The Project Gutenberg eBook of Sanomalehtimiehet

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Sanomalehtimiehet

Nelinäytöksinen huvinäytelmä seitsemässä kuvaelmassa

Author: Gustaf Freytag

K. P:nen

Release date: September 6, 2026 [eBook #79522]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Hämeen sanomain kirjapaino, 1902

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79522

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SANOMALEHTIMIEHET ***

language: Finnish

SANOMALEHTIMIEHET

Nelinäytöksinen huvinäytelmä seitsemässä kuvaelmassa

Kirj.

GUSTAF FREYTAG

Saksankielestä suomensi K. P:nen

Hämeenlinnassa, Hämeen Sanomain kirjapainossa, 1902.

Henkilöt.

D. BERG, täysin palvellut översti.

IDA, edellisen tytär.

ADELHEID RUNECK.

SENDEN, tilanomistaja.

Professori OLDENDORF, "Union"-sanomalehden toimittaja.

KONRAD BOLZ, toinen toimittaja.

BELLMAUS, apulainen.

KÄMPE, apulainen.

KÖRNER, apulainen.

Kirjanpainaja HENNING, "Unionin" omistaja.

MÜLLER, faktori.

BLUMENBERG, "Coriolan"-sanomalehden toimittaja.

SCHMOCK, apulainen.

PIEPENBRINK, viinikauppias ja vaalimies.

LOTTE, rouva Piepenbrink.

BERTHA, edellisten tytär.

KLEINMICHEL, porvari ja vaalimies.

FRITZ KLEINMICHEL, edellisen poika.

Oikeusneuvos SCHWARTZ.

Vieras tanssijatar.

KORB, kirjanpitäjä Adelheidin maatilalla.

KARL, överstin palvelija.

Viinuri.

Juhlavieraita. Porvarien lähetystö.

Tapahtumapaikka: maakunnan pääkaupunki.

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

Upea sali överstin talossa. Keskellä takaseinää avoin ovi, sen takana veranda ja puutarha ja kummallakin puolella isot ikkunat. Ovet oikealla ja vasemmalla, ikkuna aivan edessä oikealla — pöytiä, tuoleja, pieni sohva.

Ida istuu edessä oikealla ja lukee; översti tulee takaovesta, kädessä avonainen lipas, jossa on georgiineja.

ÖVERSTI. Tässä, Ida, ovat uudet georgiini lajit, jotka puutarhurimme on kasvattanut; sinun pitää keksiä niille nimet, tuumailepa niitä. Ylihuomenna on Puutarhuriyhdistyksen istunto: silloin aijon esittää uudet lajimme ja nimittää ne.

IDA. Tämän heleävärisen pitää olla "Adelheid".

ÖVERSTI. "Adelheid Runeck", se käy päinsä! — Omaa nimeäsi ei sovi käyttää, sillä jo kauvan olet sinä pienenä georgiinina ollut kukkakaupassa.

IDA. Yksi olkoon "Boz" [Dickensin kirjailijanimi] mielirunoilijanne mukaan.

ÖVERSTI. Oivallista, ja se saa olla oikein komea, tämä keltainen ja sinipunerva kärkinen. — Ja miksi kolmannen ristimme?

IDA (rukoilevasti isänsä käteen käyden). "Edvard Oldendorfiksi".

ÖVERSTI. Mitä? professoriko? toimittaja? Ei, se ei käy päinsä! Kylliksi pahasti jo oli, että hän otti sanomalehden vastaan, mutta sitä en ikinä voi hänelle suoda anteeksi, että hän nyttemmin puolueensa houkutuksesta on suostunut julkisesti rupeamaan vaaliehdokkaaksi kamariin.

IDA. Tuolla tulee hän itse!

ÖVERSTI (itsekseen). Ennen minusta oli mieluista kuulla hänen tulevan; nyt minun täytyy varoa etten ole epäkohtelias, milloin hänet näen.

OLDENDORF (saapuu). Hyvää huomenta, herra översti!

IDA (mennen ystävällisesti vastaan). Hyvää huomenta Oldendorf. — Auttakaa minua uusien georgiinien ihastelemisessa, jotka isä on kasvattanut.

