharaa tukkaa, hÃ¤nen hehkuvia tummia silmiÃ¤Ã¤n ja
noita herkkiÃ¤ vÃ¤rÃ¤jÃ¶iviÃ¤ huulia tummien viiksien alta. KyÃ¶sti-eno puhui
niin muotosointuisaa kieltÃ¤, hÃ¤n loihti niin kirjavia mielikuvia silmien
eteen, hÃ¤nen sanansa olivat niin leiskuvan purevia noista muista
typeristÃ¤ sukulaisista! Elman mielestÃ¤ KyÃ¶sti-eno oli nero, sÃ¤rkynyt
suuruus. Sanottiinhan aina, ettÃ¤ jos KyÃ¶sti olisi elÃ¤nyt ihmisiksi,
olisi hÃ¤nestÃ¤ tullut Suomen ylpeys ja ilo, â nyt hÃ¤n oli Suomen
ikisuru.

TÃ¤mÃ¤ yhÃ¤ lisÃ¤si Elman kiintymistÃ¤ KyÃ¶sti-enoon ja iso-Ã¤itiin. Ne olivat
Elman mielestÃ¤ periaatteen ihmisiÃ¤, muut olivat ahdasmielisiÃ¤
poroporvareita.

Elma kuuli myÃ¶s KyÃ¶sti-enon kaikki rakkauden surut. KyÃ¶sti-eno saattoi
vilustua odotellessaan tuntimÃ¤Ã¤rin sen talon edustalla, mihin hÃ¤nen
ihanteensa oli mennyt vieraisiin voidakseen tarjota hÃ¤nelle viimeisillÃ¤
penneillÃ¤Ã¤n ostamansa ruusukimpun keskellÃ¤ talvea. TÃ¤mÃ¤ ihailtu neitonen
oli sitten pilkannut KyÃ¶sti-enoa ja se sÃ¤rki KyÃ¶sti-enon mieltÃ¤. Surunsa
eno sitten purki iso-Ã¤idille, joka kÃ¤rsivÃ¤llisenÃ¤ kuunteli.

Tuo oli Elmasta suuremmoista. Se oli kuin romaania. Uhrata viimeisensÃ¤
voittaakseen lemmittynsÃ¤ ja vaikka kuolla pakkaseen hÃ¤ntÃ¤ odotellessa!
â Mutta jÃ¤rkevÃ¤t ihmiset nauroivat KyÃ¶sti-enon ritarillisuudelle, he
pitivÃ¤t hÃ¤ntÃ¤ hulluna, vaikka kaikki myÃ¶nsivÃ¤t, ettei kukaan osannut
niin ylevÃ¤sti kÃ¤yttÃ¤ytyÃ¤ kuin KyÃ¶sti-eno.

KyÃ¶sti-enolla oli kolme veljeÃ¤, kaikki iso-Ã¤idille mieluisia tavallaan.
Anton-eno oli tullut ulkomailla etevÃ¤ksi insinÃ¶Ã¶riksi ja muutti
Ameriikkaan. Toinen oli varatuomari, hiljainen ja siisti mies. Se oli
Henrik-eno. Kolmas oli hyvÃ¤ maanviljelijÃ¤, Oskar-eno, humoristinen,
hauska vanhapoika.

Iso-Ã¤iti vetosi aina tÃ¤hÃ¤n sukuhaaraan. Muiden sukulaisten kanssa hÃ¤n ei
sopinut.

Toiset sukulaiset rikastuivat keinottelemalla, mikÃ¤ leipomisella, mikÃ¤
hattuompeluliikkeellÃ¤, mikÃ¤ millÃ¤kin. Ne olivat kylmÃ¤sydÃ¤misiÃ¤,
sivistymÃ¤ttÃ¶miÃ¤ ihmisiÃ¤. jotka kesteissÃ¤ sÃ¶ivÃ¤t, joivat ja panettelivat
toinen toisiaan. Iso-Ã¤iti oli kuuluisa siitÃ¤, ettÃ¤ hÃ¤n aina pilkkasi
heidÃ¤n lÃ¶rpÃ¶tyksiÃ¤Ã¤n.

KyÃ¶sti-enon kera oli iso-Ã¤iti Elman ihanne. Ja isoÃ¤idiltÃ¤ lie Elma
perinyt suuren osan luonnettaan ja oppinut elÃ¤mÃ¤nviisautta.

Iso-Ã¤iti oli tasavaltalainen sanan tÃ¤ydessÃ¤ merkityksessÃ¤. Eno,
tehtaanomistaja, iso-Ã¤iti, tÃ¤dit ja Elma sÃ¶ivÃ¤t aina samassa pÃ¶ydÃ¤ssÃ¤
tyÃ¶vÃ¤en kanssa. Iso-Ã¤iti kÃ¤ytti kirkossakin vielÃ¤ silkkiÃ¤, vaikka kaikki
muut rouvat kÃ¤yttivÃ¤t hattua. EikÃ¤ iso-Ã¤iti kÃ¤rsinyt mitÃ¤Ã¤n sÃ¤Ã¤tyeroa
eikÃ¤ arvonimityksiÃ¤.

Jos joku nousukkaana yritti nÃ¤ytellÃ¤ ylevÃ¤Ã¤ osaa, niin ei kukaan osannut
hÃ¤ntÃ¤ paremmin pilkata kuin iso-Ã¤iti.

Iso-Ã¤iti olikin kaupungin pelon aihe moitteittensa ja suoruutensa
vuoksi. KÃ¤lyjÃ¤Ã¤n hÃ¤n julkisesti pilkkasi niitten vÃ¤Ã¤rennyksien ja
liikepetosten vuoksi. ErÃ¤Ã¤n kÃ¤lyn alhaista karuutta hÃ¤n nauroi ihan
ollessaan vieraana kÃ¤lyn luona. Mutta kukaan ei uskaltanut hyÃ¶kÃ¤tÃ¤
iso-Ã¤idin kimppuun, sillÃ¤ oikeudenmukaisuutensa perusteella koko kansa
hÃ¤ntÃ¤ kunnioitti ja rakasti. Tuota Elma ihaili ja pÃ¤Ã¤tti tulla
sellaiseksi, ettÃ¤ kansa hÃ¤ntÃ¤ samalla tavalla rakastaisi ja
kunnioittaisi.

Siveysasioissa iso-Ã¤idillÃ¤ oli ihan ihmeelliset periaatteet
porvarirouvien mielestÃ¤. Aviottomain lasten Ã¤itejÃ¤ ei iso-Ã¤iti koskaan
soimannut, vaan auttoi niitÃ¤. KerjÃ¤lÃ¤isiÃ¤ hÃ¤n kohteli paremmin kuin
konsuli-enoa. Sen Elma pani merkille.

Ja sitte iso-Ã¤idillÃ¤ oli vielÃ¤ toisiakin kummia periaatteita. HÃ¤n sanoi,
ettÃ¤ nainen voi olla yhtÃ¤ etevÃ¤ kuin mies, ettÃ¤ naisella on muutakin
tehtÃ¤vÃ¤Ã¤ mailmassa kuin keimailla itselleen aviomiestÃ¤. NÃ¤in Elma sai
toisista tytÃ¶istÃ¤ eriÃ¤vÃ¤n kasvatuksen. Iso-Ã¤idin hommasta Elma pÃ¤Ã¤si
Helsingin yhteiskouluun. Iso-Ã¤idin suojassa Elma sai aivan vapaasti
kehittyÃ¤.

Ihmiset sanoivatkin, ettÃ¤ iso-Ã¤iti tulkitsi piplian toisella lailla kuin
itse kirkkoherra, ja ettÃ¤ kirkkoherra aina hÃ¤nen kanssaan
raamatuntulkintakahakassa hÃ¤visi.

Elma olikin pikkuvanha ihmisten mielestÃ¤, siksi juuri, ettÃ¤ hÃ¤n seurasi
iso-Ã¤idin opetusta.

Elma ei kiinnittÃ¤nyt huomiota vaatteisiin eikÃ¤ tukkansa laittamiseen,
hÃ¤n yritti olemaan koulussa etevÃ¤ ja hyvÃ¤ tyÃ¶kansalle.

Elma pÃ¤Ã¤sikin hyvin nuorena ja hyvillÃ¤ todistuksilla ylioppilaaksi.

Koulussa vanha sivistynyt opettajatar oli Elmaan ensin juurruttanut
palavan isÃ¤nmaanrakkauden ja vapauden janon. Elma oli ihaillut Kreikan
itsenÃ¤isyyspuolustajia, Ranskan vallankumousmiehiÃ¤ ja Suomen sodan
sankareita v. 1808â1809. Ja enimmin kaikkea Elma oli jo silloin
kiinnittÃ¤nyt huomiota Suomen valtio-oppiin ja Aleksanteri II:n puheeseen
Porvoon valtiopÃ¤ivillÃ¤.

Se oli Suomen kansan onnen lÃ¤hde â itsenÃ¤isyys ja toinen onnen ehto â
oli naisten sivistys ja siveys. Niin Elma silloin ajatteli.

LÃ¤hteneenÃ¤ ruotsalaisista porvaripiireistÃ¤ ja kasvatettuna ruotsalaisen
aatelisten ja korkeimpien virkamiesten keskuudessa, Elma kehittyi
muotokauneutta ihailemaan ja kunnioittamaan sivistystÃ¤.

Ylioppilaaksi tultua kuvitteli hÃ¤n Suomea kÃ¶yhÃ¤ksi, mutta
ihanteelliseksi maaksi.

Suomesta piti tulla taiteen maa niinkuin oli Ranska, jonka maan kieltÃ¤
Elma tutki. Suomalaisista piti tulla kreikkalaisia, joiden
sankarvartaloita Elma rakasti museoiden taideveistoksissa. Suomessa piti
saada versoa vapaus, naissivistys ja tasa-arvoisuus eri kansanluokkien
kesken. Se oli Elman elÃ¤mÃ¤n periaate.

Mutta kuitenkin Elman sielussa oli jo soraÃ¤Ã¤niÃ¤. Tuo sivistynyt
ruotsalainen aatelisto kÃ¤ytti Suomen kansasta liian pilkkaavaa kieltÃ¤ ja
kuitenkin Elma oli lukenut, ettÃ¤ Suomen kansa oli verellÃ¤Ã¤n vuossatoja
suojellut Ruotsia VenÃ¤jÃ¤Ã¤ vastaan. Pilkka oli Elmasta rumaa. Ja siksi
Elma vÃ¤hitellen vetÃ¤ytyi erikseen aatelisista ystÃ¤vistÃ¤Ã¤n ja etsi seuraa
kirjoistaan.

MitÃ¤ korkeampaan rahaporvaristoon tulee, niin Elma oli jo
kotikaupungissaan oppinut halveksimaan sen pyrkimyksiÃ¤, joista pÃ¤Ã¤tekijÃ¤
oli talonpoikain ja kansan petkutus sekÃ¤ raakamainen syÃ¶minen, juominen,
vaatettaminen ja sukupuolielÃ¤mÃ¤n irstailu. Jo iso-Ã¤iti oli ylemmÃ¤n
porvariston tuominnut hÃ¤viÃ¶Ã¶n.

Ruotsalainen sivistys Runebergineen, Topeliuksineen oli Elmasta ensin
ihailtava. Tuo tietÃ¤mÃ¤ttÃ¶mÃ¤n kansan pilkkaaminen oli ainoastaan
sopimaton.

"ÃlkÃ¤Ã¤ vaatiko kansalta enempÃ¤Ã¤, kuin mitÃ¤ sille on annettu", sanoi
Elma.

TÃ¤mÃ¤n johdosta levisi Elmasta puheenparsi, ettÃ¤ hÃ¤n on omituinen.

Silloin Elma tapasi suomenkieliset talonpoikaisylioppilaat ja hÃ¤nen
elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ sai toisen suunnan.

Se sivistys, jonka Elma oli saanut ruotsinkielellÃ¤, oli nyt annettava
suomenkieliselle kansalle.

Elma erosi ruotsalaisista ja yhtyi suomalaisiin professorien suruksi,
sillÃ¤ Elmasta toivottiin paljon.

Elma viskattiin nÃ¤in ollen kiihkeimpÃ¤Ã¤n kielitaisteluun ja entisten
koulutoveriensa kauhuksi hÃ¤n rupesi vastustamaan ruotsalaisia, se on
aatelisten ylimysmielisyyttÃ¤ ja taisteli talonpoikaisylioppilaitten
rintamassa.

Tulivat routavuodet jÃ¤lkeen v. 1900. Elma oli ensimÃ¤isenÃ¤
asevelvollisuusasiaa selvittelemÃ¤ssÃ¤ talonpojille. Ja ihme tapahtui
hÃ¤nessÃ¤. SelittÃ¤essÃ¤Ã¤n maalaisrengeille perustuslakien tÃ¤rkeyttÃ¤, hÃ¤n
nÃ¤ki suurta kylmÃ¤kiskoisuutta kuulijoissa. Ja miksi heitÃ¤ ei liikuttanut
perustuslaki? He eivÃ¤t sitÃ¤ tunteneet, he eivÃ¤t olleet sitÃ¤ laatineet,
he eivÃ¤t siitÃ¤ vÃ¤littÃ¤neet, sillÃ¤ _heillÃ¤ ei ollut Ã¤Ã¤nioikeutta_!

Nyt Elman elÃ¤mÃ¤ sai sisÃ¤llÃ¶n!

MitÃ¤ merkitsi kansalle se, kÃ¤vikÃ¶ virastoissa keskustelu suomen tahi
ruotsinkielellÃ¤, kun kummallakaan kielisellÃ¤ ylÃ¤luokalla ei ollut
kaikupohjaa laajoissa tyÃ¶lÃ¤ispiireissÃ¤, ja mitÃ¤ merkitsi kourallisen
ylioppilaiden taisteleminen Suomen oikeuksien puolesta, â _kun koko
kansa ei ottanut siihen osaa_!

Elma mietti, mietti, miten alkaa tuo jÃ¤ttilÃ¤istyÃ¶ VenÃ¤jÃ¤n
hirmuhallitusta vastaan, joka oli riistÃ¤nyt Suomelta vapauden, sen lait,
ja uhkasi sen olemassaoloa kaikilla aloilla â taloudellisella
rappiotilallakin!?

Ensi synkkÃ¤ kokemus kansaa koskettaissa, oli vÃ¤kiviina, joka tylsistytti
aivot ja veti tyÃ¶lÃ¤iset kurjuuden kuiluun. Ensi askel oli siis raittius
ja Elma kiintyi siihen. Seuraava askel oli yksikamarinen parlamentti ja
yleinen Ã¤Ã¤nioikeus naisillekin, joka vetÃ¤isi koko kansan yhteisiin
pyrkimyksiin. MikÃ¤ avara tyÃ¶maa nÃ¤in aukeni Elmalle hÃ¤nen mielestÃ¤Ã¤n.

Ja mitÃ¤ Elma saikaan kokea! Nuo suomenmieliset ylioppilaat pilkkasivat
raittius- ja siveyskysymystÃ¤. He joivat itse ja elivÃ¤t epÃ¤siveellisesti.
Elma erosi heistÃ¤kin â erosi nuoruutensa lemmitystÃ¤, joka oli
suomenmielinen talonpoikaisylioppilas, vaan joka juopotteli kuin suurin
osa ylioppilaista silloin.

Valmiina maisterina melkein taantumushallitus riisti Elmalta viran ja
leivÃ¤n saannin karkoittaen hÃ¤net yliopistosta hÃ¤nen
asevelvollisuusvastaisen kiihoituksensa vuoksi.

Silloin Elma antautui taiteelle.

HÃ¤n uskoi nyt lÃ¶ytÃ¤neensÃ¤ ihanteensa vapaan mielikuvituksen
valtakunnassa â mutta pettymys oli suuri. Taide ei vaalinut muuta kuin
muotoa. SisÃ¤ltÃ¶ oli sivuseikka. KÃ¶yhien, sorrettujen huokauksia ja
kyyneleitÃ¤ ei saanut hummaavalle ylÃ¤luokalle nÃ¤yttÃ¤Ã¤, vaan kutkuttavaa,
sokaisevaa, pumpulipehmeÃ¤Ã¤ tunnelmaa, jossa ei ollut totuutta
hiveniksikÃ¤Ã¤n, tahi paksua, aistillista, kevyttÃ¤ pilaa, joka oli
mautonta!

Elma pakeni taidemailmasta â murtuneena, vÃ¤syneenÃ¤.

SynkkÃ¤nÃ¤ lepÃ¤si sateisen kesÃ¤pÃ¤ivÃ¤n taivas pikkuisen rantakaupungin
ylÃ¤puolella. Saarnit iso-Ã¤idin puutarhassa kohisivat kaameasti ja sade
piiskasi yksitoikkoisen kiduttavasti pienen pihapuolisen kamarin
ikkunaruutuja, joiden Ã¤Ã¤ressÃ¤ Elma istui painaen pÃ¤Ã¤nsÃ¤ ikkunan
keskipuuta vastaan.

Bobrikoffin rautaluja kÃ¤si kouristi koko maata, kuin raakalainen
raiskatun naisen kurkkua. Kansa virui vÃ¤kiviinan huumeessa. VenÃ¤jÃ¤n
kansa ja armeija oli kuin helvetistÃ¤ komennettu hirviÃ¶joukko, joka
tappoi kaiken, joka oli hyvÃ¤Ã¤ ja jaloa. Kuului viestejÃ¤
vapausmarttyyrien kauheista kidutuksista, kansan riettaudesta, hovin
hulluudesta ja kaiken turmiosta.

Oman maan virkamiehet vain lihoivat tÃ¤ssÃ¤ BobrikoffijÃ¤rjestelmÃ¤n
mÃ¤dÃ¤nnÃ¤isyydestÃ¤, kuin valkoiset lihavat lihamadot raadossa. Koko mailma
ui kuin haisevassa lokaviemÃ¤rissÃ¤. Ei uskaltanut avata suutaan
huutaakseen. Silloin olisi likavesi hukuttanut ihmisen â lantaansa.

Silloin viskattiin lyhyt sÃ¤hkÃ¶sanoma ovesta sisÃ¤Ã¤n.

"Eugen Schaumann oli ampunut kenraalikuvernÃ¶Ã¶ri Bobrikoffin".

Ei milloinkaan ennen suurta vallankumouspÃ¤ivÃ¤Ã¤ 17 p. maaliskuuta 1917,
ole rinta noussut kunnon kansalaisella niin keveÃ¤sti, kuin sinÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤,
jolloin levisi tieto, ettÃ¤ nuori kansalaissankari Eugen Schaumann oman
henkensÃ¤ hinnalla vapautti maan siitÃ¤ hirviÃ¶stÃ¤, joka on sitÃ¤
painostanut, kuin tuikea kuolema. Ei milloinkaan ennen ole Suomen kansa
niin riemuinnut, kuin ihanan sankarin paarien Ã¤Ã¤ressÃ¤. Usko vapauteen,
luotto tulevaisuuteen, taistelu-into, edistyshalu levisi kuin kulovalkea
uhaten taantumusta.

Ja suurlakossa syksyllÃ¤ vuonna 1905 nousivat kumouksen aallot korkealle.

Vuonna 1905, erÃ¤Ã¤nÃ¤ kauniina heinÃ¤kuun aamuna, astui nuori venÃ¤lÃ¤inen
tykistÃ¶luutnantti Pietarista tulleesta rautatievaunusta Helsingin
asemasillalle ja etsi silmillÃ¤Ã¤n kantajaa, jolle uskoisi matkalaukkunsa.

HÃ¤n nÃ¤ytti olevan aivan yksin. Virallisella kohteliaisuudella hÃ¤n
tervehti paria korkeampaa upseeria, jotka sivumennen tekivÃ¤t kunniaa.
Suomalainen kantaja otti hÃ¤nen matkatavaransa, kuunnellen tyynenÃ¤
venÃ¤lÃ¤isen upseerin vilkkaita selityksiÃ¤.