ÖVERSTI. Älä toki vaivaa professoria, sellaiset vähäpätöisyydet eivät enää huvita, hänellä on parempia ajateltavia.

OLDENDORF. En kumminkaan ole tullut kykenemättömäksi iloitsemaan siitä, mikä Teille huvia tuottaa.

ÖVERSTI (itsekseen mutisten). Sitä ette juuri ole minulle osoittaneet, pelkäänpä Teistä olevan mieluista tehdä sitä, mikä minua suututtaa. — Mutta Teillähän on nyt paljon tekemistä vaalinne johdosta, herra tuleva edusmies?

OLDENDORF. Te tiedätte, herra översti, että itselläni on vähimmin työtä sen johdosta.

ÖVERSTI. Minä luulen kumminkin. Onhan muuten tapana sellaisissa vaaleissa, että vaikutusvaltaisia henkilöitä hyvitellään, valitsijoiden kättä pudistetaan, puheita pidetään, lupauksia ylt'ympäri kylvetään ja mitä kaikkia vehkeilyjä siinä lieneekään.

OLDENDORF. Ette itse usko, herra översti, että tekisin jotain arvotonta.

ÖVERSTI. Enkö? — Siitä en ole varma, Oldendorf. Sittenkuin tulitte sanomalehtimieheksi, kun ryhdyitte toimittamaan tuota Unionianne ja joka päivä saarnaamaan valtiolle, kuinka huonosti se on järjestetty, siitä ajasta olette Te paljon muuttuneet.

OLDENDORF (joka koko ajan on kukkien kera Idan kanssa puuhaillut, kääntyen överstiin). Onko se, mitä nyt sanon tahi kirjoitan, ristiriidassa entisten katsantotapojeni kanssa? Sitä minulle tuskin voitte osoittaa. Ja vielä vähemmän voitte havaita muutosta tunteissani ja käytöksessäni Teitä kohtaan.

ÖVERSTI (paatuneesti). Niin, se olisikin oikein kaunista. — Minä en halua pilata aamuani riidalla, koettakoon Ida, tuleeko hän paremmin aikoihin kanssanne. Minä menen kukkien luo. (Ottaa lippaan ja poistuu puutarhaan).

OLDENDORF. Mistä johtuu isän huono tuuli. Onko taas jokin sanomalehdessä häntä suututtanut?

IDA. Sitä en usko. Mutta hänestä on harmillista, että Te taas politiikassa joudutte ehdottelemaan sääntöjä, joita hän vihaa, ja hyökkäämään laitosten kimppuun, joita hän kunnioittaa. (Arasti.) Oldendorf, onko sitten aivan mahdotonta Teidän peräytyä vaalista?

OLDENDORF. Se on mahdotonta.

IDA. Minä saisin pitää Teidät täällä ja isä saisi entisen hyvän luonteensa, sillä hän pitäisi hyvin suurena uhrausta, jonka hänen tähtensä tekisitte. Sitten olisi syytä toivoa, että tulevaisuus olisi yhtä rauhallinen kuin menneisyyskin oli.

OLDENDORF. Minä tiedän sen, Ida, ja vaaliehdokkuuteni tuottaa minulle kaikkea muuta kuin iloa, mutta kumminkaan en voi peräytyä.

IDA (poispäin kääntyen). Isä on oikeassa, tultuanne sanomalehden toimittajaksi olette muuttuneet toiseksi.

OLDENDORF. Ida! Tekö myöskin? Minua kovin surettaa, jos meidänkin välimme tulee nyreäksi.

IDA. Hyvä Edvard! — Minä olen vain tuskissani, kun minun täytyy niin kauvan kaivata Teitä.

OLDENDORF. Minua ei ole vielä valittu! Jos tulen edusmieheksi ja asiat menevät mieleni mukaan, vien Teidät pääkaupunkiin, enkä enää koskaan laske luotani.

IDA. Voi, Edvard, sitä me emme nyt saa ajatella. — Säästäkää vaan isää.

OLDENDORF. Te kuulette, että kärsin paljon hänen tähtensä. Kuitenkaan en lakkaa toivomasta, että hän vielä leppyy. Kun vaali on ohitse, tahdon vielä kerran vedota hänen sydämmeensä. Kenties saan suosiollisen selvityksen, ja liittommekin tulee mahdolliseksi.

IDA. Ottakaa vaan hänen pikku mielitekonsa hyvin huomioon. Hän on puutarhassa georgiinipenkkiensä luona, ihastelkaa niiden kirjavia värejä. Jos olette oikein ovela, hän vielä nimittää jonkun Edvard Oldendorfiksi. Me olemme jo siitä puhuneet; tulkaa! (Molemmat poistuvat. Senden, Blumenberg, Karl ja Schmock saapuvat.)

SENDEN (astuu sisään). Onko herra översti yksin?

KARL. Professori Oldendorf on hänen luonaan.

SENDEN. Ilmoittakaa meidät (Karl pois.) — Yhä vain tuo Oldendorf! Kuulkaa Blumenberg, tästä pitää tulla loppu, vanha herra ei saa olla missään yhteydessä Unionin kanssa. Hän ei ole täydellisesti meidän, niin kauvan kuin tuo professori täällä kulkee edes takaisin. Ja me tarvitsemme vaikutusvaltaisen överstin.

BLUMENBERG. Hänen talonsa on ensimmäinen kaupungissa, paras seura, hyviä viinejä ja taidetta!

SENDEN. Sitä paitsi minulla on yksityiset syyni, joiden tähden meidän täytyy voittaa översti puolellemme; ja ylimalkaan professori ja hänen joukkonsa ovat meidän tiellämme.

BLUMENBERG. Ystävyys tulee loppumaan. Lupaan Teille, että se tällä viikolla on perin loppunut. Ensi askel siihen on otettu. Unionin miehet ovat menneet satimeen.

SENDEN. Mihin satimeen?

BLUMENBERG. Siihen, jonka sanomalehdessämme heille asetin. — (Kääntyen

Schmock'in puoleen, joka seisoo ovella.) Miksi seisotte täällä,

Schmock? ettekö voi odottaa portilla?

SCHMOCK. Minä olen tullut, mihin Tekin. Miksi en saisi seisoa täällä?

Minä tunnen överstin yhtä hyvin kuin Tekin.

BLUMENBERG. Älkää olko julkea, älkää olko hävytön. Menkää ja odottakaa portilla, ja kun minä tuon teille artikkelin, niin juoskaa nopeasti sen kera painoon. Ymmärrättekö?

SCHMOCK. Miksen ymmärtäisi, kun huudatte kuin korppi? (Poistuu.)

BLUMENBERG (Sendenille). Hän on jokapäiväinen, mutta hänestä on hyötyä! — Nyt olemme yksin, kuulkaa. Äskettäin, kun minut täällä esittelitte, pyysin ja pakoitin överstiä edes kerran julkaisemaan ajatuksensa ajan tapauksista.

SENDEN. Niin, valitettavasti! Te olette häntä kyllin törkeästi imarrelleet, mutta vanha herra tuli kumminkin intoihinsa.

BLUMENBERG. Mitä hän oli kirjoittanut, pyysimme häntä lukemaan; hän luki, ja me kehuimme.

SENDEN. Mutta se oli kovin pitkäveteinen.

BLUMENBERG. Minä pyysin sitä häneltä sanomalehtemme vuoksi.

SENDEN. Valitettavasti! ja nyt minun täytyy raahata Teidän painoonne paksuja käsikirjoituksia. Nämä kirjoitukset ovat liian kömpelöitä; niistä ei ole mitään voittoa Coriolanille.

BLUMENBERG. Kuitenkin olen ne mielihyvällä pannut lehteen. Kun joku on kirjoittanut lehteen, tulee hänestä lehden ystävä. Överstikin on jo tilannut Coriolanin ja kutsui minut seuraavana päivänä luokseen päivällisille.

SENDEN (kohauttaen olkapäitään). Jos siinä on koko hyöty, niin —

BLUMENBERG. Siinä on vain alku. — Artikkelit ovat huonot, miksi en sitä sanoisi!