Suomalainen katsoi nÃ¶yrÃ¤n nÃ¤kÃ¶isenÃ¤, mutta peitetyllÃ¤ halveksumisella
hallituksen edustajaa. Ja tÃ¤mÃ¤ taas tunsi itsensÃ¤ kuin noloksi tÃ¤mÃ¤n
tyynen, varman katseen vaikutuksesta.

Nuori upseeri istui ajurin roskaan, kysyi venÃ¤jÃ¤ksi hotellia ja ajuri
lÃ¤ksi ajamaan poikki rautatientorin Mikonkatua ylÃ¶s.

Upseeri katseli ympÃ¤rilleen. HÃ¤n nÃ¤ki vilahdukselta Kansallisteatterin
jykevÃ¤n edustan harmaasta kivestÃ¤ hakattuine koristeineen. HÃ¤n kiinnitti
huomionsa Ateneumin puhtaisiin muotoihin. HÃ¤n vaipui mietteisiin. TÃ¤mÃ¤n
pienen maan pÃ¤Ã¤kaupunki vaikutti hÃ¤neen kunnioitusta herÃ¤ttÃ¤vÃ¤sti. HÃ¤n
tunsi olevansa siistissÃ¤, sivistyneessÃ¤ ympÃ¤ristÃ¶ssÃ¤.

Ajuri seisahtui KÃ¤mpin eteen. Upseeri maksoi ja astui eteiseen. SiellÃ¤
vallitsi sama siisteys, sama jÃ¤rjestys, mikÃ¤ vallitsi kaduilla. Sama
kohtelias, mutta halveksiva katse piili tÃ¤Ã¤llÃ¤kin palvelijoiden
silmissÃ¤. Ohikulkevat muut, myÃ¶skin suomalaiset, matkustavaiset
osoittivat selvemmin halveksumistaan.

PÃ¤Ã¤styÃ¤Ã¤n huoneeseensa Arkadj Petrovitsj Jemeljenoff viskasi pÃ¤Ã¤ltÃ¤Ã¤n
pukunsa, peseytyi ja vaipui uneen.

HÃ¤n olikin viime viikot valvonut paljon. Koulututkinnot Mihailoffskin
tykistÃ¶koulussa oli hÃ¤n suorittanut loistolla. Siihen hÃ¤n oli hieman
ponnistanut. HÃ¤nen isÃ¤nsÃ¤ oli everstiluutnantti. Vanhemmilla oli kyllÃ¤
palkka ja aatelisasema, mutta se ei riittÃ¤nyt ylen pitkÃ¤lle. Arkadjin
tÃ¤ytyi ajatella, ettÃ¤ hÃ¤nen oli kunnostautuminen koulussa noustakseen
Ã¤kkiÃ¤ arvossa. Se oli ollut Ã¤idin viimeinen sana. Ole kunnollinen
upseeri!

Arkadj Petrovitsh oli ollut hyvÃ¤ poika. HÃ¤n oli kovin hyvin kasvatettu,
sen arvostelun antoi hÃ¤nestÃ¤ hÃ¤nen kuolemansa jÃ¤lkeen
taantumuksellisinkin upseeri. HÃ¤n oli hyvin kasvatettu, ehkÃ¤ siksi liian
kokematon ja herkkÃ¤ tunnelmille.

KeskikesÃ¤n aurinko paistoi heleÃ¤nÃ¤ Esplanaadin kadun puoleisesta
ikkunasta nukkuvan vuoteeseen. Alhaalta kuului issikkarattaiden kolinaa.
Ja avonaisesta ikkunasta helÃ¤hti lintujen viserrystÃ¤. TÃ¤mÃ¤ tuntui
melkein maalaiselta. Olihan Helsinki pietarilaisten mielestÃ¤
kesÃ¤huvilakaupunki. Sen oli Arkadj Petrovitsjkin kuullut sukulaisiltaan,
jotka olivat viettÃ¤neet kesÃ¤nsÃ¤ Kaivopuistossa.

Nukkuva herÃ¤si. HÃ¤n loi raskasmielisen katseen pitkien slaavilaisten
silmÃ¤ripsiensÃ¤ alta vastaiseen seinÃ¤Ã¤n, joka oli tyhjÃ¤. Hotellihuone on
aina alaston. HÃ¤n etsi kellonsa ja katsoi sitÃ¤. Se oli kahdentoista
korvilla. IltapÃ¤ivÃ¤llÃ¤ hÃ¤nen vasta tarvitsi ilmoittautua rykmentin
pÃ¤Ã¤llikÃ¶lle.

MenisikÃ¶ kÃ¤velemÃ¤Ã¤n? Tuskinpa kannattaisi mennÃ¤, muualle kuin syÃ¶mÃ¤Ã¤n.

Arkadj Petrovitsj ei ollut vielÃ¤ vieraantunut tykistÃ¶koulun ankarasta
kurista. Ollen varaton ja umpimielisempi kuin muut, oli hÃ¤n ottanut
hyvin vÃ¤hÃ¤n osaa juominkeihin loma-aikoina. Ne hÃ¤n oli viettÃ¤nyt
SisÃ¤-VenÃ¤jÃ¤n hiljaisuudessa ja yksitoikkoisuudessa sukulaistensa
maatiloilla.

Suurimman osan elÃ¤mÃ¤stÃ¤Ã¤n oli hÃ¤n uhrannut lukemiseen ja urheiluun. NÃ¤in
ollen hÃ¤nen elÃ¤mÃ¤ntapansa olivat hyvin yksinkertaiset.

HÃ¤n peseytyi Ã¤kkiÃ¤, veti uuden vaaleansinisen tykistÃ¶-upseerin univormun
yllensÃ¤, sitten saappaat, sitoi hopeoidun vyÃ¶n vyÃ¶tÃ¤isilleen ja nosti
sapelinremmin olkapÃ¤illeen.

Laskiessaan furaskan pÃ¤Ã¤hÃ¤nsÃ¤ hÃ¤n vilahti peiliin, oliko se suorassa ja
lÃ¤hti ulos.

Hotellin eteisessÃ¤ hÃ¤n tunsi taas nuo halveksivat katseet ympÃ¤rillÃ¤Ã¤n ja
se painosti hÃ¤nen mieltÃ¤Ã¤n. HÃ¤nhÃ¤n kantoi sortajan univormua sorrettujen
maassa.

Raskasmielinen ilme kasvoissa hÃ¤n astui vÃ¤entungoksessa kadulla. Jokunen
venÃ¤jÃ¤Ã¤ puhuva nainen katsoi hÃ¤neen tarkkaavasti. He nÃ¤kivÃ¤t kai, ettÃ¤
hÃ¤n oli uusi tulokas.

Vilahdukselta Arkadj Petrovitsj huomasi, ettÃ¤ noissa naisissa ei ollut
mitÃ¤Ã¤n huomiota herÃ¤ttÃ¤vÃ¤Ã¤. Ne nÃ¤yttivÃ¤t sangen keskisÃ¤Ã¤tyisiltÃ¤ â ehkÃ¤
ne olivat jalkavÃ¤en upseerien rouvia. Toisinaan tuli joitakin kauniimpia
tahi komeammin puettuja naisia vastaan. Mutta noitten naisten kasvot
olivat kylmÃ¤n nÃ¤kÃ¶iset. He eivÃ¤t kiinnittÃ¤neet kadulla huomiotaan
nuoreen tuntemattomaan luutnanttiin.

Kappeli oli tÃ¤ynnÃ¤Ã¤n yleisÃ¶Ã¤, suomalaisia naisineen, venÃ¤lÃ¤isiÃ¤
upseereita naisineen, ehkÃ¤ muitakin kansalaisuuksia. Arkadj Petrovitsj
teki havaintojaan. Rotuero venÃ¤lÃ¤isten ja suomalaisten vÃ¤lillÃ¤ oli
voittamaton. Suomalaiset elivÃ¤t niinkuin venÃ¤lÃ¤isiÃ¤ ei olisi
olemassakaan. Suomalainen nainen ei koskaan katsahtanut venÃ¤lÃ¤iseen.

Arkadj Petrovitsj katseli suomalaisia.

HÃ¤nen vieressÃ¤Ã¤n istui nauravia nais- ja miesylioppilaita valkoiset
lakit pÃ¤Ã¤ssÃ¤. HÃ¤n olisi tahtonut yhtyÃ¤ heidÃ¤n vapaaseen pakinaansa.
Mutta hÃ¤nhÃ¤n kantoi sortajan univormua ja puhui vierasta kieltÃ¤.

ErÃ¤s naisylioppilas katseli sivultapÃ¤in hÃ¤ntÃ¤ ja kohdisti hÃ¤neen
vihaisen ja halveksivan silmÃ¤yksen.

Se viilsi Arkadj Petrovitsjin mieltÃ¤ kuin neulan pistos, veri kuohahti.
Miten tuo tyttÃ¶ tiesi, millainen hÃ¤n oli. Se viha oli ennakkoluuloa,
mutta â ei ihme, â olihan Bobrikoff ja kumppanit saattaneet venÃ¤lÃ¤isen
upseerin puvun oikeutetun vihan ja halveksumisen alaiseksi.

Arkadj Petrovitsj painoi katseensa lautaseensa alkaen syÃ¶dÃ¤ raikasta,
hyvÃ¤Ã¤ aamiaista.

Sen hÃ¤n havaitsi, ettÃ¤ ruoka Suomessa oli parempaa ja halvempaa, kuin
Pietarissa. Oli sekin ilahduttavaa. HÃ¤n tuli taas hyvÃ¤lle pÃ¤Ã¤lle. HÃ¤nen
slaavilainen luonteensa sisÃ¤lsi niin paljon ja vaihtelevia tunnelmia.
HÃ¤ntÃ¤ vain painosti yksinÃ¤isyys tÃ¤ssÃ¤ iloisessa kesÃ¤isessÃ¤ ympÃ¤ristÃ¶ssÃ¤.

Orkesteri soitti kauniita, vieraita sÃ¤vellyksiÃ¤. Ne olivat ehkÃ¤
suomalaisia, vuoroin hivelevÃ¤n suruisia, vuoroin puhtaan hilpeitÃ¤.
Aistillisuutta ei niissÃ¤ ollut.

HÃ¤n oli kuullut koulussa ja lukenut Novoje Vremjassa ettÃ¤ Suomi oli
VenÃ¤jÃ¤n surun lapsi. HÃ¤n oli myÃ¶s kuullut, ettÃ¤ Suomella oli oma
konstitutsiooni ja oma sivistys, hyvÃ¤t raha-asiat ja suunnaton
edistymishalu. HÃ¤n oli kuullut myÃ¶s, ettÃ¤ suomalaiset olivat hyvin
viekkaita ja vaarallisia. Tyynen, tasaisen vaikutuksen tekivÃ¤t ainakin
suomalaiset. Naiset etupÃ¤Ã¤ssÃ¤ olivat ylpeÃ¤n ja tyttÃ¶mÃ¤isen kulmikkaan
nÃ¤kÃ¶isiÃ¤.

Arkadj Petrovitsj tilasi kahvia, sytytti paperossin ja tunsi mielensÃ¤
keveÃ¤ksi.

Konstitutsiooni tekee kansan tyyneksi ja jÃ¤rkevÃ¤ksi, se aikaansaa
sivistystÃ¤ ja siisteyttÃ¤, jÃ¤rjestystÃ¤ ja hyvinvointia.

Jumala paratkoon, sellaista ei nÃ¤hnyt VenÃ¤jÃ¤llÃ¤! Nuori luutnantti
huokasi syvÃ¤Ã¤n ja rupesi muistelemaan venÃ¤lÃ¤isten maanalaisten
lentokirjasten sisÃ¤ltÃ¶Ã¤.

Oli hÃ¤peÃ¤, ettÃ¤ suuri VenÃ¤jÃ¤ oli niin kelvottomassa kunnossa! Millainen
oli armeija! Jaappanin sodassa oli hÃ¤peÃ¤llisesti hÃ¤vitty. TÃ¤ytyi saada
duuma kokoon, parlamentaarinen hallitus kohottamaan kansan sivistystÃ¤.
Mutta milloin se toteutuisi!?

Kaksi silmiinpistÃ¤vÃ¤sti puettua, sminkattua naista istui hieman
loitompana, tÃ¤hystellen Arkadj Petrovitsjia. Se nostatti suuttumuksen
punan nuoren luutnantin poskille. Tuollaisetko naiset vain tÃ¤hystelivÃ¤t
venÃ¤lÃ¤isiÃ¤ miehiÃ¤ Suomessa?!

IltapÃ¤ivÃ¤llÃ¤ Arkadj Petrovitsj kulki pienellÃ¤ laivalla Viaporin
linnoitukseen, ilmoittautuakseen rykmenttinsÃ¤ pÃ¤Ã¤llikÃ¶lle. Ilma oli
kuulakkaan kirkas. Satamassa hÃ¶yrysi vaaleiksi maalattuja
matkustajalaivoja. Ne olivat kuin suuret vesilinnut. Linnoituksen kirkon
sininen katto ja kullatut pyÃ¶rykÃ¤t loistivat heleinÃ¤ sinistÃ¤ taivasta
kohti. ElÃ¤mÃ¤ oli niin valoisaa, niin riemuisaa, kuin lemmen unelma.

Oikealle jÃ¤ivÃ¤t Kaivopuiston vihreÃ¤t kummut ja sirot huvilat. Sinne
hÃ¤ipyi iloinen Klippanin ravintola, mistÃ¤ kuului veikeÃ¤n operetin
sÃ¤veleet torviorkesterin soittamina.

Vasemmalle jÃ¤i purjehdusseuran paviljonki. Sen rannalla keinuivat
purjeveneet kuin uivat sirot merenneidot! Kaikki uhkui huolellisuutta,
varmuutta, taitoa! Ja tÃ¤mÃ¤ ihana maa oli tuon harmaan linnoituksen orja,
sillÃ¤ Viapori oli kuin peikkoluolasto!

Arkadj Petrovitsj hyppÃ¤si laivasta Kirkkosaaren sillalle. HÃ¤ntÃ¤ vastaan
lehahti hÃ¤nen kotimaansa tunnelma. HÃ¤n tunsi nuo harmaat, nÃ¶yrÃ¤n
nÃ¤kÃ¶iset raskautetut sotilaat. HÃ¤n oli ennen nÃ¤hnyt upseerien tÃ¶ykeÃ¤t
kasvot sotilaita tervehtÃ¤issÃ¤. HÃ¤nen mieltÃ¤Ã¤n ahdisti niin, ettÃ¤ silmÃ¤t
vettyivÃ¤t. HÃ¤n muisti lehmukset kotikylÃ¤nsÃ¤ peltojen takana, hÃ¤n muisti
niitten tuoksun ja balalaikan Ã¤Ã¤nen ja hÃ¤nen tuli niin kovin ikÃ¤vÃ¤.

â Arkadj!

RumannÃ¤kÃ¶inen, punatukkainen nuori upseeri tuli kÃ¤ytÃ¤vÃ¤Ã¤ pitkin alas
rantaan.

â HyvÃ¤Ã¤ pÃ¤ivÃ¤Ã¤.

â Milloin saavuit?

â TÃ¤nÃ¤Ã¤n.

â Aiotko ilmoittautua?

â Heti.

â Seuraa minua.

Nuoret upseerit kulkivat epÃ¤tasaista kÃ¤ytÃ¤vÃ¤Ã¤ pitkin epÃ¤siistien
kasarmien ohi, mistÃ¤ kuului harmonikan rÃ¤mpytystÃ¤. Ikkunoista tirkisti
harmaita, ikÃ¤vystyneitÃ¤ kasvoja. Ne olivat kasarmeihin teljettyjen
sotilaitten surulliset naamat.

Upseerit kulkivat upseeriasuntojen ohi kansliaan, missÃ¤ kÃ¤yskenteli ja
istuskeli hÃ¤ikÃ¤ilemÃ¤ttÃ¶mÃ¤n ja tylyn nÃ¤kÃ¶isiÃ¤ eri arvoisia upseereita.
Toinen toistaan puhutellessa he hymyilivÃ¤t hÃ¤tÃ¤ilevÃ¤n makeankohteliaasti
ylempiarvoisille, alemmille he olivat kylmÃ¤kiskoisempia.

Sotakuri oli painanut leimansa kaikkeen.

Sotilas teki kunniaa niin tÃ¤rskÃ¤vÃ¤sti kuin ollen valmis lyÃ¶mÃ¤Ã¤n pÃ¤Ã¤nsÃ¤
kivilattiaan. Luutnantti teki ajoluokan muotoisen syvÃ¤n kumarruksen.
Kapteeni kumarsi kunnioittavasti. Eversti vain ohimennen suvaitsi nostaa
kÃ¤tensÃ¤ lakin reunalle. Itsevaltias hÃ¤n oli rykmentissÃ¤Ã¤n, kuin keisari
itse valtaistuimella. HÃ¤nen suosiostaan riippui yksilÃ¶n kohtalo.
Linnoituksen komendantti vain harvoin nÃ¤yttÃ¤ytyi tavallisille
kuolevaisille.

Arkadj Petrovitsjin astuttua kansliaan, kÃ¤vi upseerien kesken nopea
tarkkaava arvostelu.

Nuoret luutnantit laskivat yhdellÃ¤ silmÃ¤yksellÃ¤, ilmestyikÃ¶ kilpailija
everstinnan suosiosta. Kapteeni tÃ¤hysti, oliko tulokas kyllin
tottelevainen ja hommaavan nÃ¤kÃ¶inen, jotta hÃ¤n itse voisi paljon ottaa
lomaa ja raskauttaa luutnanttia. Eversti tarkasti papereita, mitÃ¤ sukua
ja seurapiiriÃ¤ tulokas oli. Kukaan ei vÃ¤littÃ¤nyt tulokkaan tietomÃ¤Ã¤rÃ¤stÃ¤
tykistÃ¶tieteessÃ¤.

Evgenj Lvovitsj Kohanski, se oli tuon Ã¤skeisen punatukkaisen luutnantin
nimi, esitti tulokkaan muille. Arkadj; Petrovitsj Jemeljanoff
Mihailoffskin tykistÃ¶koulusta.

Kumarruksia, kohteliaisuuksia.

Ja pian ystÃ¤vykset, Evgenj ja Arkadj poistuivat Evgenjin asuntoon.

Se ei ollut liioin komea. Huoneessa oli telttavuode, muutama tuoli,
pÃ¶ytÃ¤, tupakkalaite, kirjahylly ja suunnaton mÃ¤Ã¤rÃ¤ kirjoja ja
sanomalehtiÃ¤.

Evgenj Lvovitsj Kohanski oli tarmokkaan nÃ¤kÃ¶inen nuori luutnantti, jonka
suunpielissÃ¤ piili sammumattoman vihan varjo. Se oli kuin hÃ¤n, ollen
puolalaista aatelia, olisi itseensÃ¤ koonnut kaikki ne koston tunteet,
jotka VenÃ¤jÃ¤n hirmuhallituksen verityÃ¶t olivat synnyttÃ¤neet Puolan
onnettomassa kansassa.

Evgenj Kohanski oli harvapuheinen ja juro seurassa. HÃ¤nestÃ¤ eivÃ¤t
pitÃ¤neet liioin upseerit, eivÃ¤tkÃ¤ myÃ¶s naiset.

Katsahtaessaan nuoreen toveriinsa Arkadj Petrovitsjiin, nuo jurot kasvot
valaistuivat, kuin syksyinen maisema auringon tullessa Ã¤kkiÃ¤ esiin
pilvien takaa. HÃ¤n hymyili koko kasvoillaan ja laski kÃ¤sivartensa
Arkadjin olkapÃ¤ille.