SENDEN. Jumala sen tietää!

BLUMENBERG. Eikä kukaan tiedä, kuka on niiden tekijä.

SENDEN. Vanha herra vaatii niin! Hän oli arka Oldendorfin vuoksi.

BLUMENBERG. Sentähden kävi, kuten ajattelin. Oldendorfin sanomalehti on tänään hyökännyt kirjoituksen kimppuun. Tässä on Unionin viimeinen numero.

SENDEN. Näyttäkää tänne. — Siitähän koituu mainio sekamelska! Onko hyökkäys ankara?

BLUMENBERG. Översti on varmasti pitävä sitä ankarana. Uskotteko, että tästä meillä on hyötyä professoria vastaan?

SENDEN. Teillä on kunnia olla viekkain piru, mikä milloinkaan on mustepullon ääressä kyyröttänyt.

BLUMENBERG. Antakaa tänne, översti tulee.

ÖVERSTI (saapuu). Hyvää huomenta, hyvät herrat! — (Syrjään.) Ja juuri on Oldendorf täällä, kun hän nyt pysyisi puutarhassa! No, herra toimittaja, mitä Coriolanille kuuluu?

BLUMENBERG. Lukijamme ihmettelevät uutta artikkelia, jonka alla nuoli on nimimerkkinä. Saanko kenties toivoa, taas hiukan —

ÖVERSTI (vetäen käsikirjoituksen taskustaan, katsellen ympärilleen). Minä luotan Teidän varovaisuuteenne. Tahdoin oikeastaan vielä kerran lukea sen läpitse lauserakennuksen vuoksi.

BLUMENBERG. Se käy paraiten korrehtuurissa.

ÖVERSTI. Minä luulen, että se käy laatuun. Ottakaa; — mutta suu poikki —

BLUMENBERG. Te sallitte minun heti lähettää sen painoon. (Ovelle.) Schmock! (Schmock näyttäytyy ovella, ottaa käsikirjoituksen ja nopeasti poistuu).

SENDEN. Blumenberg pitää lehden kunnollisena, mutta hänellä on vihollisia, hänen täytyy pitää puoliansa, niin että tuntuu.

ÖVERSTI (huvitettuna). Vihollisia? Kenellä niitä ei ole! Mutta herroilla sanomalehtimiehillä on hermot kuin naisilla. Kaikki kiihoittaa teitä, teitä yllyttää joka sana, minkä joku teitä vastaan virkkaa! Uskokaa minua, te olette tuntehikasta väkeä.

BLUMENBERG. Ehkä olette oikeassa, herra översti. Mutta kun vastustajana on sellainen kuin tuo Unioni —

ÖVERSTI. Niin. Unioni, se on teille molemmille silmätikkuna. Minä en paljo kehu sen sisältöä; mutta todennäköisesti se riitakirjoituksissa, hyökkäyksissä, iskuissa on taitavampi teidän lehteänne. Kirjoitukset ovat leikillisiä, vaikka olisivat väärässäkin, täytyy heille kuitenkin nauraa.

BLUMENBERG. Ei aina. Minä en näe mitään leikkiä tämänpäiväisessä hyökkäyksessä parasta kirjoitusta vastaan, mitä Coriolanissa isoihin aikoihin on ollut.

ÖVERSTI. Hyökkäyksessä mitä kirjoitusta vastaan?

BLUMENBERG. Teidän kirjoitustanne, herra översti. Minulla taitaa olla lehti mukanani. (Etsii ja antaa hänelle Unionin numeron.)

ÖVERSTI. Oldendorfin lehti hyökkää minun kirjoitukseni kimppuun!

(Lukee.) "Me surkuttelemme sellaista tietämättömyyttä" —

BLUMENBERG. Ja täällä —

ÖVERSTI. "Se on anteeksiantamatonta julkeutta" — Mitä, minäkö olisin julkea?

BLUMENBERG. Ja täällä —

ÖVERSTI. "On syytä epäillä, onko kirjoittajan typeryys leikillistä, vaiko surkuteltavaa, joka tapauksessa hänen ei sovi julkisesti esiintyä" — (heittäen lehden syrjään.) Oh, se ei ole mitään! Se on hävytöntä! (Ida ja Oldendorf saapuvat puutarhasta.)

SENDEN. Nyt puhkeaa rajuilma!

ÖVERSTI. Herra professori, Teidän sanomalehtenne edistyy. Huonojen perusteiden lisäksi tulee nyt vielä jotakin muuta, hävyttömyyttä.

IDA (pelästyen). Isä!

OLDENDORF (esiin astuen). Herra översti, mikä oikeuttaa Teitä solvaaviin sanoihinne?

ÖVERSTI (ojentaen lehteä). Katsokaa tätä! Tällaista on Teidän sanomalehdessänne. Teidän sanomalehdessänne, Oldendorf!

OLDENDORF. Kirjoituksen sisällys ei ole aivan niin rauhallista laatua kuin minä olisin toivonut —

ÖVERSTI (keskeyttäen). Ei aivan niin rauhallista laatua! Todellakaan eikö?

OLDENDORF. Itse asiassa hyökkäys on oikea.

ÖVERSTI. Herra, uskallatteko sitä minulle sanoa?

IDA. Isä!

OLDENDORF. Herra översti, minä en ymmärrä Teitä, ja pyydän Teitä ottamaan huomioon, että puhumme todistajain aikana.

ÖVERSTI. Älkää puhuko mitään huomioon ottamisesta. Teidän olisi sopinut ottaa huomioon, ettette olisi loukannut sitä miestä, jonka ystävyyttä muuten pidätte niin suuressa arvossa.

OLDENDORF. Ennen kaikkea olkaa hyvä ja sanokaa minulle suoraan, missä yhteydessä Te olette hyökätyn Coriolanin kirjoituksen kanssa.

ÖVERSTI. Aivan satunnaisessa yhteydessä, joka Teidän mielestänne, on liian vähäpätöinen huomioon otettavaksi. Se on minun kirjoittamani!

IDA. Oi Jumala!

OLDENDORF (kiivaasti). Teidänkö? Teidän kirjoituksiako tämän herran lehdessä?

IDA (itkien). Oldendorf!

OLDENDORF (rauhallisemmin). Union ei ole hyökännyt Teidän kimppuunne, vaan tuntemattoman, joka meille ei ollut mikään muu kuin tämän herran puoluelainen. Kun ette olisi salanneet minulta, että olette Coriolanin kirjeenvaihtaja, olisitte säästäneet meiltä kummaltakin tämän tuskallisen tapauksen.

ÖVERSTI. Teidän pitää kärsiä, vaikken Teitä vastakaan tee tekojeni uskotuksi. Ystävyydestänne olette tässä antaneet minulle painetun todistuksen, ja sellaisen, ettei tee mieleni lisää.

OLDENDORF (ottaen hattunsa). Ja minä saatan Teille antaa vain sen selityksen, että syvästi surkuttelen tapausta, mutta tunnen itseni kaikesta syystä vapaaksi. Toivon, herra översti, Teidänkin tyynnyttyänne olevan samaa mieltä. Voikaa hyvin, neiti. Minä sulkeudun suosioonne. (Poistuu keskiovelle asti.)

IDA (itkien). Isä, älä päästä häntä niin meiltä.

ÖVERSTI. Se on parempi, kuin että hän jäisi.

ADELHEID (somassa matkapuvussa sisään astuen törmää Oldendorfiin ovessa). Ei niin pian, herra professori!

OLDENDORF (suutelee hänen kättään, poistuu).

IDA ja ÖVERSTI (yhdessä). Adelheid! (juoksee hänen syliinsä.) Adelheid! ja juuri nyt!

ADELHEID (syleillen Idaa, sitten ojentaen överstille kätensä). Antakaa maalaistytöllenne kättä. Täti lähettää terveisiä ja Rosenaun tila jättää nöyrät jäähyväiset ruskeassa syyspuvussaan. Pellot ovat tyhjät ja puutarhassa kuivat lehdet tuulessa tanssivat. — Ah, herra von Senden!

ÖVERSTI (esitellen). Herra toimittaja Blumenberg!