â Minun on ollut sinua ikÃ¤vÃ¤, kuin olisin kaivannut morsiantani.

Evgenj veti Arkadjin telttavuoteen reunalle.

â TÃ¤Ã¤llÃ¤ on niin hirveÃ¤n ikÃ¤vÃ¤. Ei muuta kuin juopottelevia everstejÃ¤,
jotka pelaavat kaiket illat kapteenien kanssa korttia. Idioottimaisia
rouvia ja aasimaisia luutnantteja, jotka ottavat vastaan rahaa
maalatuilta everstinnoilta â ja naimahaluisia tyttÃ¤riÃ¤.

â EntÃ¤s sotilaat?

â HyvÃ¤nnahkaisia pelkureita!

Tuo arvostelu hieman loukkasi Arkadjia, sillÃ¤ hÃ¤n tiesi vanhastaan, ettÃ¤
Kohanski halveksi venÃ¤lÃ¤isiÃ¤; talonpoikia â puolalaisena. HÃ¤n sanoi
siksi hyvin vakavana:

â MeillÃ¤ on siis tÃ¤Ã¤llÃ¤ paljon tyÃ¶tÃ¤.

â On.

Kohanski huusi sotilaalle, ettÃ¤ tÃ¤mÃ¤ laittaisi teetÃ¤. Sitten hÃ¤n otti
esille valokuvan, joka esitti nuorta ylimyskoululaisen puvussa olevaa
tyttÃ¶Ã¤.

â Neiti â â â

â Niin. Lue.

Arkadj luki:

      Es ist eine alte Geschichte
      doch wird sie immer neu!
      Und wem sie just passieret,
      dem bricht sie das Herzentzwei.

(Se on vanha juttu, joka aina uudistuu. Vaan se, jolle se tapahtuu â
murtuu sydÃ¤n).

â Unohdettu. â Kohanski veti syvÃ¤sti henkeÃ¤Ã¤n. â Nyt en rakasta
muuta, kuin vapautta ja â sotilasakitatsioonia!

Arkadj Petrovitsj hypisteli viiksenalkujaan. HÃ¤n haaveili rakkautta.
HÃ¤nen ihanteensa oli nainen, mutta mistÃ¤ sen lÃ¶ytÃ¤isi?

Sotilas laittoi teen kuntoon ja ystÃ¤vykset rupesivat sotilaan mentyÃ¤
kuiskaillen puhumaan politiikkaa.

Tarvitsisi jÃ¤rjestÃ¤Ã¤ hyvÃ¤ akitatsiooni ja harjoittaa propagandaa. Oli
linnoituksessa muutamia kapteeneja, jotka olivat vallankumouksellisia.
Kohanski lupasi heti suositella Jemeljanoffia hyvÃ¤nÃ¤ propagandistina.

YstÃ¤vykset puhuivat kauvan linnoituksen upseereista. Komendantti oli
kuvaava tyyppi. HÃ¤n varasti ja antoi varastaa. Kanuunat olivat ylen
kehnot. Hankkija oli rasvannut upseerit. Muonasta varastettiin,
arsenaalista, kaikesta. Linnoitus oli variksenpesÃ¤. Jos sota syttyisi,
ei sillÃ¤ sinÃ¤Ã¤n tekisi mitÃ¤Ã¤n. Patterikanuunat eivÃ¤t kantaneet niin
kauas, kuin laivatykit.

Jemeljanoff painoi pÃ¤Ã¤nsÃ¤ alas. Oi, tÃ¤tÃ¤ kurjaa komentoa! Ja Pietarissa
mellastivat papit, puoskarit ja haahmujen nÃ¤yttÃ¤jÃ¤t taikauskoisen,
puolihÃ¶perÃ¶n hallitsijan ympÃ¤rillÃ¤.

Jemeljanoffilla ei ollut vielÃ¤ asuntoa.

YstÃ¤vykset paneutuivat yhdessÃ¤ nukkumaan rautasÃ¤nkyyn.

Nukkuessaan laski Kohanski kÃ¤sivartensa ystÃ¤vÃ¤nsÃ¤ Kaulaan sanoen:

â Minun on niin ikÃ¤vÃ¤, Arkadj, ettÃ¤ voisin itkeÃ¤.

Arkadj Petrovitsj naurahti pimeÃ¤ssÃ¤.

â Kuvittele, ettÃ¤ olen kaunis tyttÃ¶lapsi!

Kohanski murahti nauraen:

â Silloin en voisi sinuun luottaa, enkÃ¤ uskoa sinulle maanalaista
sotilasakitatsioonia. Parempi, ettÃ¤ olet mies!




II.


Suurlakko oli tullut kuin kevÃ¤inen myrsky. Se rikkoi talven jÃ¤Ã¤t. Se
karisti viimeisen huurteen kuusien oksilta. Se kuivatti lÃ¤tÃ¤kÃ¶t ja
loihti esiin lÃ¤mpÃ¶isen iltasateen.

Ruoho alkoi pÃ¤ivÃ¤llÃ¤ viheriÃ¶idÃ¤. Muuttolinnut palasivat EtelÃ¤stÃ¤.

Elma oli ensi kerran kuullut kymmentuhatlukuisen kansan laulavan
marseljeesia ja kansainvÃ¤listÃ¤ tyÃ¶vÃ¤enmarssia julkisesti kadulla.

Poliisit olivat tehneet lakon. Toreilla oli huudettu taantumus alas.
Ilman verta oli senaatti pantu pois ja poliisikamari valloitettu.

Elma oli joutunut miestoveriensa mukana poliisilaitokseen. SiellÃ¤ hÃ¤n
istui poliisimestarin pÃ¶ydÃ¤n Ã¤Ã¤ressÃ¤ ja seurasi mailman menoa.

HÃ¤nestÃ¤ juttu kaikessa vakavuudessaan oli itse asiassa huvittava.

Suomen lippu vedettiin ylÃ¶s ja vedettiin alas. Poliisilaitoksella sillÃ¤
nukkui sos.dem. puolueen vÃ¤syneet tilanteen valvojat Ã¶isin.

Slava-laivalta kenraalikuvernÃ¶Ã¶rin kekkereiltÃ¤ tullut luotsihallituksen
silloinen ylipÃ¤Ã¤llikkÃ¶ oli tÃ¤ydessÃ¤ tuuterissa, mutta lupasi kannattaa
kapakoiden sulkemista, sillÃ¤ hÃ¤n ei juonut koskaan â paloviinaa.

Voikassa oli vangittu nimismies ja pari muuta herraa. YÃ¶llÃ¤ soitettiin
ainoalla kÃ¤ytettÃ¤vÃ¤llÃ¤ telefoonilla poliisimestarin huoneeseen,
voitaisiinko ne vapauttaa, johon Elma vastasi mÃ¤Ã¤rÃ¤yksestÃ¤, â ettÃ¤
voitiin vapauttaa.

Poliisiputkaan teljettiin kerran Suomen kaksi suurta taiteilijaa rauhan
hÃ¤iritsijÃ¶inÃ¤ kaduilla.

Viaporista erÃ¤s hallitusmielinen upseeri pyysi suomalaisilta luvan saada
tullista ottaa ulos valtiolle kuuluvia kaalinpÃ¤itÃ¤.

Sos.dem. komitea antoi maastalÃ¤htÃ¶lipun Ameriikan kuuluisimmalle
miljardÃ¶Ã¶rille.

Hauskoja kaskuja voisi kertoa suurlakosta kokonaisen kirjan tÃ¤ydeltÃ¤.
Mutta tapauksella olivat VenÃ¤jÃ¤llÃ¤ niin syvÃ¤t juuret ja niin veriset
seuraukset, ettÃ¤ leikki ei huvita.

VenÃ¤lÃ¤inen sotavÃ¤ki ei ollut niin herÃ¤nnyt, kuin sen sivilivÃ¤ki;
niinkuin suomalaiset. Toinnuttuaan hÃ¤mmÃ¤styksestÃ¤Ã¤n taantumuksen
hallitus saattoi sotavÃ¤en avulla panna toimeen ankaran koston.
EnsimÃ¤inen duuma hajoitettiin, sen jÃ¤senet vangittiin. Pietarissa
pantiin toimeen verilÃ¶ylyjÃ¤. Moskovan kapina epÃ¤onnistui. Sevastopolissa
ammuttiin luutnantti Schmidt. Ken jaksaa luetella hirmuhallituksen
kauhuntÃ¶itÃ¤ jÃ¤lkeen v. 1905 ja viime maalisk 13 pÃ¤ivÃ¤Ã¤n saakka. Kenties
ajanjakso 1905â1917 on verisin VenÃ¤jÃ¤n itsevaltiuden historiassa.

Mutta se myÃ¶s teroitti mielet vastustamaan olevia oloja.

Bobrikoffin aika, suurlakko ja siitÃ¤ johtuva mielenkuohu, ei laskenut
ensi vastustuksella. Ryhdyttiin taisteluun.

ÃÃ¤nioikeustaistelu alkoi yhdeltÃ¤ puolen kiivaine, rÃ¤iskyvine
vÃ¤ittelykokouksineen porvarien kanssa, Marx ja Bebel tulivat
pÃ¤ivÃ¤jÃ¤rjestykseen â ja venÃ¤lÃ¤isten keskuudessa alkoi
sotilasakitatsiooni.

ErÃ¤Ã¤nÃ¤ synkkÃ¤nÃ¤, sateisena syyskuun iltana soi ovikello Elman Ã¤idin
asunnossa. HÃ¤n aukasi. Eteiseen astui sos.dem. lehden VenÃ¤jÃ¤n osaston
toimittaja ja vieras.

Toimittaja oli ennestÃ¤Ã¤n Elmalle tuttu. HÃ¤n puhui lyhyesti Elmalle
asiansa, ettÃ¤ venÃ¤lÃ¤iset vallankumoukselliset pyytÃ¤vÃ¤t hÃ¤nen asunnossaan
saada harjoittaa salaista akitatsioonia sotavÃ¤en keskuudessa.

Elma katsahti vieraaseen. Kaksi tummaa silmÃ¤Ã¤ kohdistui vakavina hÃ¤neen.
HÃ¤n tarjosi kÃ¤tensÃ¤ slaaville ja sanoi:

â Tulkaa!

VenÃ¤lÃ¤inen pudisti lujasti Elman kÃ¤ttÃ¤ ja sanoi kevyesti kumartaen:

â KiitÃ¤n.

Ja niin Elma joutui ihan lÃ¤helle vallankumouksen vyÃ¶ryÃ¤.

Harva se yÃ¶ saapui hÃ¤nen asuntoonsa noin kymmenkunta venÃ¤lÃ¤istÃ¤
sotilasta â milloin tykistÃ¶vÃ¤keÃ¤, â milloin merivÃ¤keÃ¤. Akitaattorit
puhuivat heille ja he levittivÃ¤t tietoa kasarmeihin.

MitÃ¤ he puhuivat, siitÃ¤ ei Elma aina saanut selkoa, sillÃ¤ hÃ¤n ei osannut
aivan hyvin venÃ¤jÃ¤Ã¤.

Akitatsioonin pÃ¤Ã¤tyttyÃ¤ vallankumoukselliset jÃ¤ivÃ¤t Elman luo saksaksi
selittÃ¤en hÃ¤nelle Marxin periaatteita ja VenÃ¤jÃ¤n vallankumouksen eri
vaiheita ja vivahduksia.

Suomalaisten kesken oli syntynyt aseellinen vallankumousliike â
punakaarti. Elma joutui sen iltamiin puhumaan ja tutustui siten sen
toimintaan.

ErÃ¤Ã¤nÃ¤ herttaisena kevÃ¤tiltapÃ¤ivÃ¤nÃ¤ Elma tupsahti tulla iloisena ja
Ã¤kkiarvaamatta punasen kaartin pÃ¤Ã¤llikÃ¶n yksityisasuntoon.

HÃ¤n kertoi jotain ilahduttavaa pÃ¤Ã¤llikÃ¶lle â mutta kÃ¤Ã¤ntyi samassa ja
nÃ¤ki sohvalla nuoren tykistÃ¶vÃ¤en pukuun puetun upseerin.

Elma eroitti kaksi hymyilevÃ¤Ã¤, terÃ¤sharmaata silmÃ¤Ã¤, vaaleat viikset.

Solakka vartalo kohousi pÃ¶ydÃ¤n takaa.

Elma kuuli lausuttavan venÃ¤jÃ¤ksi nimensÃ¤ ja vieraan upseerin nimen.

Luutnantti Jemeljanoff, Viaporin tykistÃ¶stÃ¤.

Elma ei osannut venÃ¤jÃ¤Ã¤, miehet jatkoivat Ã¤sken keskeytynyttÃ¤ vakavaa
keskusteluaan ja Elma meni pÃ¤Ã¤llikÃ¶n rouvan luo ruokasaliin.

MyÃ¶hemmin Elma tutustui vallankumoukselliseen tykistÃ¶kapteeniin, tÃ¤mÃ¤n
rouvaan ja muihin vallankumouksellisiin. Kapteenin rouva oli HelsingissÃ¤
syntynyt saksatar, joka puhui hyvin ruotsia.

Kapteenin perhe asui Sockenbackassa ja sinne kokoontui usein
akitatsioonia harjoittavat.

Elma kehittyi heidÃ¤n seurassaan nopeasti.




III.


Kallion reunalla istuu nuori tykistÃ¶vÃ¤en upseeri. HÃ¤nen sininen, hyvin
istuva verkapukunsa paljastaa sulavat olkapÃ¤Ã¤t. Sinisten,
pingoittuneitten housujen lÃ¤pi nÃ¤kyy sÃ¤Ã¤rilihasten soikeat muodot.

HÃ¤n istuu pÃ¤Ã¤ kumarassa, katse luotuna saappaisiin ja leikkii sapelinsa
kahvalla puhuen osaksi venÃ¤jÃ¤ksi â osaksi saksaksi.

â MinÃ¤ en ole koskaan voinut kÃ¤rsiÃ¤ venÃ¤lÃ¤isiÃ¤ upseereita, â sanoo
Elma viivytellen, mutta varmasti.

Nuori luutnantti nostaa pÃ¤Ã¤nsÃ¤ ja nauraa heleÃ¤sti, niin ettÃ¤ koko
hammasrivi paljastuu tÃ¤yteliÃ¤itten huulien vÃ¤listÃ¤.

â Sitten tÃ¤ytyy minun kÃ¤Ã¤nnyttÃ¤Ã¤ teidÃ¤t, â vastaa hÃ¤n.

Elma katsoo nuoreen slaaviin epÃ¤ilevin ilmein.

VenÃ¤lÃ¤inen on hÃ¤nelle kuvattu huikentelevaiseksi, aistilliseksi
viettelijÃ¤ksi. Hallituksen upseerit ovat koulutetut sortamaan pienempiÃ¤
kansoja.

Elma katsoo tuskan tuike silmissÃ¤ nuoreen upseeriin.

â MinÃ¤ ymmÃ¤rrÃ¤n, â vastaa slaavi matalammalla Ã¤Ã¤nellÃ¤.

Ja slaavi alkaa selittÃ¤Ã¤ Elmalle, ettÃ¤ Bobrikoffin politiikka jo
valloitusteoriankin perusteella oli erehdys; ettÃ¤ keisari Aleksanteri I
oli ollut viisaampi, joka suvaitsevaisuudellaan teki suomalaisista
VenÃ¤jÃ¤n uskollisimman rajamaakansan. Mutta hÃ¤n lisÃ¤Ã¤, ettÃ¤ hovia
ympÃ¤rÃ¶ivÃ¤t kaikenlaiset saksalaiset nousukkaat, jotka itse panevat
toimeen kapinoita tehdÃ¤kseen itsensÃ¤ tÃ¤rkeiksi ja vÃ¤lttÃ¤mÃ¤ttÃ¶miksi
niitten kapinoitten tukahuttamisen kautta.

â Tuo on inhoittavaa, â vastaa Elma tiukkana.

Slaavi kohottaa olkapÃ¤itÃ¤Ã¤n.

â Se on VenÃ¤jÃ¤n alituinen hallitustaktiikka, harjoittaa
provokatsioonia.

Elma alkaa kuunnella nuoren venÃ¤lÃ¤isen esitystÃ¤.

HÃ¤n kuulee puhuttavan Donin kasakoiden orjuuttamisesta ja
ohjelmallisesta siveellisestÃ¤ turmelemisesta. HÃ¤n kuulee puhuttavan
tjerkassien kÃ¶yhdyttÃ¤misestÃ¤, Puolan hÃ¤vittÃ¤misestÃ¤, tataarien
kiihoittamisesta kristityltÃ¤ armenialaisia vastaan. HÃ¤n kuulee historian
suuresta VenÃ¤jÃ¤stÃ¤, Moskovan tsaarien veritÃ¶istÃ¤ ja bojaarien
suistamisesta mongoolien avulla, jotka ensimÃ¤isinÃ¤ strelitseinÃ¤ ja
viimeiseksi kirgiisilÃ¤isten kasakoiden haahmussa tukevat itsevaltiutta
ja tukahuttavat LÃ¤nsi-Euroopasta tulleet heikommatkin vapaustuulahdukset
VenÃ¤jÃ¤llÃ¤. â Nuori slaavi puhuu paljon ja kauniilla soinnukkaalla
baritooniÃ¤Ã¤nellÃ¤.

Elmasta on kuin istuisi hÃ¤n hirvittÃ¤vÃ¤llÃ¤ teloituspaikalla. Korpit
rÃ¤Ã¤kkyvÃ¤t ihmishaaskojen ympÃ¤rillÃ¤, yÃ¶ levittÃ¤Ã¤ mustan vaippansa yli
kyynelkostean maan. Tuuli valittaa ja itkee. Elmaa vÃ¤ristyttÃ¤Ã¤. Silloin
tulee tietÃ¤ pitkin nuori bojaari, joka kietoo hÃ¤net lÃ¤mpÃ¶iseen siniseen
turkisvaippaansa ja sanoo:

â Me ratsastamme kotiini. SiellÃ¤ kukkii kirsikkapuu ja tuoksuu punanen
tattarakukka. SiellÃ¤ balalaikat soivat illan suussa ja nuorikot
tanssivat nurmella. MinÃ¤ nostan sinut satulaan ja me kiidÃ¤mme kuin
tuulispÃ¤Ã¤ yli aron taivaan rantaa kohti.

Nuori slaavi unhoittaa saksan kielensÃ¤. HÃ¤n puhuu venÃ¤jÃ¤Ã¤, hÃ¤nen
kummalliset suhahtelevat Ã¤Ã¤nensÃ¤ vaikuttavat kuin kuuma kesÃ¤tuuli. HÃ¤nen
silmÃ¤Ã¤nsÃ¤ verhottu sÃ¤ihky pakottaa Elman sulkemaan silmÃ¤nsÃ¤ ja Elmaa
raukasee. Itku nousee kuumana silmiin ja hÃ¤n kÃ¤tkee kasvonsa kÃ¤siinsÃ¤.

â MikÃ¤ teidÃ¤n on?

â Minun on niin kovin ikÃ¤vÃ¤. En parane, ennenkuin koko VenÃ¤jÃ¤ on
vallankumouksen liekissÃ¤. â Elman Ã¤Ã¤ni vÃ¤rÃ¤htÃ¤Ã¤.

Ja nuoren slaavin silmistÃ¤ vÃ¤lÃ¤htÃ¤Ã¤ liekki, kuin kuuman sulatusuunin
aukosta. Elma sulkee taas silmÃ¤nsÃ¤. HÃ¤n horjahtaa noustessaan seisomaan
ja slaavi auttaa hÃ¤ntÃ¤ kalliota alas.

Elma kulkee pari askelta, â irtaantuu ja kulkee ylpeÃ¤nÃ¤ yksin.

Katsahtaessaan kerran kumppaniinsa, hÃ¤n huomaa tÃ¤mÃ¤n silmissÃ¤
veitikkamaisen hymyn. HÃ¤ntÃ¤ huvittaa luultavasti suomalaisen naisen
koppavuus. Se on niin outoa VenÃ¤jÃ¤llÃ¤. Sen on Elma kuullut muilta
akitaattoreilta.

He palaavat muitten luo. Keskustelu kiertyy venÃ¤jÃ¤ksi Marxin ja Bebelin
ympÃ¤ri ja naiset eroavat herroista hetkeksi.

On ilta. HyvÃ¤nnahkaisen nÃ¤kÃ¶iset, rokonarpiset venÃ¤lÃ¤iset
tykistÃ¶sotilaat ovat saappaat kainalossa hiipineet portaita alas ja
hÃ¤vinneet yÃ¶hÃ¶n. Nuori slaavi astuu ikkunan Ã¤Ã¤reen, katsoakseen
poistuvia sotilaita. Elma sanoo:

â Varokaa, jos voisi lÃ¶ytyÃ¤ kadulla urkkijoita. MinÃ¤ sammutan tulen.

Nuori upseeri istuu sohvan kulmaan.

Elma ei eroita hÃ¤nestÃ¤ katulyhdyn valaisemassa huoneessa muuta kuin
hienon profiilin ja tummat pitkÃ¤t silmÃ¤ripset.

Nuori slaavi ei puhu mitÃ¤Ã¤n. HÃ¤n uneksii vapaudesta ja onnellisesta
suuresta VenÃ¤jÃ¤stÃ¤. HÃ¤n on kai mielikuvituksissaan kotonaan ja unohtaa
Suomen ja suomalaiset.

Elma on mustasukkainen VenÃ¤jÃ¤lle.

HÃ¤n istuu sohvan toiseen kulmaan ja kÃ¤tkee kasvonsa kÃ¤siinsÃ¤.

Slaavi kÃ¤Ã¤ntyy silmissÃ¤ vielÃ¤ unelmoiva samettitummuus.

Oi, miten Elma rakastaa tuota surullista samettitummuutta.

HÃ¤n tahtoisi hiipiÃ¤ niitÃ¤ lÃ¤helle ja unelmoida loppumattomista
tulevaisuusihanteista, kuin aromaan rajattomuudesta.

â MitÃ¤ te mietitte, â sanoo Elma hiljaa.

â Kapinaa.

Elma hiipi vaistomaisesti nuoren slaavin luo.

â Mutta jos ei se onnistu, niin teidÃ¤t vangitaan â

â Ammutaan, â korjaa slaavi.

Elma tarraa kiinni hÃ¤nen kÃ¤sivarteensa.

â ItkisittekÃ¶?

â Itkisin, â purskahtaa Elman huulilta.

Ja nuori muukalainen kuljettaa kÃ¤tensÃ¤ Elman otsalle.

â Muistaisitteko minua?

â Muistaisin. Me suomalaiset naiset emme osaa teitÃ¤ rakastaa, mutta me
muistamme teitÃ¤ aina.

Ja nuori venÃ¤lÃ¤inen painaa pÃ¤Ã¤nsÃ¤ lÃ¤helle Elmaa ja sanoo:

â Minulla ei saa olla rakastettua. En tahdo, ettÃ¤ kukaan minua jÃ¤lkeen
kuolemani kiroo.

Ja Elman tulee niin ahdistava olla. HÃ¤n kohottaa kÃ¤tensÃ¤ nuorta upseeria
kohden, kuin tahtoisi hÃ¤n kuolemaa torjua ja hÃ¤nen pÃ¤Ã¤nsÃ¤ vaipuu
vavisten hÃ¤nen rinnalleen.

â ÃlkÃ¤Ã¤ ennenaikoja surko, â sanoo upseeri.

â MinÃ¤ pelkÃ¤Ã¤n niin.

â Nyt minÃ¤ lÃ¤hden, â sanoo nuori mies. â Kello on lÃ¤hemmÃ¤s kaksi.
HyvÃ¤Ã¤ yÃ¶tÃ¤.

â HyvÃ¤Ã¤ yÃ¶tÃ¤.

Oi, miten Elma olisi tahtonut hÃ¤net pidÃ¤ttÃ¤Ã¤. Mutta hÃ¤n ei voinut. Suuri
VenÃ¤jÃ¤ ja tykistÃ¶sotilaat olivat propagandistille rakkaammat.

Elma tarjoo hÃ¤nelle kÃ¤tensÃ¤ hymyillen.

Nuori mies painaa sille lÃ¤mpÃ¶isen suudelman ja poistuu.

Vaan Elma heittÃ¤ytyy tÃ¤ysissÃ¤ pukimissa sohvalle ja itkee â itkee
hillittÃ¶mÃ¤sti ja Ã¤Ã¤neti.

Haaksirikkoutuneitten juurella leyhyy lÃ¤mmin kesÃ¤yÃ¶. Alhaalla sataman
veteen heijastuu vÃ¤lkkyviÃ¤ valoja, kuin tÃ¤htiÃ¤ talvisella
pakkastaivaalla.

Helsingin kaupunki on ihana tÃ¤llÃ¤ kohdalla.

Nuori upseeri nojautuu sohvan selkÃ¤Ã¤ vastaan leuka kÃ¤sien varassa. HÃ¤nen
oikea polvensa on sirosti taipunut sohvan ympÃ¤ri, hÃ¤nen solakka vasen
sÃ¤Ã¤rensÃ¤ saappaineen on joustavasti ojossa. Sapeli on poikittain hÃ¤nen
polviensa yli.

Tuossa asennossa on jotain julmaa ja kiehtovaa, kuin leopardin ruumiin
asennossa vÃ¤ijymistilassa.

Se on oikein, ettÃ¤ kenkÃ¤Ã¤n ei voi olla niin julma, kuin slaavilainen, ei
kenkÃ¤Ã¤n niin siron pehmeÃ¤.

Nuori slaavi kÃ¤Ã¤ntyy suoraan istumaan, oikoo jalkansa, nostaa sapelin
sivulleen ja ristii kÃ¤tensÃ¤ rinnoilleen, tuijottaen yÃ¶n pimeÃ¤Ã¤n.

Elman mieleen johtuu kaunis sulttaani, joka samettikatseella voi tuomita
lemmittynsÃ¤ kuolemaan, jos tÃ¤mÃ¤n aatteet rikkovat hÃ¤nen pÃ¤Ã¤tÃ¶ksiÃ¤nsÃ¤.

Elma katselee nuorta vallankumouksellista kauan. Otsa hÃ¤nellÃ¤ on jalo,
kuin kaukaasian rodun puhtaimmalla heimolaisella ainakin. Furaskan alla,
joka on suorana otsassa, ei nÃ¤y muuta kuin sen Ã¤Ã¤riviivat ja
kasvonkulma. NenÃ¤ on hienosti kaareva, kulmakarvat tummantuuheat ja
kaartuvat, silmÃ¤ripset pitkÃ¤t ja mustanraskaat. Harvoin niitten takaa
nÃ¤kyy muuta kuin verhottu katse. Huulet ovat tÃ¤yteliÃ¤Ã¤t ja suu
aistillisen kaareva, kuin slaavilaisilla.

Vartalo on solakan joustava, ehkei se kestÃ¤isi suomalaisen kanssa
painissa. Mutta ratsun selÃ¤ssÃ¤ se vartalo taipuu kuin kaisla rannan
aallokossa. SÃ¤Ã¤ristÃ¤ nÃ¤kyy, ettÃ¤ hÃ¤n on paljon voimistellut.

Vaitioloa kestÃ¤Ã¤ kauan. Muukalaisen ajatukset ovat kaukana tÃ¤Ã¤ltÃ¤,
rotuharrastukset erottavat venÃ¤lÃ¤isen ja suomalaisen, upseeri on
unohtanut kokonaan siviilihenkilÃ¶n rinnallaan.

Elmassa herÃ¤Ã¤ pelko, ettÃ¤ olento hÃ¤nen rinnallaan katoaa ja hÃ¤n jÃ¤Ã¤
yksin.

Silloin Elma hiipii uneksijan luo.

TÃ¤mÃ¤ kÃ¤Ã¤ntyy Ã¤kkiÃ¤ kuin herÃ¤ten. He ovat yksin kukkulalla. Elma katsoo
rukoillen nuoreen slaaviin ja kuin hallitsija tÃ¤mÃ¤ kepeÃ¤sti hymyilee ja
painaa huulensa Elman poskelle.

Elmasta tuntuu, kuin leviÃ¤isi muukalaisen ihosta mantelintuoksu. Se
huumaa ja hÃ¤n vetÃ¤Ã¤ syvÃ¤lle henkeÃ¤Ã¤n. Nuori upseeri kietoo kÃ¤sivartensa
Elman ympÃ¤ri. Elma nojaa poskensa pehmeÃ¤Ã¤ univormun verkaa vastaan ja
niin he istuvat kauan vaieten.

â EikÃ¶ Helsinki ole kaunis iltavalossaan, â kuiskaa Elma.

Slaavi ei kuule.

Elma luulee loukanneensa hÃ¤net ja sanoo, pehmeÃ¤sti kosketellen hÃ¤nen
kÃ¤ttÃ¤Ã¤n:

â MitÃ¤ te mietitte?

VenÃ¤lÃ¤inen havahtuu Ã¤kkiÃ¤ mietteistÃ¤Ã¤n, paljastaa valkoiset hampaansa ja
ottaa hÃ¤nen kÃ¤tensÃ¤ kÃ¤siinsÃ¤.

â Ajattelen, ettÃ¤ jos asettaisin kuularuiskun tÃ¤nne
haaksirikkoutuneitten juurelle, niin voisi kai tuon rannan pitÃ¤Ã¤
kurissa.

Elma vavahtaa.

â Onko teidÃ¤n vilu, â sanoo slaavi hyvÃ¤ilevÃ¤llÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤.

â Ei, â vastaa Elma, vaikka hÃ¤n hermojÃ¤nnityksestÃ¤ ihan vapisee.

â Onpa, â sanoo nuori mies, ja sulkee hÃ¤net syliinsÃ¤. Sitten katselee
muukalainen Elmaa hymyillen silmiin ja sanoo:

â JÃ¤lkeen kapinan minÃ¤ sanon teille jotain.

Ja ihan suutelee Elmaa molemmille kÃ¤sille, lÃ¤mmittÃ¤Ã¤ niitÃ¤ kuumilla
kÃ¤mmenillÃ¤Ã¤n ja kuljettaa Elmaa vÃ¤hÃ¤n matkaa kÃ¤sivarsi vyÃ¶tÃ¤isillÃ¤. He
lÃ¤hestyvÃ¤t sitten valaistuja kÃ¤ytÃ¤viÃ¤ ja kulkevat vierekkÃ¤in vaihtaen
mitÃ¤ttÃ¶miÃ¤ lauseita.




IV.


On suuri kansanjuhla Hesperian puistossa. Ensi kerran yhtyvÃ¤t sortajain
kansa ja sorretut. Sortajat huomaavat olevansa hekin sorrettuja ja
yhtyvÃ¤t sortamiinsa. VenÃ¤lÃ¤isen sotilaspuvun nÃ¤kee suomalaisen
tyÃ¶lÃ¤istÃ¤kin rinnalla.

On punakaartilaisten edustajakokouksen lopettajaisjuhla.

Puhujina esiintyy ensi duuman sos.dem. jÃ¤seniÃ¤. Mailmankuuluisa
venÃ¤lÃ¤inen kirjailija puhuu.

Duuman jÃ¤senet ovat vaatimattomassa venÃ¤lÃ¤isen talonpojan puvussa. He
puhuvat tyynesti, lÃ¤mpimÃ¤sti. VenÃ¤lÃ¤inen kirjailija puhuu hitaan
satiirisesti. HÃ¤n on puettu talonpoikaispukuun hÃ¤nkin. HÃ¤nen veren
punasta tihkuvat teoksensa ovat juuri tehneet voittoretkensÃ¤ yli
mailman.

KivihiilimustansilmÃ¤inen venÃ¤lÃ¤inen sos.dem. agitaattori puhuu. HÃ¤nen
sanansa ovat kuin rÃ¤iskyvÃ¤Ã¤ lieskaa, hÃ¤n sytyttÃ¤Ã¤, hÃ¤n polttaa, hÃ¤n
peloittaa, hÃ¤n pieksee. YleisÃ¶ on kuin huumeessa, sotilaat tulevat
levottomiksi, ilmassa on sÃ¤hkÃ¶Ã¤.

Sitten on Elman vuoro. HÃ¤ntÃ¤ ahdistaa. HÃ¤n tietÃ¤Ã¤, mitÃ¤ valmistellaan ja
hÃ¤n epÃ¤ilee taisteluin voittoa.

Tuolla hyvin kaukana â Viaporissa istuu kai nuori upseeri mietteissÃ¤Ã¤n.
Miljoonien vapaus kangastaa hÃ¤nen mielessÃ¤nsÃ¤. HÃ¤n nÃ¤kee suuren VenÃ¤jÃ¤n
viljavat maat ja niillÃ¤ tulevaisuudessa aaltoilevaa kultaista viljaa.
HÃ¤n nÃ¤kee kansan iloisia vereviÃ¤ poskia, viisaat ilmeet heidÃ¤n
kasvoissaan ja rehelliset, avomieliset katseet. HÃ¤n kuvittelee laajaa
rautatieverkkoa, joka kuljettaa viljaa muuttumaan kullaksi ja tuo
kullalla takaisin kauneutta ja virkistystÃ¤. HÃ¤n nÃ¤kee uljaat, hyvin
puetut armeijat kansan rakastamana miliisinÃ¤, kunniavahteina, eikÃ¤
harhaan johdettuina hirviÃ¶inÃ¤. HÃ¤n unelmoi ihania unelmia.

Hesperian puistossa puhuu Elma. HÃ¤n kuvaa kansan tuskan, hÃ¤n kutsuu
miehet sankartyÃ¶hÃ¶n. HÃ¤n lupaa naisten vaalivan taisteluissa kaatuneiden
sankarien muistoa. Ja hÃ¤n nÃ¤kee sielunsa silmillÃ¤ nuoren sinipukuisen
tykkivÃ¤kiupseerin makaavan hurmeessaan.

Samettitummien silmien loisto sammuu, lÃ¤mpÃ¶inen Ã¤Ã¤ni vaikenee, sydÃ¤n ei
enÃ¤Ã¤ syki.

Elman Ã¤Ã¤ni vÃ¤rÃ¤htÃ¤Ã¤ ja hÃ¤nen sanansa ovat kuin kyynelsoittoa. HÃ¤n vihkii
kansan kuolemaan ja kansa vannoo uskollisuuden valon vapaudelle.

HÃ¤n lopettaa.

Soiton sÃ¤veleet leijailevat yli kansanjoukon kuin nyyhkyttÃ¤vÃ¤t valkoiset
haahmut.

      _Vapauteen, valoon!
      Veriseen, jaloon
      taisteluun kÃ¤ykÃ¤Ã¤, te raatajat maan!_

Kymmentuhatlukuisen kansan suusta tuo laulu soi. Elman sielu nousee kuin
haaksi hyÃ¶kyaallon harjanteella.

Niin huimaavan autuas on vapauden taistelu. Ja rakkaus, tuo suuri
veljeys-aate yhdistÃ¤Ã¤ ihmiset, joita on ennen erottanut tuhansien
kilometrien taipaleet ja vuossatojen veriset vainot.

      _Vapauteen, valoon!
      Veriseen, jaloon
      taisteluun kÃ¤ykÃ¤Ã¤, te raatajat maan!_

Sos.dem. puoluesihteeri puhuu harkitusti ja pollitillisesti. Punakaartin
pÃ¤Ã¤llikkÃ¶ komentaa puheessaan kuin esikunnan lÃ¤hetti. ErÃ¤s kiihkoilija
puhuu kuin uskonnon julistaja. Veljeys, vapaus, tasa-arvoisuus!

      _TÃ¤Ã¤ on viimeinen taisto.
      Rintamaamme yhtykÃ¤Ã¤,
      niin huomispÃ¤ivÃ¤nÃ¤ kansat
      on veljet keskenÃ¤Ã¤n!_

VÃ¤kijoukko menee kotia. Tulevan viikon tapahtumat saa ihmiset
ajattelemaan, â â raskaita asioita.




V.


Elma joi teetÃ¤ illalla kello 10. On maanantai ja 30 p. heinÃ¤kuuta 1906.

Kuuluu kumeita kanuunanlaukauksia. Elma tarkkaa niitÃ¤.

Olisiko Viaporin kapina puhjennut. Ensi tÃ¤rÃ¤hdyskÃ¶ annetaan
hirmuhallitsijan valtaistuimelle?!

Punakaartin pÃ¤Ã¤llikÃ¶n luo on kokoontunut miehiÃ¤ neuvottelemaan. Ne
siirtyvÃ¤t Elman huoneustoon.

Elma ei ota osaa keskusteluun. HÃ¤n laittaa teetÃ¤, sillÃ¤ palvelija on
varovaisuuden vuoksi lÃ¤hetetty pois kotoa.

Agitaattorit ja suunsoittajat, politikoitsijat ja puolueen johtomiehet
vÃ¤ittelevÃ¤t â vÃ¤ittelevÃ¤t, otetaanko osaa kapinaan vai eikÃ¶.

Sill'aikaa nuoret ystÃ¤vykset ja sotilaat soittavat kuolinsoittoaan
Viaporin pattereilla taistellessaan vapauden puolesta.

Koko yÃ¶ kestÃ¤Ã¤ poliitillista kokouksenpitoa.

Elma sanoo:

â Aamiaiseksi tulemme Viaporiin.

TykkivÃ¤enkapteeni sanoo arasti:

â SitÃ¤ ei tiedÃ¤.

Elma jÃ¤Ã¤ miettimÃ¤Ã¤n.

Miks'ei ole ennen harkittu asiaa, ennenkuin nuoret uhrit on viskattu
vallankumouksen vyÃ¶ryyn, taantumuksen Molokin kitaan?!

Elmaa alkaa epÃ¤ilyttÃ¤Ã¤ ja hÃ¤nen kurkkuansa kuristaa..

Olisiko tÃ¤ssÃ¤ yksityisten seikkailuhalu pelissÃ¤? Olisiko asema epÃ¤selvÃ¤?
Olisivatko sotilaat ja nuoret vallankumoukselliset upseerit saatettu
ansaan?!

KeskellÃ¤ yÃ¶tÃ¤ Elma, oli juossut Kaivopuiston rantaan katsellakseen
Viaporia.

SieltÃ¤ kuului toisinaan kuularuiskun rÃ¤iskintÃ¤Ã¤. Toisinaan kumeita
laukauksia. Linnoitus oli muuten ihan pimeÃ¤.

Oi, kuinka Elma olisi tahtonut rientÃ¤Ã¤ taisteluun. Vaan hÃ¤n ei sinne
pÃ¤Ã¤ssyt. EikÃ¤ nuori upseerikaan pÃ¤Ã¤ssyt sieltÃ¤ enÃ¤Ã¤ pois. Arpa oli
langennut.

Seuraavana pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ oli kuin touhun kuumetta. Elma toimitti monenlaisia
tehtÃ¤viÃ¤. HÃ¤n ei ajatellut, ei arvostellut. HÃ¤n kulki kuin unessa, kuin
kone, â ajatus yhteen kohdistuneena â kapinan voittoon â ja
taantumuksen hirviÃ¶n kitaan joutumisen vÃ¤lttymÃ¤stÃ¤.

ElÃ¤intarhan rinteellÃ¤, TÃ¶Ã¶lÃ¶nlahden rannalla leyhyy elokuun ihana ilma.
Punakaartilaisia valvoo rinteellÃ¤, valmiina taisteluun. PimeÃ¤ssÃ¤
vallitsee ystÃ¤vyys tuntemattomien ja tuttujen vÃ¤lillÃ¤ niin lujana, niin
pettymÃ¤ttÃ¶mÃ¤nÃ¤ kuin se ystÃ¤vyys, joka yhdistÃ¤Ã¤ kuolemaan vihityt.