SENDEN. Olemme ihastuksissamme saadessamme tervehtiä innokasta tilanhaltijatartamme kaupungissa.

ADELHEID. Ja me olisimme ilostuneet, jos olisimme saaneet joskus kohdata naapuriamme maalla.

ÖVERSTI. Hänellä on täällä paljon tekemistä, hän on suuri politikoitsija ja työskentelee innokkaasti hyvän asian puolesta.

ADELHEID. Niin, niin, me luimme hänen puuhistaan sanomalehdessä. — Minä matkustin eilen Teidän maittenne poikitse, Teidän perunankorjuunne ei vielä ole lopussa, isännöitsijänne ei vielä ole saanut työtä loppuun.

SENDEN. Rosenaulaisilla on etuoikeus olla kahdeksan päivää ennen muita valmiina.

ADELHEID. Sentähden me emme muusta tiedäkään kuin taloudestamme.

(Ystävällisesti.) Naapurit lähettävät terveisiä.

SENDEN. Kiitos. Me jätämme Teidät nyt ystävillenne, joilla on seuraanne lähempi oikeus, mutta sallittehan minun tänään vielä puhutella Teitä, uutisia meidän seudulta kyselläkseni.

ADELHEID (kumartaa).

SENDEN. Voikaa hyvin, herra översti, (Idalle) sulkeudun armoonne, neiti. (Poistuu Blumenbergin kera.)

IDA (syleillen Adelheidia). Sinä olet täällä! Kaikki on nyt tuleva hyväksi!

ADELHEID. Minkä pitää tulla hyväksi? Onko jokin huonosti? Tuolla takanani, joku meni nopeammin ohitseni kuin tapansa tavallisesti on — ja täällä näen itkettyneet silmät sekä rypistyneen otsan. (Suutelee Idaa silmille.) He eivät saa pilata sinun sieviä silmiäsi. — Ja Te, arvoisa ystäväni, näyttäkää minulle ystävälliset kasvot.

ÖVERSTI. Te jäätte talven yli luoksemme, se on pitkästä ajasta ensimmäinen, minkä lahjoitatte meille; me tahdomme koettaa ansaita sitä suosionosoitusta.

ADELHEID (vakavasti). Ensimmäisen kerran isäni kuoleman jälkeen tunnen taas halua liikkua maailmalla. Sitäpaitsi minulla on toimia täällä. Niinkuin tiedätte, minä tänä kesänä tulin täysi-ikäiseksi, ja asianajajamme, oikeusneuvos Schwartz, vaatii minun läsnäoloani. — Kuule Ida, väki purkaa tavaroita, mene katsomaan perään! (syrjään) ja pidä kosteata huivia silmiesi päällä, nähdään että olet itkenyt. (Ida poistuu oikealle, Adelheid nopeasti astuen överstin luo.) Mitä on Idan ja professorin välillä?

ÖVERSTI. Siinä olisi paljon puhuttavaa! Minä en halua nyt pilata iloani. Meidän miesten väli ei ole oikein hyvä, mielipiteet ovat eroavaisia.

ADELHEID. Eivätkö mielipiteet ennen myös olleet eroavaisia? ja kuitenkin Teidän ja Oldendorfin väli oli niin hyvä.

ÖVERSTI. Ne eivät toki niin kovin eronneet.

ADELHEID. Ja kumpi teistä on muuttunut?

ÖVERSTI. Hm! tietenkin hän! Hänen huono ympäristönsä houkuttelee häntä liijaksi; niitä on muutamia miehiä, jotka työskentelevät hänen sanomalehdessään, ennen muita muuan Bolz.

ADELHEID. (syrjään). Mitä pitää minun kuulla.

ÖVERSTI. Mutta Te kyllä itse tunnette hänet, hänhän on kotoisin teidän paikkakunnalta.

ADELHEID. Hän on Rosenaun lapsia.

ÖVERSTI. Minä muistan. Jo Teidän autuaan isänne, kelpo kenraalin oli mahdoton häntä sietää.

ADELHEID. Hän ainakin toisinaan niin sanoi.