Kukaan ei ajattele itseÃ¤Ã¤n. Pikkusielujen arkipÃ¤ivÃ¤inen toinen toisensa
repiminen yhteisen saalistamisen himosta ahtailla metsÃ¤stysmailla, missÃ¤
metsÃ¤stÃ¤jien tÃ¤ytyy riistan puutteessa poistaa tieltÃ¤Ã¤n toinen toisen,
se kidutushalu on vaiennut suuren laajentavan taiston edessÃ¤, joka
kÃ¤sitti koko mailman vapautta, kansojen veljestyttÃ¤mistÃ¤, sosialistisen
ihanteen toteuttamista ja Suomen ja VenÃ¤jÃ¤n pelastamisen tuhoavasta
ryÃ¶stÃ¶jÃ¤rjestelmÃ¤stÃ¤.

Airueet tulevat. PÃ¤Ã¤tÃ¶stÃ¤ pohditaan.

Taas Elmaa ahdistaa. Sanomalehtimiehet juttelevat kylmÃ¤sti keskenÃ¤Ã¤n,
onnistuuko kapina â vai eikÃ¶. Se ei heitÃ¤ peloita. HeidÃ¤n nahkansa ei
ole vaarassa â mutta niitten, joiden henki on viskattu vaakaan, niitten
on toisin laita.

Elma menee kotia. HÃ¤n istuu pimeÃ¤ssÃ¤ huoneessa. Nuori suomalainen on
seurannut hÃ¤ntÃ¤ toverillisesti lÃ¤pi kaupungin. Suomalainen kÃ¤sittÃ¤Ã¤
hÃ¤nen tuskansa â ja tarjoo lohduttavana kÃ¤tensÃ¤. Ja Elman on niin
raskas olla.

Kuuluu tasaista astuntaa. Kadulla kulkee ohi miehet â- aseet mukana.
Suomalaiset â punakaartilaiset â marssivat Viaporiin taistelemaan
rinnan venÃ¤lÃ¤isten kanssa.

IkipÃ¤iviksi on hÃ¤vinnyt rotuviha venÃ¤lÃ¤isten ja suomalaisten â
tosiaatteellisten ihmisten vÃ¤lillÃ¤.

MitÃ¤ eivÃ¤t ole aikaansaaneet Bobrikoffin pistimet eivÃ¤tkÃ¤
suomettarelaisten viekkaat poliitilliset puheet, sen sai aikaan
kansainvÃ¤linen sosialismi. Se sai valloittajat avaamaan porttinsa
valloitetuille, se yhdisti. Kaksi vastakkaista rotua eroamattomasti
punavaatteen alle. Se vei suomalaiset Viaporiin, tuohon kaivattuun, jota
vuosisata oli itketty ja unelmoitu suomalaiseksi jÃ¤lleen.

Viapori! Viapori! Viapori olisi meidÃ¤n!

Viapori, joka kavalasti myytiin ja ostettiin vuonna 1808!

Hallitukset, te toisten kustannuksella rehentelevÃ¤t, te kansan
tietÃ¤mÃ¤ttÃ¶myydestÃ¤ hyÃ¶tyvÃ¤t, te, jotka ylpeilette siitÃ¤, ettÃ¤ teillÃ¤ on
taito kÃ¤yttÃ¤Ã¤ hyvÃ¤ksenne sitÃ¤, jonka toiset ovat valloittaneet, ne,
jotka uskaltavat kuolla niin sotatantereella, kuin nÃ¤lkÃ¤Ã¤n ja
kurjuuteen, tienraivaajina tieteen ja taiteen mailla.

Kuolemaan tuomittuina tervehdimme sinua, Cesar!

Yhteiskunnan gladiaattorit, ihanteet ja unelmien taistelijat, olojen
orjat, kuolemaan tuomittuina te kuljette taisteluun.

Morituri te solutant, Cesar!

MikÃ¤ ihana sana, mikÃ¤ jylhÃ¤ totuus!

MikÃ¤ piiska kaikille niille, jotka johtajina ylvÃ¤stelevÃ¤t
poliitillisella viekkaudellaan, â ne hallitusmiehet!

Hallitusmiehet!

VenÃ¤jÃ¤n laajoilla tasangoilla kyntÃ¤Ã¤ ja korjaa viljaa risainen,
nÃ¤lkÃ¤inen, kiltti talonpoika.

Ahnas viljakauppias kahmasee siltÃ¤ miljoonansa, ostaakseen talonpojan
tyttÃ¤ret himoilleen ja viskatakseen talonpojan pojat omien
ryÃ¶stÃ¶yritystensÃ¤ suojaksi murha-aseitten eteen tahi jÃ¤isiin
juoksuhautoihin kuolemaan.

Hallitusmiehet, te, jotka kansan asioita vaalitte, oletteko, yrittÃ¤neet
tuota vastustaa!?

Ette, sillÃ¤ kauppias on ostanut hallitukset, ja keisari on ihramahaisen,
juoppoudesta pÃ¶hÃ¶ttyneen naiselÃ¤jÃ¤kauppiaan bulvaani, joka rahasta
nÃ¤yttelee osaansa: Me Jumalan armosta VenÃ¤jÃ¤n maan itsevaltias.

Ja Jumala, siellÃ¤ taivaassaan lepÃ¤Ã¤ tyÃ¶n tehtyÃ¤nsÃ¤. HÃ¤n on vanha, hÃ¤n ei
pysty enÃ¤Ã¤ mailmaa korjaamaan. HÃ¤n on elÃ¤kevaari, jonka elÃ¤kkeen papit
suuhunsa syÃ¶vÃ¤t aineellisesti. Jumalalle syÃ¶tetÃ¤Ã¤n vaan saarnoja,
rukouksia ja uhrisauhuja.

Mutta Jumalan valtakuntaan on erÃ¤Ã¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤, kun tuska on ollut
suurimmillaan, tullut jÃ¤rjen piru!

Ja se piru on kuiskannut nuorelle upseerille nÃ¤in:

Sinun ruumiisi on joustava kuin nuoren koivun ja sinun tÃ¤ytyy se myydÃ¤
everstinnalle, jotta pÃ¤Ã¤sisit kapteeniksi. Sinun jÃ¤rkesi on terÃ¤vÃ¤mpi
kuin rykmenttipÃ¤Ã¤llikÃ¶n, mutta sinulla ei ole vielÃ¤ luontoa naida
rinkelikauppiaan eli majatalonpitÃ¤jÃ¤n raaka, irstas tytÃ¤r, jonka
rahoilla voisit rasvata korkeampia virkamiehiÃ¤, pÃ¤Ã¤stÃ¤ksesi pÃ¤Ã¤llikÃ¶ksi.
SinÃ¤ olet kykenevÃ¤, sinÃ¤ yritÃ¤t olla rehellinen, mutta ne ominaisuudet
vievÃ¤t sinut alaspÃ¤in, sinÃ¤ saat sortua taloudellisessa taistelussa.

Sano tÃ¤mÃ¤ tuolle suurelle uinuvalle voimalle, kansalle ja vyÃ¶rytÃ¤ sen
viha hallitusmiesten yli kuin tulikivi ja laava Sodomassa ja Gomorrassa.
SinÃ¤ osaat komentaa sotilaita, sinÃ¤ osaat kÃ¤yttÃ¤Ã¤ kanuunoita. KÃ¤ytÃ¤ ne
jÃ¤rjen ja rehellisyyden eduksi. Sano kansalle, ota itse rahat viljasta,
Ã¤lÃ¤ syÃ¶tÃ¤ elostelevia rasvamahaisia kauppiaita! ÃlÃ¤ mene taistelemaan
naisraiskaajien ja ryÃ¶vÃ¤rien puolesta. HÃ¤vitÃ¤ rumuus ja irstaisuus
mailmasta.

Ja jos kansa herÃ¤Ã¤, johda se taisteluun pimeitÃ¤ voimia vastaan.

Jumala pannaan hautaan. Ja jÃ¤rki, nuoruus, kunto, hyve astukoon Jumalan
tilalle.

Ja jumalan elÃ¤ke riistettÃ¤kÃ¶Ã¶n laiskottelevilta papeilta ja
kasvatettakoon sillÃ¤ kaunista, kirkassilmÃ¤istÃ¤, rusoposkista
lapsilaumaa, jonka hymyilevÃ¤stÃ¤ katseesta nÃ¤kee, ettÃ¤ se on iloisen
rakkauden luoma!

SinÃ¤ nuori upseeri, sinÃ¤ olet onnellinen, sinÃ¤ saat nostattaa tÃ¤mÃ¤n
tulevaisuuden unelman punaisen vallankumouslipun.

TÃ¤mÃ¤ ajatus tÃ¤yttÃ¤Ã¤ sinun sielusi niin suurella autuudella, ettet jaksa
muistaa taantumuksen hirviÃ¶iden irvistÃ¤viÃ¤ leukoja, jotka ahnaasti
aukenevat pureskellakseen veristÃ¤ ihmislihaa, jonka sykÃ¤htelevÃ¤t
hermosÃ¤ikeet eivÃ¤t kestÃ¤ pitkien hampaiden pureskelemista.

Vaan perkeleen myrkyttÃ¤mÃ¤ ihmisliha rupesi vaivaamaan hallituksen
vatsassa niin, ettÃ¤ erÃ¤Ã¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ se itse oksensi sen ulos, hukkuen
omiin haiseviin ulostuksiinsa.

Ja nuori upseeri muuttui ihanteeksi, joka elvyttÃ¤Ã¤ taistelevia lÃ¤pi
aikojen, niitÃ¤, jotka kauneutta ja hyvettÃ¤ kannattavat.

Kuolemaan tuomittuna, tervehdimme sinua, ajatuksen vapaus!

Viaporissa kÃ¤y keskiviikkona ankara taistelu. Santahaminaan lentÃ¤vÃ¤t
vallankumouksellisten rÃ¤jÃ¤htÃ¤vÃ¤n shrapnellit ja Santahaminasta
hallitusmieliset ampuvat herkeÃ¤mÃ¤ttÃ¤.

Nuoret vallankumous-upseerit eivÃ¤t voi ihan sÃ¤Ã¤littÃ¤ ampua omia
heimolaisiaan. He pitÃ¤vÃ¤t niitÃ¤ taantumuksen pimittÃ¤minÃ¤ uhreina eivÃ¤tkÃ¤
itsetietoisina hylkiÃ¶inÃ¤.

Santahaminassa on vangittu kaikki vallankumoukselliset. HeidÃ¤n toverinsa
Kuninkaansaarella eivÃ¤t voi laskea selvÃ¤ksi Santahaminaa, sillÃ¤ samassa
kuolisivat vangitut kumoukselliset. Kuitenkin taantumuksen joukot ovat
peloissaan. He pyytÃ¤vÃ¤t kahden tunnin aselepoa ja siihen suostutaan.
Nuoret upseerit uskovat, ettÃ¤ heidÃ¤n oikeutettu asiansa innostuttaa
kaikkia yhtymÃ¤Ã¤n heihin.

Voi nuoruuden suurta hyvyyttÃ¤ ja herkkÃ¤uskoisuutta.

EtkÃ¶ tiedÃ¤, jalo nuorukainen, ettÃ¤ etupolitiikka vallitsee mailman
asujainten mieliÃ¤. Hallituksen miehillÃ¤ oli vielÃ¤ niin paljon saaliin
jakoa keskenÃ¤Ã¤n, ettÃ¤ yleistÃ¤ saaliin lÃ¤hdettÃ¤, VenÃ¤jÃ¤n taantumusta, ei
tahdottu kumota. Ja venÃ¤lÃ¤inen sotilas ei ollut vielÃ¤ kyllin myrtynyt,
ryhtyÃ¤kseen nopeaan upseerimurhaan. Kahden tunnin aselevon jÃ¤lkeen oli
taantumus vallannut mielet. Santahaminasta alkoi uusi kiihtyneempi tuli
ja nuoret vallankumoukselliset alkoivat kuolinkamppailuaan.

Sotilaita haavoittui, ruoka loppui, siteitÃ¤ ei ollut. Voimat rupesivat
vÃ¤henemÃ¤Ã¤n.

Kuin laupeuden veli kulkee Arkadj Petrovitsj Jemeljanoff sotilaittensa
keskuudessa ja rohkaisee heitÃ¤. HÃ¤n puhuu heidÃ¤n suuresta
historiallisesta tehtÃ¤vÃ¤stÃ¤Ã¤n. HÃ¤n on itse haavoittunut, mutta hÃ¤n ei
tunne kipua. Niin luja on hÃ¤nen antautumisensa vapauden aatteelle.
Joskus hÃ¤nen mieleensÃ¤ hiipii jokin muisto entisyydestÃ¤, mutta se hÃ¤ipyy
hetken suuruuden ja pyhyyden edessÃ¤.

Pattereilla toimii Evgenj Lvovitsj Kohanski. HÃ¤n kiroo hallitusta. HÃ¤n
pusertaa huulensa yhteen, hÃ¤nen silmÃ¤nsÃ¤ ovat vihasta mustat kuin yÃ¶.

HÃ¤n sihahtaa hampaittensa vÃ¤listÃ¤:

â Lasketaan koko linnoitus maata myÃ¶ten sileÃ¤ksi.

Arkadj Petrovitsj kauhistuu sellaista veljenmurhaa. HÃ¤n antaa aatteen
voittaa puhtailla omantunnonaseilla. HÃ¤n on marttyyriluonne.

LisÃ¤ksi, onhan "Slava" ja "Cesarevitsj", kaksi vallankumouksellista
panssarilaivaa tulossa Viipurista pÃ¤in.

"Slava" saapuu vihdoin. SillÃ¤ on punanen lippu mastossa. Se lasketaan
lÃ¤helle linnoitusta.

Mutta miksi ei sieltÃ¤ saavu toverien lÃ¤hetystÃ¶ Kuninkaansaarelle?

Arkadj Petrovitsj Jemeljanoff tekee Ã¤kkinÃ¤isen laskelman.

Satatuhatta vankia viruu VenÃ¤jÃ¤n vankiloissa. Kansa huokaa Jaappanin
sodan tuottamien tuskien alla. Ensi duuma on hajoitettu. Matruusit ovat
tyytymÃ¤ttÃ¶miÃ¤, niin myÃ¶s suuri osa tykkivÃ¤keÃ¤. "Slava" ja "Cesarevitsj"
tulevat avuksi. Ei hÃ¤tÃ¤Ã¤.

Hyveen tÃ¤ytyy voittaa â muuten olisi elÃ¤mÃ¤ mielipuolien naamiohuvia.

Evgenj Lvovitsj Kohanski muutamien suomalaisten seuraamana astuu laivaan
ja lÃ¤hestyy "Slavaa".

Kohanski rientÃ¤Ã¤ kuin voitonjuhlaan. "Slava" on VenÃ¤jÃ¤n ylpeys. SiinÃ¤ on
2,000 miestÃ¤ ja ne ovat kaikki vallankumouksellisia.

Kohanskin laiva lÃ¤henee suurta panssarilaivaa. HÃ¤n ihmettelee, miksi se
pysytteleiksi noin varovaisena loitolla. Pian hÃ¤n heittÃ¤Ã¤ kuitenkin
epÃ¤ilykset mielestÃ¤Ã¤n, sillÃ¤ onhan sillÃ¤ punainen lippu â ja
nuorukainen ei tunne kyllin hallituksen konnamaisuutta.

_Se punanen lippu oli provokatsioonia!_

Voi sitÃ¤, joka sen mastoon vedÃ¤tti.

Hamaan kolmanteen ja neljÃ¤nteen polveen olkoon hÃ¤nen sukunsa kirottu!
HÃ¤nen sukunsa ja hÃ¤nen kÃ¤yttÃ¤jÃ¤nsÃ¤ suku!

Ei mikÃ¤Ã¤n rankaisu voi tuota rikosta sovittaa.

Kohanski nousee "Slavan" kannelle.

HÃ¤net vangitaan suomalaisten kera.

Kuolema ja kirous. Suomalaiset laskevat Ã¤idinkielensÃ¤ kaikkien hornan
henkien nimet suustaan.

HeidÃ¤t on saatettu ansaan.

Laivaa komentaa keisarin sisarenmies _Aleksanteri Mihailovitsj_, raukka
ja roisto!

Evgenj Lvovitsj Kohanskin sielu vannoo sammumattoman koston valan. Ja
yli koko laajan VenÃ¤jÃ¤n se koston vala vaikuttaa. Yksitoista vuotta
myÃ¶hemmin se sama meri, jolla hÃ¤nen sinikirkkaat silmÃ¤nsÃ¤ syytivÃ¤t vihan
voimaa provokaattorin kÃ¤tyreille, nieli kitaansa hallituksen upseereita
vedenalaisten laivojen upottamina tahi muistotarkkojen
vallankumouksellisten matruusien surmaamina!

Hamaan kolmanteen ja neljÃ¤nteen polveen olkoot provokaattori ja hÃ¤nen
heimolaisensa kirotut! Joka miekkaan tarttuu, hÃ¤n miekkaan hukkuu.

      _Vapauteen, valoon!
      Veriseen, jaloon
      taisteluun kÃ¤ykÃ¤Ã¤, te raatajat maan._

Arkadj Petrovitsj odottaa turhaan ystÃ¤vÃ¤nsÃ¤ paluuta, Kuninkaansaarelle.

Roistot ovat vielÃ¤ kerran voittaneet.

Nyt alkaa ammunta niin helvetillinen kuin minkÃ¤ ainoastaan Belzebubin
sikiÃ¶t voivat hornan kuiluista syÃ¶stÃ¤.

"Slava" ampuu yhtÃ¤mittaa. Santahaminasta ammutaan herkeÃ¤mÃ¤ttÃ¤.

Nuori upseeri on kuin liekki, joka tuulessa leiskuen yrittÃ¤Ã¤ vielÃ¤
valaista pimeyttÃ¤.

Ruutikellari rÃ¤jÃ¤htÃ¤Ã¤. Hallituksen kÃ¤tyri oli sen sytyttÃ¤nyt. Ilma on
tÃ¤ynnÃ¤Ã¤n palkeita ja silvottuja ihmisruumiita. Kasarmit luhistuvat.
Suomalaisia ja venÃ¤lÃ¤isiÃ¤ viruu hurmeisina vierekkÃ¤in.

Arkadj Petrovitsjin hymy kÃ¤y yhÃ¤ kirkastuneemmaksi.

Tuo suuri ihmeellinen lÃ¤hestyy hÃ¤ntÃ¤ â marttyyrikuolema, joka on
venÃ¤lÃ¤iselle vallankumoukselliselle kuin hellÃ¤ Ã¤iti epÃ¤toivoisten
sieluntuskien ja rauenneitten toiveitten perÃ¤stÃ¤.

HÃ¤n astuu hetkeksi huoneeseen. HÃ¤n ottaa brovninginsa, pitÃ¤Ã¤ sitÃ¤
kÃ¤dessÃ¤Ã¤n ja aikoo asettaa sen ohimolleen.

Sotilas astuu ovesta sisÃ¤Ã¤n.

â Toveri!

Ja Arkadj Petrovitsj heittÃ¤ytyy sotilaan kaulaan niin hillittÃ¶mÃ¤sti,
ettÃ¤ nuo molemmat suuret miehet pusertuvat tuskassaan ja aatteessaan
niin lujasti toinen toisensa rintaa, vastaan, ettÃ¤ VenÃ¤jÃ¤n kaikki
miljoonat mustat peikot eivÃ¤t voisi heitÃ¤ erottaa,

Arkadj Petrovitsj suultelee sotilasta ja kuiskaa: â Kiitos toveri!