ÖVERSTI. Sittemmin tuosta Bolzista on tullut tavaton ihminen. Hän kuuluu säännöttömästi elävän, ja hänen tapansa ovat minusta liian vapaat. Hän on Oldendorfin paha enkeli.

ADELHEID. Se olisi kauheata! Ei, sitä minä en usko!

ÖVERSTI. Mitä Te ette usko, Adelheid!

ADELHEID. (nauraen). Minä en usko pahoja enkeleitä. — Mitä Teidän ja Oldendorfin välillä on pahaa, se voi taas tulla hyväksi. Tänään vihollinen, huomenna ystävä, niin on politiikassa; mutta Idan tunteet eivät ole niin vaihtelevaisia. — Herra översti, minä olen ottanut mukaan upean puvunmallin, uutta pukua olen pitävä tänä talvena morsiusneitinä.

ÖVERSTI. Siinä ei ole mitään ajattelemista! Niin en anna itseäni vangita, tyttö. Minä leikin sotaa vihollismaassa. Miksi viette muita alttarille ja Teidän itsenne täytyy nähdä, että koko naapuristo pilkaten kutsuu Teitä orjantappuraruusuksi ja neitsyeelliseksi tilanomistajattareksi.

ADELHEID. (nauraen). Niin, sen he tekevät.

ÖVERSTI. Koko seudun rikkain perijätär! Kokonaisen kosijaparven ympäröimä ja niin sulkeutunut jokaisen tunteita kohtaan; sitä ei voi kukaan ymmärtää!

ADELHEID. Hyvä översti, jos meidän nuoret herramme olisivat niin rakastettavia, kuin jotkut vanhat — oi, mutta niin he eivät ole.

ÖVERSTI. Te ette pujahda minulta. Me pidätämme Teidät kaupungissa, kunnes meidän nuorista miehistämme on löytynyt joku, jonka pidätte kyllin arvokkaana astumaan komentonne alaiseksi; sillä kenen puolisoksenne valinnettekin, hänen on lopulta käyvä, kuten minun, hänen on lopulta aina pakko tehdä Teidän tahtonne mukaan.

ADELHEID (nopeasti). Tahdotteko minun tahtoni mukaan tehdä Idan ja professorin kanssa? — Nytpä sain Teidät kiinni.

ÖVERSTI. Tahdotteko tehdä minulle mielihyvän ja tänä talvena luonani pitää puolisovaalinne? — Niinkö? Nyt otan Teidät vangiksi.

ADELHEID. Se on päätetty! Kättä päälle! (ojentaa hänelle kätensä.)

ÖVERSTI. (lyöden kättä, nauraen). Se oli viekkaasti! (Poistuu keskiovesta.)

ADELHEID (yksin). Minä luulen kuitenkin! — Mitä, herra Konrad Bolz, sellaistako ihmiset Teistä puhuvat. Te elätte säännöttömästi? Te olette vapaa tavoiltanne? Te olette paha enkeli? —

KORB. (keskiovesta paketti kädessä). Mihin saan viedä laskukirjat ja paperit, armollinen neiti?

ADELHEID. Minun huoneeseeni, — Kuulkaa, hyvä Korb — oletteko tavanneet huoneenne täällä järjestyksessä?

KORB. Mitä paraimmassa, Palvelija on asettanut minulle kaksi steariini kynttilää; se on suoraa tuhlausta.

ADELHEID. Teidän ei tarvitse tänään koko päivänä liikuttaa kynää minun tähteni; minä haluan, että käytte katselemassa kaupunkia ja tervehtimässä tuttavianne. Onhan Teillä täällä toki tuttuja?

KORB. Ei juuri paljon, on jo toista vuotta siitä kuin täällä olin.

ADELHEID. (välinpitämättömästi). Eikö täällä sitten ole ketään rosenaulaista?

KORB. Sotaväessä on neljä henkeä kylästä. Siellä on Johan Lutz

Schimmellutzista —

ADELHEID. Minä tiedän. — Eikö ketään muuta kylästä ole täällä, jonka Te tunnette?

KORB. Ei ketään, paitsi luonnollisesti hän —

ADELHEID. Paitsi hän? Kuka hän?