Ja hÃ¤n astuu rohkeana ulos, yrittÃ¤Ã¤ jÃ¤rjestÃ¤Ã¤ viimeisellÃ¤ ponnistuksella
vallankumouksen silvottuja joukkoja ja valmistautuu odottamaan aamun
valkenemista.

Suuressa ruutikellarissa uinuvat uupuneet, haavoittuneet suomalaiset ja
venÃ¤lÃ¤iset vallankumoustoverit rinnakkain.

On yÃ¶ ja koko Viapori ja Helsinki nukkuu.

Elma ei syÃ¶ eikÃ¤ nuku. HÃ¤n odottaa viestiÃ¤ Viaporista. HÃ¤n oli kuullut
ruutikellarin rÃ¤jÃ¤hdyksen â ja hÃ¤nen sydÃ¤mensÃ¤ on kuin rikki revitty.

HÃ¤nessÃ¤ on jokin kuollut â elÃ¤mÃ¤n kauneus on ijÃ¤ksi ruhjottu.

PÃ¤ivÃ¤ koittaa kirkkaana torstaina elokuun 2 p. 1906.

Elma pukeutuu ja lÃ¤htee kaupungille.

SiellÃ¤ liikkuu huhu: Kapina on epÃ¤onnistunut, luutnantit Jemeljanoff ja
Kohanski, punakaartilaiset ja venÃ¤lÃ¤iset vallankumoukselliset ovat
vangitut.

Milloinkaan ei Elma saisi nÃ¤hdÃ¤ enÃ¤Ã¤ Arkadi Petrovitsjia!

Elma joutuu toiminnan pyÃ¶rteeseen. HÃ¤nen tÃ¤ytyy yrittÃ¤Ã¤ saada
siviilivaatteita muutamille Viaporista pakoon pÃ¤Ã¤sseille vallankumouksen
sotilaille. Hakasalmen torilla ovat mellakat.

Elma tapaa suomalaisia tyÃ¶miehiÃ¤. Ne kertovat, ettÃ¤ Punakaartin kanslia
on valloitettu, miehiÃ¤ vangittu â lahtarikaartilaisia ammuttu â â

Nuori, mustakiharainen, kalpea latoja kertoo nÃ¤hneensÃ¤ Jemeljanoffin
tuotavan pÃ¤ivÃ¤llÃ¤ kello 1 satamasta vangittuna sotilaspuvussa ja
vietÃ¤vÃ¤n pÃ¤Ã¤vahtiin.

HÃ¤n sanoo hÃ¤nen astuneen uljaana, pÃ¤Ã¤ pystyssÃ¤, kalpeana. Kerrottiin,
ettÃ¤ hÃ¤n oli haavoittunut.

Nuoren suomalaisen silmÃ¤t kostuvat. Elman silmÃ¤lautoihin nousee kuuma
tuskankyynel.

HÃ¤nen elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ on sisimmÃ¤ssÃ¤Ã¤n pÃ¤Ã¤ttynyt.

Vapauden toivon touon on taantumus maahan lyÃ¶nyt kuin tuiman takatalven
raekuuro. Musta maa vaan kaameana siintÃ¤Ã¤.

Seuraavat pÃ¤ivÃ¤t kuluvat kuin unessa.

Elma jÃ¤rjestÃ¤Ã¤ pakomahdollisuuksia niille, jotka pÃ¤Ã¤sevÃ¤t enÃ¤Ã¤ pakoon.

On paha paeta, sillÃ¤ suomalaiset itse, varsinkin ruotsinkieliset
saaristolaiset ilmiantavat vallankumoukselliset taantumuksen hallituksen
kÃ¤tyreille.

SiinÃ¤ on palkka siitÃ¤, ettÃ¤ todella tahtoi seurata Runebergin
isÃ¤nmaallisuuskehoitusta, valloittaa Viapori.

Ei ihme, ettÃ¤ VenÃ¤jÃ¤n sortajamahti on voinut niin kauvan orjuuttaa
Suomea, sillÃ¤ suomalaiset ovat itse tukeneet sortajia.

      _Kaikk' ota haudan synkeys
      ja tuskat elÃ¤mÃ¤n,
      tee niistÃ¤ luille nimitys.
      Surua vÃ¤hemmÃ¤n
      se nimi tuopi kuitenkin
      kuin Viaporin petturin._

HÃ¤peÃ¤, ikuinen hÃ¤peÃ¤ koitukoon niille suomalaisille, jotka voitetuita
vapaussankareita vielÃ¤ vainosivat. Ikuinen kosto lahtarikaartilaisille,
jotka kumartaakseen mailman mustinta mahtia, nostivat veljessodan kauhut
Hakasalmessa 2 p. elok 1906, silloin, jolloin nuoret venÃ¤lÃ¤iset upseerit
ja punakaartilaiset viruivat pilkattuina vankiloissa.

Vaan Kohanskin kostonvalalla on vielÃ¤ voimansa. MeressÃ¤ ja maalla on
virunut venÃ¤lÃ¤isten mustien miesten ruumiita â miten suomalaisten
kÃ¤tyrien kÃ¤ynee!?

â â â â â â â â â â â â â â â â â â â â â â â â
â â â â â â â â

Elma ei voi mennÃ¤ pÃ¤Ã¤vahtiin. HÃ¤n ei saa herÃ¤ttÃ¤Ã¤ huomiota, sillÃ¤ hÃ¤n on
tyÃ¶ttÃ¶myyskomitean puheenjohtaja ja voi poliisilaitoksesta saada
hankituksi vapaan rautatiematkan tarvitseville.

Elmaa sitoo puoluevelvollisuus. YksilÃ¶lliset tunteet saavat vaieta.

Perjantaina 10 p. elokuuta illalla nuori venÃ¤lÃ¤inen ystÃ¤vÃ¤tÃ¤r tulee
Elman luo ja kertoo, ettÃ¤ hÃ¤nen miehensÃ¤ on paennut ja ettÃ¤ nuoret
vallankumousupseerit ovat tuomitut kuolemaan.

Kuolemaan!

VenÃ¤jÃ¤n laki sisÃ¤ltÃ¤Ã¤ armahduksen elinikÃ¤iseksi vankeudeksi. Miksi juuri
nÃ¤mÃ¤t kaksi ovat tuomitut kuolemaan!?

Elma jÃ¤hmettyy, kun tÃ¤mÃ¤ kauan kiusaava aavistus toteutuu.

Kuolemaan! Kuolemaan! Ei kukaan yritÃ¤ pyytÃ¤Ã¤ heidÃ¤n puolestaan armoa. Ei
kukaan uskalla.

Belzebubin valta on jÃ¤Ã¤tÃ¤nyt sydÃ¤met, halpauttanut ihmiskunnan hyveet.

Tuomitut kuolemaan siksi, ettÃ¤ tahtoivat hankkia muille onnea ja
vapautta.

Oliko mailma hullujen huone!? Oli! Roistojen tahi hullujen
temmellyspaikka se oli!

NÃ¤in ollen se on tuomittu hÃ¤viÃ¶Ã¶n.

Elman kaikki tunteet ja ajatukset kiteytyivÃ¤t yhteen tosiasiaan. Se
yhteiskunta, joka surmauttaa elÃ¤mÃ¤n kannattajat, on itse tuomittu
kuolemaan.

SilmÃ¤ silmÃ¤stÃ¤, hammas hampaasta.

Nuori rouva itkee hysteerisesti. HÃ¤n kiroo oman paenneen miehensÃ¤
pelkuruutta, hÃ¤n kiroo Viaporin vapaiksi jÃ¤Ã¤neitten upseerien
alhaisuutta, sillÃ¤ tÃ¤mÃ¤ ankara tuomio johtui siitÃ¤, ettÃ¤ Viaporin muut
upseerit koettivat sillÃ¤ osoittaa uskollisuuttaan vanhalle hallitukselle
pelastaakseen itsensÃ¤.

Ja kaikilta oli tukittu suu, niin ettei mitÃ¤Ã¤n saanut kansalle
selvittÃ¤Ã¤.

Hallitus ja kotimainen porvaristo kÃ¤si kÃ¤dessÃ¤ kÃ¤yttivÃ¤t kansan
tietÃ¤mÃ¤ttÃ¶myyttÃ¤ hyvÃ¤kseen, iloitsivat kansan ja nuorten haaveilijain
tuhoamisesta. Niin, sen teki Suomen sivistynyt porvaristo.

Kautta Arkadj Petrovitsjin sielun Elma vannoi leppymÃ¤ttÃ¶mÃ¤n vihan maansa
kaikille raukoille.

TÃ¤hÃ¤n asti hÃ¤n oli uskonut maansa sivistykseen, maalaistensa
kunniantuntoon. Nyt hÃ¤n nÃ¤ki tuon suomalaisen hyveekkyyden koko rumassa
karvassaan. TekopyhyyttÃ¤ se oli, suunsoittoa, kansan vaalisyÃ¶ttiÃ¤ â
muutamille se oli repÃ¤sevÃ¤ puhetilaisuus ammattipolitikoitsijan viran
saavuttamiseksi.

Elma tunsi ympÃ¤rillÃ¤Ã¤n kuin haudan hiljaisuuden. Vasemmistopuolueenkin,
sos.dem. sanomalehdistÃ¶ muuttui varovaiseksi.

Mutta vangittujen ja paenneiden leskiÃ¤ oli avustettava. Koston vimma
sytytti mielet. Vapaiksi jÃ¤Ã¤neet toverit ryÃ¶stivÃ¤t rahaa, murhasivat
provokaattoreita ja muita porvareita. Ne raastettiin oikeuteen ja
tuomittiin elinikÃ¤iseen vankilaan. Ja puoluesihteeri, vapaamielisimmÃ¤n
puolueen sihteeri kirjoitti lehteen:

_Pois varkaat ja provokaattorit puolueesta!_

Se oli suomalaistenkin kiitos siitÃ¤, ettÃ¤ joukko huimapÃ¤itÃ¤ oli mennyt
Viaporiin. Se oli vallankumouksen kiitos vallankumouksen marttyyreille!

Ilman mÃ¤Ã¤ritelmÃ¤Ã¤, noin vaan â pois varkaat ja provokaattorit
puolueesta.

Ja Elma tunsi, ettÃ¤ hÃ¤neenkin painettiin poissulkemisen leima!

Ha! Ha! Ha!

Ei sille voinut muuta kuin nauraa!

Elman hyvÃ¤ ystÃ¤vÃ¤, kuuluisa sivistynyt naisasianajaja, sanoi nÃ¤htyÃ¤Ã¤n
Elman kerran Arkadj Petrovitsjin kanssa kadulla:

"EivÃ¤tkÃ¶ sinulle riitÃ¤ ylioppilaat ja taiteilijat, ettet kulje Viaporin
tykistÃ¶-upseerien kanssa!"

Elma nauroi ja lÃ¶i puheen leikiksi.

Oman puolueen naiset varoittivat Elman suomalaista puoluetoveria:

"ÃlkÃ¤Ã¤ vaan tuota naista naiko. Ties millainen on se, joka on
seurustellut venÃ¤lÃ¤isen upseerin kanssa!"

Ja tÃ¤mÃ¤ oli ennakkoluulotonta kansainvÃ¤listÃ¤ sosialismia.

Ha! Ha! Ha!

Nuku rauhassa Arkadj Petrovitsj Santahaminan hiekkarannalla!

Nuku siellÃ¤ taistelutoveriasi rinnalla! Taistelu teidÃ¤t yhteen liitti,
taistelu teidÃ¤t puhdisti. Nouseva sukupolvi on siunaava teidÃ¤n
muistoanne.




VII.


PuolihÃ¤mÃ¤rÃ¤ssÃ¤ huoneessa istuu joukko suomalaisia. He ovat enimmÃ¤kseen
jÃ¤ykkiÃ¤, tyÃ¶n jÃ¤ytÃ¤miÃ¤ keski-ikÃ¤isiÃ¤ miehiÃ¤. He puhuvat hillityllÃ¤,
tyynellÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤. Sanat tulevat huulilta harkitusti, rohkaisten kuin
kevÃ¤Ã¤llÃ¤ rÃ¤ystÃ¤Ã¤stÃ¤ tippuva vesi.

Yksi heistÃ¤, kookas, vahva ulkotyÃ¶lÃ¤inen, nuori, vÃ¤hÃ¤n vilkkaampi mies,
tekee selkoa kÃ¤ynnistÃ¤Ã¤n paenneitten vallankumousjohtajien luona.

HÃ¤n kehoittaa jatkamaan suurta taistelua ihmiskunnan vapauttamiseksi
hirmuhallitusten ikeen alta. HÃ¤n vetoaa suomalaisten verrattain
vapaampaan yhteiskuntaelÃ¤mÃ¤Ã¤n, jossa voi avustaa vielÃ¤ enemmÃ¤n
ahdistettuja venÃ¤lÃ¤isiÃ¤ tovereita.

Ja suomalainen luonne esiintyy tÃ¤ssÃ¤ puhtaimmassa muodossaan.

Kun kerran oli tultu tietoisiksi siitÃ¤, ettÃ¤ hallitus oli vÃ¤Ã¤rÃ¤, oli se
kukistettava. Ja jos se oli kukistettava, oli se todella tehtÃ¤vÃ¤, eikÃ¤
vaan juhlatilaisuudessa suusanalisesti luvattava.

VenÃ¤lÃ¤iset toverit tarvitsivat aseita. Heille oli hankittava rahaa â ja
sitten kuljetettava aseita salaa Ruotsista.

Vanhemmat miehet harkitsevat asiaa. He puhuvat julkisen sos.dem.
puolueen pelastamisesta taantumuksen vainoamisesta. He aprikoivat.

Nurkassa istuu nuorempia miehiÃ¤. He ovat iloisia veitikoita. HeillÃ¤ ei
ole mitÃ¤Ã¤n menetettÃ¤vÃ¤Ã¤, heillÃ¤ on kaikki voitettavana. He vilahtavat
toisiinsa ja naurahtelevat. He pÃ¤Ã¤ttÃ¤vÃ¤t pelastaa julkisen puolueen
sekaantumasta nÃ¤in vaarallisiin asioihin.

Kouvolasta Kymin tehtaalle kulkee yksinÃ¤inen metsÃ¤inen tie. MetsÃ¤ on
jylhÃ¤ â ja yÃ¶ on pimeÃ¤. MÃ¤keÃ¤ ylÃ¶s tulee ajaen tehtaan kassanhoitaja
matkalla asemalle. HÃ¤nellÃ¤ on tyÃ¶lÃ¤isten niskoilta kiskottuja rahoja
lompakossaan.

MetsÃ¤stÃ¤ ryntÃ¤Ã¤vÃ¤t miehet. He seisauttavat hevosen, he ottavat rahat.
ÃkkiÃ¤ kuuluu laukaus ja ajomies kellahtaa tieposkeen kuolleena. Miehet
pakenevat kauhun vallassa mikÃ¤ mihinkin.

HuomispÃ¤ivÃ¤nÃ¤ on lehdissÃ¤ uutinen: Kauhea ryÃ¶stÃ¶murha Kouvolassa. Ja
seuraavina pÃ¤ivinÃ¤ saamme lukea, ettÃ¤ yksi roisto on saatu kiinni â
erÃ¤s nuori, tuskin kahtakymmentÃ¤ tÃ¤yttÃ¤nyt nuorukainen. HÃ¤nelle on
matkalla annettu huumaavia aineita ja hÃ¤n on tahtomattaan ilmaissut
kaikki.

Nyt alkaa ajometsÃ¤stys nÃ¤itten nuorukaisten perÃ¤Ã¤n.

Puolue ei tahdo tietÃ¤Ã¤ heistÃ¤ mitÃ¤Ã¤n. Vanhemmat puoluetoverit
surkuttelevat tÃ¤llaista harhaan johdettua puoluetoimintaa. Porvaristo
hylkii ja halveksii heitÃ¤. Ja VenÃ¤jÃ¤n hallitus ostaa poliisilaitoksesta
etsiviÃ¤; jotka kÃ¤yvÃ¤t kÃ¤siksi "vallankumouksen hulikaaneihin".

TyÃ¶vÃ¤entalon kahvilassa istuu solakka, nuori iloinen rÃ¤Ã¤tÃ¤li. HÃ¤nen on
onnistunut piiloutua tÃ¤hÃ¤n asti. HÃ¤n juo kahvia hyvÃ¤n tuttavansa ja
aatetoverinsa kanssa. TÃ¤mÃ¤ aatetoveri poistuu hetkeksi ja tunnin perÃ¤stÃ¤
tulee kahvilaan joukko poliiseja, jotka vangitsevat nuorukaisen.

Suomi on saanut uuden kansanluokan â kotimaisista provokaattoreista.

Nyt ei ole vaikea toimia. ErÃ¤s kovan onnen koettelema tunnustaa
etsivÃ¤ssÃ¤ kaikki â huumaavien lÃ¤Ã¤kkeitten vaikutuksesta. HÃ¤n peruuttaa
seuraavassa kuulustelussa sanansa, â mutta silloin on jo voitu vangita
tarvittavat henkilÃ¶t. Mies kiemuroi sieluntuskissaan.

Ajomies on murhattu. KenkÃ¤Ã¤n ei tunnusta tehneensÃ¤ murhaa. Kaikki
tuomitaan elinikÃ¤iseen vankeuteen.

Mutta mainita voi, ettÃ¤ mukana ollut virolainen renttu on pÃ¤Ã¤ssyt
pakenemaan murhapaikasta Ameriikkaan ja omistaa siellÃ¤ ko'on kultaa ja
hopeaa.

MetsÃ¤stystÃ¤ yhÃ¤ jatkuu. Useampia joutuu kuulustelun alaisiksi. ErÃ¤Ã¤n
muurarin vaimon tÃ¤ytyy kahdeksan, kuukautta virua tutkintovankilassa
rintalapsen kanssa, josta seurasi, ettÃ¤ lapsesta tuli sairas ja
kivulloinen. Toinen vaimo oli raskauden tilassa. Lapsi, jonka hÃ¤n
synnytti, kuoli pian. Kolmas vaimo tuli itse mielipuoleksi. Suruja ja
tuskia voisi kuvata loppumattomiin.

Aika oli kauhea. Veli pelkÃ¤si veljeÃ¤Ã¤n, tytÃ¤r Ã¤itiÃ¤Ã¤n.

Elmaa koetettiin onnettoman, harhaan johdetun Ã¤itinsÃ¤ avulla saattaa
etsivien kÃ¤siin, milloin millÃ¤kin tavalla. â Kun todisteita ei ollut,
yritettiin Elmaa saada hulluinhuoneeseen. Mutta mentyÃ¤Ã¤n naimisiin
nuoren sos.dem. sanomalehtimiehen ja edustajan kanssa, hÃ¤n oli paremmin
suojattu poliisilaitoksen koirilta.

TyÃ¶ttÃ¶myys lisÃ¤si tyÃ¶vÃ¤en tuskaa. Vaino ja viha porvarien puolesta
kohdistui mahdollisimman laajalle. Kurja luopio julkaisi kuuluisan
ilmianto-sekasotkun "Salat julki" ja Suomen itsenÃ¤isyysaatteen
julistajat asettuivat itse vapaustaistelijoiden ajokoiriksi.

Nyt alkoi viimeinen nÃ¤ytÃ¶s siitÃ¤ ilveilystÃ¤, jota sanotaan Suomen
itsenÃ¤isyyspyrkimiseksi! IlveilyÃ¤ se on tosiaan!!

Bobrikoffin hÃ¤vitettyÃ¤ Suomen autonomian, niin ruotsinmieliset yhdessÃ¤
osan suomalaisten kanssa, jotka eivÃ¤t saaneet nÃ¤ytellÃ¤ kyllin suurta
osaa suomettarelaisten leirissÃ¤, asettuivat muka
vallankumoustaistelijain riviin.

Senaattiin pÃ¤Ã¤sy ja siitÃ¤ johtuva virkavalta, jota seurasi suuria
taloudellisia etuja ja hyvÃ¤t palkat ja elÃ¤kkeet, oli se aate, joka
elÃ¤hytti nÃ¤itÃ¤ vallankumouksellisia "sankareita", joita kutsuttiin
perustuslaillisiksi.

He saivat pitkiksi ajoiksi kehittymÃ¤ttÃ¶mÃ¤n nuorison ja kansan
pauloihinsa.

Ylioppilasnuorisosta uhrautui moni â kÃ¶yhÃ¤ ja tuntematon. Ja monien
vuosien kalliit koulutiedot menivÃ¤t siten hukkaan. Yksi noita
Bobrikoffi-aikaisen akitatsioonin uhreista tuli Elmasta itsestÃ¤Ã¤n.
Melkein valmiina maisterina sai hÃ¤n, kÃ¶yhÃ¤nÃ¤ tyttÃ¶nÃ¤,
vallankumouksellisena karkoitettuna yliopistosta mennÃ¤ tuuliajolle.
Suuri osa nuoria tyÃ¶lÃ¤isiÃ¤ pakeni etsimÃ¤Ã¤n epÃ¤tietoista leipÃ¤Ã¤nsÃ¤ muilta
mailta. Perheen-isÃ¤tkin joutuivat pois perheestÃ¤Ã¤n.

Sill'aikaa johtavat henkilÃ¶t hyvine varoineen viettivÃ¤t maanpakolaisina
aikansa ulkomaan kylpypaikoissa tahi mailmankaupungeissa.

Mutta kehitys ei voinut tÃ¤hÃ¤n seisahtua. Vastustus VenÃ¤jÃ¤n sortovaltaa
vastaan yhÃ¤ kiihtyi.

VÃ¤kivallanteko vÃ¤kivallantekoa vastaan tuli pÃ¤ivÃ¤jÃ¤rjestykseen.

Kehittyi pomminheittÃ¤misjÃ¤rjestelmÃ¤.

Mutta koska rahamiehet eivÃ¤t itse tahtoneet panna henkeÃ¤nsÃ¤ alttiiksi,
niin ne ostivat rahalla tyÃ¶lÃ¤isnuorukaisia palvelukseensa. He tekivÃ¤t
niistÃ¤ kapakassa vetelehtiviÃ¤ laiskottelijoita, jotka nÃ¤ennÃ¤isesti
tekivÃ¤t pommiyrityksiÃ¤ kiskoakseen porvareilta rahaa.

TÃ¤llÃ¤ ammattivallankumouksella olivat kamalat seuraukset. Se kehittyi
anarkistiseksi pahankurisuudeksi. Ja tÃ¤mÃ¤ sai osaksi hyvÃ¤nkin
vallankumousperiaatteen huonoon huutoon.

Juuri siksi, ettÃ¤ porvaristo ei itse uskaltanut astua taistelurintamaan,
se menetti luottonsa ja auktoriteettinsa kansan silmissÃ¤, ja tÃ¤mÃ¤
synnytti luokkatietoisuuden tyÃ¶vÃ¤en keskuudessa.

      _Ei oikeutta maassa saa,
      ken itse sit' ei hanki.
      Ken vaivojansa valittaa,
      on vaivojensa vanki!_

Elma aavisti tÃ¤mÃ¤n hyvin pian. Ja suurlakossa hÃ¤n selvÃ¤sti siirtyi
entisten radikaalisten porvarillisten tuttaviensa piiristÃ¤ â kokonaan
tyÃ¶vÃ¤en piireihin.

Aseellisen kapinan edeltÃ¤minen oli sotilasakitatsiooni. Oli valaistava
venÃ¤lÃ¤isiÃ¤ sotilaita, ettÃ¤ heidÃ¤n ei tule kÃ¤skystÃ¤ ampua tyÃ¶lÃ¤isveljiÃ¤
â vaan mieluummin ampua ne upseerit, jotka heitÃ¤ veljesmurhaan
komentavat.

Ja nyt Elman oli pakko syventyÃ¤ sosialidemokratiaan ja oppia kÃ¤sittÃ¤mÃ¤Ã¤n
kapitalismin kaikkea turmelevan vaikutuksen.

HÃ¤n nÃ¤ki, ettÃ¤ suurpoliitillinen vapaustaistelu Suomessa oli pyrkinyt
taloudellisesti hallitsevaan virkavaltaan. Ja kutka tÃ¤tÃ¤ konserttia
johtivat? Rasvamahaiset, sydÃ¤mettÃ¶mÃ¤t liikemiehet, jotka Ã¤Ã¤nestivÃ¤t
edustajia valtiopÃ¤iville ainoastaan siksi, ettÃ¤ suomalaiset
kapitalistitkin saivat vÃ¤hÃ¤n kumartaa ruotsalaista ja venÃ¤lÃ¤istÃ¤ virka-
ja poliisivaltaa â niin se oli "vallankumouksellinen".

Suurlakossa pÃ¤Ã¤si perustuslaillinen virkavalta satulaan. SitÃ¤ ennen
hallitsi suomettarelainen mateleva, vanhan hallituksen kÃ¤tyripuolue.

Mutta aika kehittyi. VenÃ¤jÃ¤n taantumus sysÃ¤si kaikki kotimaiset ainekset
pois vallasta. Sill'aikaa varttui Suomen sos.dem. puolue.

Vuonna 1906 oli asema seuraava:

Suomettarelaiset olivat syrjÃ¤Ã¤n sysÃ¤tyt suurlakon avulla, missÃ¤ tyÃ¶n
teki tyÃ¶vÃ¤ki ja punakaarti. SiitÃ¤ hyvÃ¤stÃ¤ vaati kansa, etupÃ¤Ã¤ssÃ¤
sos.dem. puolue, yleisen Ã¤Ã¤nioikeuden niin miehille kuin naisille.

Taistelu Ã¤Ã¤nioikeudesta oli kova v. 1905â1906.

Porvaristo oli pahassa vÃ¤likÃ¤dessÃ¤. Vastustaakseen kansaa sen
Ã¤Ã¤nioikeus-mielenosotuksissa, jotka saivat usein uhkaavan muodon, olisi
porvariston tÃ¤ytynyt turvautua VenÃ¤jÃ¤n sotajoukkoihin. Siihen he eivÃ¤t
voineet alentua â alentamatta asemaansa parlamenttaarisen mailman
silmissÃ¤, joka oli sen verran epÃ¤varma tilanteesta, ettei julkisesti
uskaltanut lausua kantaansa sosialidemokratiaa vastaan. Ja niin Suomen
porvariston tÃ¤ytyi suostua antamaan yleinen Ã¤Ã¤nioikeus.

Mutta silloin alkoi oikea luokkataistelu. Syntyi kysymyksiÃ¤
kunnallisella ja taloudellisella lainlaatimisalalla.

Suomen perustuslaillisuusparka!

Kansallisten pyrkimystensÃ¤ perusteella tÃ¤ytyi sen olla
vallankumouksellinen VenÃ¤jÃ¤n taantumusta vastaan herÃ¤ttÃ¤Ã¤kseen kansan
pohjakerrokset apuun.

Niin tekivÃ¤t ensin suomettarelaiset, jotka nostivat kansan avukseen,
saadakseen Suomen kielen oikeaan asemaan ja saamalla suomenkieliset
virkavaltaan. Mutta ennemmin, kuin ettÃ¤ suomettarelaiset olisivat
astuneet taloudellisesti kansan etuja ajamaan, niin he mÃ¶ivÃ¤t itsensÃ¤
VenÃ¤jÃ¤n taantumukselle v. 1900 ja opettelivat â toista Ã¤idinkieltÃ¤ â
venÃ¤jÃ¤Ã¤!

Ha! Ha! Ha!

Virastoissa ei nyt kÃ¤ytetty suomea, â vaan venÃ¤jÃ¤Ã¤, suomea â ja
ruotsia!

Ha! Ha! Ha!

Se huvitti Elmaa, jonka mielestÃ¤ suomettarelaisten kielipolitiikka oli
aina ollut liian laiha keppihevonen.

Perustuslailliset puhuivat perustuslaillisesta itsenÃ¤isyydestÃ¤, â mutta
ajoivat kaikkia vapaustaistelijoita takaa kuin koirat, â siksi ettÃ¤ he
nÃ¤kivÃ¤t tuon vapaudenhalun kohdistuvan sos.dem. taloudellisiin
kysymyksiin.

Ha! Ha! Ha!

Ja elokuun 28 p. 1917, kun suuri vallankumous oli vihdoin vapauttanut
VenÃ¤jÃ¤n ja Suomen, ja kun VenÃ¤jÃ¤n demokraattinen hallitus oli
hajoittanut eduskunnan juuri siksi, ettÃ¤ eduskunta vaatii itsenÃ¤isyyden,
niin Suomen porvaristo iloitsi siitÃ¤, ettÃ¤ VenÃ¤jÃ¤llÃ¤ oli vielÃ¤ niin
mustia voimia, ettÃ¤ ne estivÃ¤t pistimien avulla sos.dem. edustajia
kokoontumasta laillisille valtiopÃ¤iville.

TÃ¤mÃ¤ porvariston ilo oli provokaattorin teko!

Suomen porvaristo on kautta vuosisatojen harjoittanut provokatsioonia â
ja Suomen kansa on ollut sen provokatsioonin uhrina.

Kun v. 1157 Ruotsin kuningas Eerikki, joka sai nimen "pyhÃ¤" ja piispa
Henrik, tulivat Suomeen, niin ne houkuttelivat rannikkokansan liittymÃ¤Ã¤n
kristinuskoon ja suistamaan vanhan Kalevala-aikaisen suomalaisen
sivistyksen.

Lalli, joka silloin oli ensimÃ¤inen todellinen, luokkatietoinen
suomalainen, tappoi arvoisan provokaattoripiispan KÃ¶yliÃ¶n jÃ¤Ã¤llÃ¤. Mutta
tyhmÃ¤ kansa tuomitsi Lallin.

Satoja vuosia mellastivat siksi Suomessa Ruotsin aatelisherrat anastaen
metsÃ¤t ja kalavedet, nahat ja viljat ja ottaen miehiÃ¤
sotapalvelukseensa.

Vuoroin tyÃ¶stivÃ¤t venÃ¤lÃ¤iset, vuoroin ruotsalaiset ja aina vuoti
suomalaista verta.

SÃ¶dermanlannin herttua Kaarle kiihoitti pohjalaisia nuijamiehiÃ¤
poistamaan kuningas Sigismundin luottomiehen, Klaus Flemingin vallan
Suomesta, jotta hÃ¤n itse pÃ¤Ã¤si Ruotsin kuninkaaksi. Kiitokseksi siitÃ¤
vei Kaarlen poika, Kustaa Aadolf, suomalaiset kuolemaan Ruotsin vallan
voitoksi Saksanmaalle v. 1630. Ja kun melkein Suomen koko vankka
miehistÃ¶ oli kuollut kolmenkymmenenvuotisessa sodassa, niin annettiin
kaksi kolmasosaa Suomea lahjoitusmaiksi Ruotsin herroille, ja viimeinen
kolmasosa sai suorittaa kaikki raskaat verot.

TÃ¤llaisesta tilanteesta kirjoitti Suomen silloinen kenraalikuvernÃ¶Ã¶ri,
Pietari Braahe, "maa oli minuun ja minÃ¤ maahan tyytyvÃ¤inen".

Mutta Suomessa oli tyytymÃ¤ttÃ¶miÃ¤kin. Yksi heistÃ¤, Arnold Messenius,
mestattiin hallitusvastaisena henkilÃ¶nÃ¤, koska hÃ¤n yritti saada Suomea
itsenÃ¤iseksi. â Vapaamielinen Axel Oxenstjernan johtama Ruotsin
hallitus sen teki uskonnonvapauden nimessÃ¤.

V. 1789 mestattiin ja pakeni joukko miehiÃ¤, jotka ajoivat Suomen
itsenÃ¤isyyspolitiikkaa. Ne olivat Anjalan miehet. NiistÃ¤ on tiede
provoseerattu kirjoittamaan, ettÃ¤ kertomus heidÃ¤n Anjalan liitostaan on
mustin lehti koko Suomen historiassa.

Yksi Anjalan miehistÃ¤, Kustaa Mauritz Armfelt, hankki Suomelle v. 1808
Porvoon valtiopÃ¤ivillÃ¤ nimen "valtio" VenÃ¤jÃ¤n keisarilta Aleksanteri
ensimÃ¤iseltÃ¤.

Elma vertasi tuota Kustaa Mauritz Armfeltia, jota historiassa sanottiin
maankavaltajaksi, niihin huimapÃ¤ihin, jotka ajoivat Suomen itsenÃ¤isyyttÃ¤
takaa vuoden 1906 kapinassa Viaporissa. HÃ¤n asettui Anjalan miesten
kannalle ja halveksi koko Suomen silloista matelevaa virka-aatelia, joka
uhrasi isÃ¤nmaansa Ruotsin kuninkaan, Kustaa III:nen suosiosta.

ErÃ¤s Anjalan miehistÃ¤, Ankarcrona, ampui vihdoin Ruotsin kuninkaan! Se
oli miehen teko, sillÃ¤ suurempaa nÃ¤yttelijÃ¤Ã¤ ja valehtelijaa ei taida
lÃ¶ytyÃ¤ viekkaalla politillisellakaan uralla, kuin mitÃ¤ oli Ruotsin
kuningas Kustaa III.

Jos ei hÃ¤nen vertaisensa ole se, joka sanoi suomalaisille: "Te saatte
kaikki, mitÃ¤ tahdotte" â eikÃ¤ antanut mitÃ¤Ã¤n, nimittÃ¤in VenÃ¤jÃ¤n
vÃ¤liaikainen hallitus ja sen pÃ¤Ã¤!!

Kun vihdoin marttyyrien ja barrikaadimiesten verellÃ¤ oli voitettu vapaus
vuonna 1917, niin suomalaiset porvarit, provokaattorit, Ã¤rsyttivÃ¤t
vastavallankumouksen pimeÃ¤t voimat nuoren vapauden kimppuun ja huusivat
kasakoille "elÃ¤kÃ¶Ã¶n" vaalikokouksissaan!

Se oli porvarillisen provokatsiooni-jÃ¤rjestelmÃ¤n huippu!

Uhrata vapaus ennemmin tyhmyydelle, rotuvainolle ja turmelukselle, kuin
suoda kansalle rippuistakaan siitÃ¤ ylellisyydestÃ¤, missÃ¤ Suomen
"vapaamielinen" porvaristo oli tÃ¤hÃ¤n asti rypenyt.

Kadulla kulki siis paljon murhaajia. Ne olivat ne miehet, jotka
tuomitsivat Suomen ensimÃ¤isen itsenÃ¤isen miehen, Lallin, tyhmissÃ¤
pyhimystaruissaan. Ne olivat ne, jotka halveksivat ensimÃ¤istÃ¤
itsenÃ¤isyysmiestÃ¤ Suomessa, Kustaa Mauritz Armfeltia. Ne olivat ne
aktivistit, jotka v. 1906 ensin ottivat osaa Viaporin kapinaan, vaan
jÃ¤ttivÃ¤t yksin nuoret venÃ¤lÃ¤iset luutnantit Jemeljanoffin ja Kohanskin,
teloitettaviksi â ja tuomitsivat punakaartilaiset vankilaan, jotta
saattoivat nÃ¤yttÃ¤ytyÃ¤ VenÃ¤jÃ¤n Stolypinin hirttonuorajÃ¤rjestelmÃ¤lle
"uskollisina"!

Ne olivat ne, jotka vuonna 1917 ennemmin turvautuivat kirgiisilÃ¤isiin
kasakkoihin, kuin yhteiskuntaparannuksiin.

Ne ovat Suomen porvarilliset provokaattorit.

Ja heidÃ¤n vanavedessÃ¤Ã¤n kulkevat puolivillaiset nousukassosialistit ja
tyhmÃ¤t revisionistit, jotka hetken etujen vuoksi myyvÃ¤t suuren
periaatteen ja provoseeraavat kansaa kuitenkin vaalipuheissaan. Ne
varastavat kansalta voitonmahdollisuuksia, sillÃ¤ ne eivÃ¤t uskalla antaa
hyÃ¶kÃ¤tÃ¤ etumaisessa rivissÃ¤, pelÃ¤ten kuolemaa aatteen edestÃ¤.

Olisi parempi kirjoittaa porvareista ja sos.dem. puolueen
revisionisteista:

"Pois varkaat ja provokaattorit puolueesta!"




VIII.


Miinalaivan reunaa vastaan nojautuu kaksi siropukuista
merivÃ¤enluutnanttia. He tupakoivat ja juttelevat kepeÃ¤sti keskenÃ¤Ã¤n.
Laivan kantta pitkin menee pieni, laiha maalaisvaimo, joka kaikkia
voimia ponnistaen yrittÃ¤Ã¤ kantaa kahta Ã¤mpÃ¤rillistÃ¤ sikaruokaa, niin
ettei kannelle mitÃ¤Ã¤n pirskahtaisi. PÃ¤ivÃ¤ on kuuma ja sikaruoka on
pilaantunutta. Se haisee pahalle.

Luutnantit kirpistÃ¤vÃ¤t nenÃ¤nsÃ¤ ja hetken kuluttua juoksee maalaisakan
perÃ¤stÃ¤ virolainen matruusi, joka suomeksi koettaa selvittÃ¤Ã¤, ettÃ¤ vaimo
ei saa ottaa sikaruokaa laivasta, koskei osaa sitÃ¤ sopivalla tavalla
pois kuljettaa. SitÃ¤ ei saa ottaa pÃ¤ivÃ¤llÃ¤, koska pÃ¤Ã¤llystÃ¶ on silloin
laivassa.

Elma, se on tuo maalaisakka, joka sikaruokaa kantaa miinalaivasta. Elma
painaa pÃ¤Ã¤nsÃ¤ alas ja vaikenee. Taantumuksen iestÃ¤ tÃ¤ytyy tottua
kantamaan.

JÃ¤lkeen Viaporin kapinan oli hÃ¤n ja hÃ¤nen miehensÃ¤ liian sopimattomina
joutuneet osalta sos.dem. puolueen "poliitillisen" johdon epÃ¤suosioon ja
muutamilta sai suoraan havaita, ettÃ¤ olisi puolueelle edullista, ettÃ¤ he
siirtyisivÃ¤t pois sen palveluksesta.

He olivat poliitillisesti liian, "heikkoja" ja "epÃ¤luotettavia" j.n.e.

Elma ja hÃ¤nen miehensÃ¤ ostivat lainarahoilla pienen raivaamattoman suon
elÃ¤ttÃ¤Ã¤kseen itseÃ¤Ã¤n kunnollisina korvenraatajina.

Nyt selveni Elmalle puolue-elÃ¤mÃ¤.

Ensin hÃ¤nen miehensÃ¤ toimi yhtiÃ¶ssÃ¤ kahden "puoluetoverin" kanssa.
Toinen oli sos.dem. maisteri, toinen sos.dem. rahamies. Alussa kÃ¤vi
kaikki hyvin, mutta sitte ilmestyi soraÃ¤Ã¤niÃ¤. Elman mies maksoi heidÃ¤n
mielestÃ¤Ã¤n tyÃ¶vÃ¤elle liian suuria palkkoja, ei rasittanut niitÃ¤ kyllin,
yritti liikaa j.n.e. Seuraus oli, ettÃ¤ rahamies, sos.dem. puoluetoveri,
yhtiÃ¶n prokuristina sanoi, ettei yhtiÃ¶ saa enÃ¤Ã¤ liikepÃ¤Ã¤omaa, josta
olisi seurannut. ettÃ¤ Elman miehen pienet sÃ¤Ã¤stÃ¶t olisi rahamies,
sos.dem. puoluetoveri, kaapannut yleisessÃ¤ yhtiÃ¶n vararikossa.

Kovien ponnistusten kautta sai Elman mies itse koko yhtiÃ¶n huostaansa.

Nyt sos.dem. puoluetoveri ja rahamies, varatuomari, lakitieteen
kandidaatti ja aatelismies af Virvelin kimpaantui. Ja se voima, jonka
Elman olisi pitÃ¤nyt miehineen sÃ¤Ã¤stÃ¤Ã¤ tarvittavaan
vallankumoustaisteluun, kului loppuun hÃ¤ikÃ¤ilemÃ¤ttÃ¶mÃ¤n julkeissa
kÃ¤rÃ¤jÃ¤jutuissa, jotka arvoisa puoluetoveri af Virvelin nosti
ruotsalaisten ja suomettarelaisten porvarien, kehnojen
vÃ¤Ã¤rÃ¤nvalantekijÃ¶iden tyÃ¶miesten ja VenÃ¤jÃ¤n hallituksen asettaman
suomalaisen poliisivallan avulla.

ErÃ¤Ã¤nÃ¤ pÃ¤ivÃ¤nÃ¤ Elman mies lyÃ¶tiin kÃ¤sirautoihin ja sai istua kolme
kuukautta Katajanokan vankilassa â syytettynÃ¤ seitsemÃ¤n markan
puuvarkaudesta, vaikka hÃ¤nellÃ¤ itsellÃ¤Ã¤n oli metsÃ¤Ã¤.

KÃ¤rÃ¤jÃ¶itÃ¤ kÃ¤ytiin, luokkatuomioita langetettiin ja sos.dem.
puoluetoveri, rahamies ja aatelismies af Virvelin iloitsi, ettÃ¤ Elman
mies olisi voitu tehdÃ¤ kelvottomaksi puolue-taisteluun, menetettyÃ¤Ã¤n
kansalaisluottamuksensa.

NÃ¤in pitkÃ¤lle menee revisionistinen varovaisuuspolitiikka puolueessa!

Ha! Ha! Ha!

Elma raatoi kuin torppariakka, teki hevostÃ¶itÃ¤, loi lantaa, mÃ¶i
puutarhatavaraa torilla. SillÃ¤ vÃ¤lillÃ¤ hÃ¤n synnytti lapsia ja koetti
seurata aikansa virtauksia.

Sos.dem. puoluetoveri af Virvelin oli sukua suurimman suomalaisen pankin
johtaville piireille. SiellÃ¤ ruvettiin kohtelemaan Elman miestÃ¤ â
"tuttuun tapaan".

Annettiin ensin luottoa ja kun nuori mies oli olkainsa takaa hommannut
talonsa kuntoon â niin pankki pani sen Ã¤kkiÃ¤ ryÃ¶stÃ¶lle ja af Virvelin
ja pitÃ¤jÃ¤n trokarit veivÃ¤t Elman miehen omaisuuden polkuhinnasta.

TiineitÃ¤ rotu-emÃ¤sikoja myytiin 20 markalla. Poliisi lÃ¶i heti nuijan
pÃ¶ytÃ¤Ã¤n, kun joku vaan suvaitsi jotain tavarasta tarjota.

Elman koti puhdistettiin. Taideteokset ja perintÃ¶vitjat, kihlasormukset
ja vaatteet myÃ¶tiin.

Kahden lapsen kera Elma muutti Helsinkiin â ottaen puutarhurinsa
Ã¤idittÃ¶mÃ¤n kaksiviikkoisen lapsen vielÃ¤ lisÃ¤ksi huostaansa. Ainoa
ystÃ¤vÃ¤, joka Elmalle jÃ¤i, oli uskollinen naispalvelija. Ida, joka Elman
kanssa jakoi viimeisen leivÃ¤n ja vÃ¤lillÃ¤ nÃ¤ki nÃ¤lkÃ¤Ã¤.

Ikuinen kiitos sinulle, sinÃ¤ kansan nainen, joka uskoit aatteen voittoon
ja isÃ¤ntÃ¤si rehellisyyteen.

Nyt alkoi vakituinen taistelu rinta rintaa vastaan kapitalismin hirviÃ¶n
kanssa.

Kettumainen, entinen puoluemies avusti heitÃ¤ ensin huutamalla omiin
nimiinsÃ¤ osan Elman miehen maapalstaa. Siihen Elma sai uhrata parhaimmat
voimansa ja elÃ¤mÃ¤nsÃ¤ valoisimmat vuodet 30 ja 40 ijÃ¤n vÃ¤lillÃ¤.

Elma vanheni ja jÃ¤ykistyi, aivot vÃ¤syivÃ¤t, into laimeni, sielu
katkeroitui. Ja ajaen kylmÃ¤ssÃ¤ syksyisessÃ¤ aamupimeÃ¤ssÃ¤ laihalla
ruunalla kaupunkiin, hÃ¤n paleli aina sisuksia myÃ¶ten hautoen
mahdollisuutta pelastua tÃ¤stÃ¤ taloudellisesta ja henkisestÃ¤ ahdingosta.

Ja tieto, ettÃ¤ hÃ¤nen tavallaan kÃ¤rsi miljooneja Suomessa, satoja
miljooneja mailmassa, toisten ryvetessÃ¤ laiskuudessa ja hekumassa, se
tÃ¤ytti hÃ¤nen sielunsa verenhimoisella kostolla.

Laiha kÃ¶yhÃ¤n hevonen kÃ¤rsi tyÃ¶n paljoutta ja viljan puutetta, lapset
kÃ¤rsivÃ¤t vilua vaillinaisessa asunnossa. Katto vuoti, tulisija oli
rikkinÃ¤inen tiilenrÃ¶ykkiÃ¶. Ruoka oli karkea ja toisinaan riittÃ¤mÃ¤tÃ¶n.
TyÃ¶ oli ylenmÃ¤Ã¤rÃ¤istÃ¤, lepoa ei voinut toivoakaan. Puolue ja taidemailma
sanoi, ettÃ¤ Elma oli rappiolla â ja syy oli oma. Niin rÃ¤kÃ¤ttivÃ¤t
sukulaisetkin!

Oi, Siperian erÃ¤maitten elÃ¤mÃ¤ ei ole sen jylhempÃ¤Ã¤ kuin Suomen
korvenraatajan elÃ¤mÃ¤ hallaisen, viimaisen suon reunalla. VenÃ¤jÃ¤n
vankilan vartijasto ei pirullisemmin kiusaa pidÃ¤tettyÃ¤ kuin
itsekyllÃ¤inen, itseviisas suomalainen porvaristo ja aina sos.dem.
puolueeseen tunkeutunut revisionistinen puoluekerma kohtelee
vasemmistolaisia.

Ainoastaan taidemailmassa joku ja tyÃ¶vÃ¤ki ottaa asian humoristiselta
kannalta â ja tÃ¤mÃ¤ kansan humÃ¶Ã¶ri piti Elmaa hieman vireissÃ¤
taantumuksen verisessÃ¤ ilveilyssÃ¤.

YmpÃ¤ristÃ¶n tyÃ¶kansa, niitten joukossa moni "siveÃ¤n" kapitalistisen
mailman tuomitsema, muodosti Elman ympÃ¤ri henkivartijaston, joka piti
puoliaan sos.dem. puoluetoverin af Virveliinin monille
poliisihyÃ¶kkÃ¤yksille.

PitÃ¤jÃ¤n johtava sielu, herra nimismies, virkaintoineen jÃ¤i usein ihan
avuttomaksi kÃ¤rÃ¤jillÃ¤, missÃ¤ puoluetaistelu kÃ¤vi nappulavarkauksien
kÃ¤rÃ¤jÃ¤juttujen puitteissa.

Mutta VenÃ¤jÃ¤n hallitus on kiitollinen vÃ¤himmÃ¤stÃ¤kin palveluksesta.

Sos.dem. puoluetoveri af Virveliin mÃ¶i erittÃ¤in edullisella hinnalla
halkoja VenÃ¤jÃ¤n taantumushallitukselle sodan ensi vuosina. HÃ¤n
vartioitti myÃ¶s sangen innokkaasti kÃ¶yhiÃ¤, jotka kokosivat kuivia risuja
valtion metsÃ¤-alueelta. Olisi kai saanut taantumukselta prenikan, jos ei
vallankumous maaliskuun 17 p. 1917 olisi rikkonut "puoluetoverin"
ohjelman.

HÃ¤n siirtyi pitÃ¤jÃ¤n porvarillisten kartanonherrojen konsertista
Helsingin poliisilaitokseen ja siitÃ¤ osuusliikkeeseen johtavaksi
sieluksi.

Ja vielÃ¤ kerran sos.dem. puoluetoverit iskivÃ¤t kyntensÃ¤ Elmaan. Se
tapahtui itse suuressa vallankumouksessa, jolloin puolueen sanomalehden
sihteeri ei uskaltanut panna Elman referaattia punakaartilaisten
kokouksesta lehteen. Ja kun Elman liian innokkaasti asiaa ajava
palvelijain palkkaselostus osuusliikkeessÃ¤ tarjottiin lehteen, niin
puoluetoverit, revisionistit, lehden johtokunnan jÃ¤senet, kielsivÃ¤t ilmi
tuomasta osuusliikkeen asioita, sillÃ¤ se koski
"sosialidemokraattejakin".

VielÃ¤ siis vallitsee taantumuksen henki, aivan kuin jÃ¤lkeen v. 1906.

Vasemmistolaiset merkattaisiin mielellÃ¤Ã¤n vielÃ¤ rosvoiksi ja
provokaattoreiksi, jos lÃ¶ytyisi Suomessa sopivaa, miliisiÃ¤ siihen asiaan
ryhtymÃ¤Ã¤n. Mutta nyt ei lÃ¶ydy enÃ¤Ã¤ sellaista miliisiÃ¤.
"Lahtarikaartilaiset" taas ovat liian pahassa maineessa.

Niin! Niin! HyvÃ¤t herrat, revisionistit ja puolivillaiset, marraskuun ja
maaliskuun sosialistit, te "nimellisesti" zimmervaldilaiset, ovatko
teidÃ¤n paperinne puhtaat sinÃ¤ suurena pyykinpesun pÃ¤ivÃ¤nÃ¤?!

Viaporin kapina v. 1906 ei ole vielÃ¤ ihan pÃ¤Ã¤ttynyt.

Teloitettujen haudalla ei ole kunnollista muistomerkkiÃ¤kÃ¤Ã¤n. Se on kai
hankittava. Sen vaatii vanha hyvÃ¤ tapa.




VIII.


TyÃ¶vÃ¤entalo kohoaa kuin jÃ¤ttilÃ¤islinna TÃ¶Ã¶lÃ¶nlahden rannalla Suomen
pÃ¤Ã¤kaupungissa.

Sen lipputangossa liehuu punainen lippu. Sen kuparinen torni vÃ¤lkkyy
syksyauringon valossa.

YmpÃ¤ri Suomea kÃ¤y vaalitaistelu valtiopÃ¤iville v. 1917 syksyllÃ¤.

Historian kaikki aallot lyÃ¶vÃ¤t tÃ¤tÃ¤ tyÃ¶vÃ¤entalon muuria vastaan
hyrskyten vaahtopÃ¤isnÃ¤.

Suomen itsenÃ¤isyys on ratkaistava.

Lallin piispanmurha KÃ¶yliÃ¶n jÃ¤Ã¤llÃ¤ sukeltaa pakanallisena voimana esiin
humpuukia kauan harjoittanutta valtion kirkkoa vastaan. Nuijasodan vihat
ja kirot kimmoavat kartanonherroja kohti elintarvepulan yhteydessÃ¤.
Anjalan liiton miesten haahmut kummittelevat kiihoittaen kansaa
rikkomaan vÃ¤liaikaisen VenÃ¤jÃ¤n hallituksen asettamia sinettejÃ¤
eduskunnan istuntohuoneen ovista. SaarijÃ¤rven Paavo toivoo jo satoa
kylvÃ¶stÃ¤Ã¤n, maatyÃ¶lÃ¤inen odottaa helpotusta tyÃ¶nsÃ¤ aivoja
tylsistyttÃ¤vÃ¤stÃ¤ raskaudesta.

Kaikki â kaikki â yksin kymmenvuotiset jÃ¤rjestÃ¶nuoretkin haluavat
elÃ¤mÃ¤nmuutosta.

Kahvilassa juovat naisedustajat kahvia. He puhuvat lepertelevÃ¤llÃ¤
Ã¤Ã¤nellÃ¤ pikkuasioita, sokurista j.n.e. He ovat istuneet kaikilla
valtiopÃ¤ivillÃ¤, he luulevat olevansa ylen viisaita.

Elma istuu viereiseen pÃ¶ytÃ¤Ã¤n. HÃ¤n ei tahdo heitÃ¤ tervehtiÃ¤. HÃ¤ntÃ¤
kiduttaa heidÃ¤n itserakas, tyhmÃ¤ naamansa.

ErÃ¤s tummanverevÃ¤, pieni naisedustaja puhuu pitkÃ¤veteisellÃ¤,
itsekyllÃ¤isellÃ¤ Ã¤Ã¤nellÃ¤. HÃ¤n on mielestÃ¤Ã¤n ylen diplomaattinen. HÃ¤nen
miehensÃ¤ on maltillinen revisionisti. Rouva on kuin miehensÃ¤
grammofooni. HÃ¤n toistaa aina: "niin sanoo mieheni".

Mokomakin papukaija! Luulee kai mailman menevÃ¤n myttyyn, jos hÃ¤n ei istu
valtiopÃ¤ivillÃ¤ v. 1917.

HÃ¤n on nytkin valittu, Elma lukee lehdestÃ¤. MitÃ¤? Juuri tuon
naisedustajan vaalipiiristÃ¤ on yksi paikka sosialisteilta menossa
porvareille! Piiri on Suomen punasin ja paras ja vallankumouksen vyÃ¶ry
on siellÃ¤ kÃ¤ynyt niin korkealla, ettÃ¤ olisi luullut sen lakaisevan koko
porvariston!

Rouva naisedustaja on kai tyytyvÃ¤inen. HÃ¤nen on nykyÃ¤Ã¤n liian mukava
lÃ¤hteÃ¤kseen kansalle puhumaan. VÃ¤hÃ¤t siitÃ¤, meneekÃ¶ paikka porvareille
vai eikÃ¶, kunhan hÃ¤n vaan itse saa nauttia edustajapalkkiotaan ja
arvoasemaansa.

Se on sitÃ¤ jÃ¤rkevÃ¤Ã¤ keskitien korkeampaa diplomatiaa.

Elma repii lehden palasiksi. Yksi paikka menetetty parhaimmassa
vaalipiirissÃ¤. Miten kÃ¤y muualla!?

Ja puolueen johtajat istuvat avuttomina, silloin kun palkatut puhujat
eivÃ¤t jaksa maaseutupiireissÃ¤ kyllin asemaa puolueen eduksi selvittÃ¤Ã¤.

Voi, sinÃ¤ hyvÃ¤nnahkainen kansa! VielÃ¤kÃ¶ tarvitaan vuosia, ennenkuin
osaat niiltÃ¤ kyllin vaatia tyÃ¶tÃ¤, niiltÃ¤, jotka niskoillasi kellivÃ¤t!?

Edustajarouvat mennÃ¤ taapottavat. HeillÃ¤ on hyvÃ¤ palkka, hyvÃ¤ asunto ja
hyvÃ¤ ravinto. Mutta lehdestÃ¤ luetaan, ettÃ¤ nuori 24 vuotias tyÃ¶mies on
sairastunut jÃ¤senjÃ¤ykistymiseen rasvan puutteesta.

Ja kadulla hiipii tyÃ¶ttÃ¶miÃ¤, silmÃ¤t kiiluvina, valmiina ryÃ¶stÃ¶Ã¶n. Ja
siellÃ¤ kuljeksii naisia, â valmiina ammattihaureuteen.

TyÃ¶vÃ¤entalo on kuin jÃ¤ttilÃ¤islinna. Sen sisÃ¤llÃ¤ kulkee ihmisjoukko kuin
kohiseva koski. SiinÃ¤ on toivoa, siinÃ¤ on kostonvimmaa, siinÃ¤ on
polttavaa sivistysjanoa ja epÃ¤toivon verenhimoa. SiinÃ¤ on kokonainen
mailma. SiinÃ¤ on uusi historia, uusi usko, uusi elÃ¤mÃ¤!

SiinÃ¤ on uusi ihminen!

Elma hukkuu ihmisvirtaan. HÃ¤n kuulee kuinka se kuohuu, hÃ¤n tuntee, mitÃ¤
se sisimmÃ¤ssÃ¤Ã¤n haluaa ja toivoo. HÃ¤nen on niin hyvÃ¤ olla.

HÃ¤n istuu pÃ¶ydÃ¤n pÃ¤Ã¤ssÃ¤ ruokalassa.

SiellÃ¤ nauraa nuoria, elÃ¤mÃ¤nhaluisia tyttÃ¶jÃ¤ ja poikia. SilmÃ¤t
vÃ¤lkkyvinÃ¤ he ovat valmiit luomaan uutta elÃ¤mÃ¤Ã¤. SiellÃ¤ istuu elÃ¤mÃ¤n
kouluttamia jÃ¤rkeviÃ¤ keski-ikÃ¤isiÃ¤ tyÃ¶miehiÃ¤ ja naisia. SiellÃ¤ istuu
tyytyvÃ¤isiÃ¤ vanhuksiakin. He ovat hetken omassa talossaan, mihin ei
ulotu porvarien valta.

Kuinka autuas eikÃ¶ lie elÃ¤mÃ¤, kun koko mailma on niin kotoinen kuin olo
oman tyÃ¶vÃ¤entalon seinien sisÃ¤llÃ¤!

Se on silloin, kun sosialidemokraattinen yhteiskunta on valmis.

Elma sulkee hymyillen silmÃ¤nsÃ¤ ja muistaa nuoren, solakan vartalon
Viaporin tykistÃ¶-upseerin sinisessÃ¤ puvussa. HÃ¤n nÃ¤kee tummat,
haaveksivat silmÃ¤t, hymyilevÃ¤t huulet ja kastanjanruskean sileÃ¤n tukan.

Ja vanhan naispalvelijan sanat kaikuvat hÃ¤nen korvissaan:

"Luutnantti Jemeljanoff oli niin jalo poika, mutta sellainen on
lapsellinen!"

â MitÃ¤ rouva miettii silmÃ¤t kiinni? â kuuluu sointuisa Ã¤Ã¤ni.

Ja Elma nÃ¤kee edessÃ¤Ã¤n tumman, sÃ¤ihkyvÃ¤silmÃ¤isen tyÃ¶miehen, erÃ¤Ã¤n niistÃ¤
Viaporin kapinasta vangittuja.

â Muistan menneitÃ¤ aikoja, â vastaa Elma.

â MitÃ¤s niistÃ¤! Nyt pyritÃ¤Ã¤n voittoon! Nyt ollaan iloisia! â Ja nuori
mies innostuu eduskuntavaaleista puhumaan â ja miten on yhÃ¤ vaan
tehtÃ¤vÃ¤ valistustyÃ¶tÃ¤.

Elma hymyilee.

Kansan usko hyveeseen on loppumaton!

Ole siunattu, sinÃ¤ voimakas, elÃ¤mÃ¤nhaluinen kansa, sinÃ¤ haaveileva, sinÃ¤
kaunis â sinÃ¤ uskossasi luja kuin suuri kirkassilmÃ¤inen, rusoposkinen
lapsi. â SinÃ¤ minun armas Suomen kansani!





End of Project Gutenberg's Vallankumouksen vyÃ¶ryssÃ¤, by Elvira Willman