KORB. No, meidän herra Konrad.

ADELHEID. Oikein, hän! Ettekö käy hänen luonansa? Minä luulen, että olette aina olleet hyviä ystäviä.

KORB. Enkö muka käy hänen luonansa? Hänen luokseen menen ensiksi. Koko matkan olen siitä iloinnut. Hän on uskollinen sielu, josta kyllä voi ylpeillä.

ADELHEID. (lämpimästi). Niin, hänellä on uskollinen sydän, vai kuinka?

KORB. (innokkaasti). Aina hilpeä ja aina ystävällinen, ja miten hän muistelee kylää! Herra raukka, niin pitkään aikaan hän ei ole siellä ollut.

ADELHEID. Siitä ei puhuta!

KORB. Hän kyselee minulta talon hoidosta —

ADELHEID. (innokkaasti). Ja hevosista. Vanha Voikko, jolla hän niin mielellään ratsasti, on vielä hengissä.

KORB. Ja pensasaidasta, jonka Teidän kera istutti.

ADELHEID. Erittäinkin tiedustelee hän varmaan seljapuistikosta, jossa nyt on lehtimajani; sanokaa se hänelle.

KORB. Ja lammikosta. Neljättä tuhatta kappaletta toutaimia.

ADELHEID. Ja kuusikymmentä kappaletta kultakaloja, älkää unohtako sitä. Ja vanha toutain kuparirengas ruumiin ympärillä, jonka hän siihen asetti, tuli viime nuotan vedossa mukana, me panimme sen takaisin lampeen.

KORB. Ja kuinka paljon hän on kyselevä armollinen neiti!

ADELHEID. Sanokaa hänelle, että olen terve.

KORB. Ja miten Te herra kenraalin kuoleman jälkeen hoidatte taloutta; ja että Teille tulee hänen sanomalehtensä, jota minä jälkeenpäin luen talonpojille.

ADELHEID. Sitä Teidän ei suorastaan tarvitse hänelle sanoa. (Huoahtaen syrjään.) Sillä tavalla minä en mitään saa tietää! — (Vaitiolo, arvokkaasti.) Kuulkaa, hyvä Korb, minä olen kuullut kaikellaista herra Bolzista mikä minua kummastuttaa. Hän kuuluu kovin rajusti elävän.

KORB. Niin, sen kyllä uskon, huima varsa oli hän aina.

ADELHEID. Hän kuuluu menettävän rahoja enemmän kuin ansaitsee.

KORB. Niin, se on kyllä mahdollista. Mutta hauskasti panee hän rahat menemään, siitä olen vakuutettu.

ADELHEID. (syrjään). Häneltä minä en suinkaan saa lohdutusta! — (Välinpitämättömästi.) Hänellä on kuitenkin hyvä asema. Eiköhän hän piammiten mene naimisiin?

KORB. Naimisiinko? — Ei, sitä hän ei tee, se ei ole mahdollista.

ADELHEID. Olen kuitenkin sellaista kuullut; ainakin puhutaan, että hän on kovin mieltynyt erääseen nuoreen neitiin.

KORB. Sepä olisi. — Ei, sitä en usko. — (Vilkkaasti.) Sitä tahdon kuitenkin kohta häneltä kysyä.

ADELHEID. Hän itse sitä nyt kumminkaan ei Teille sano; sellaista saattaa saada tietää miehen ystäviltä ja tutuilta. — Väen kylässä pitäisi kuitenkin tietämän, kun joku rosenaulainen menee naimisiin.

KORB. Kyllä niin, siitä täytyy minun saada selvä.

ADELHEID. Teidän pitää menetellä hyvin viisaasti. Te tiedätte, miten viekas hän on.

KORB. Oh, minä kyllä voin hänet pettää. Minä saan jotakin tietää.

ADELHEID. Menkää, rakas Korb! (Korb menee.) — Se oli tuskallinen tieto, minkä översti sanoi. Konrad huonotapainen, kevytmielinen! Se on mahdotonta. Niin jalo luonne ei voi muuttua. En usko sanaakaan kaikesta, mitä he minulle hänestä puhuvat. (Poistuu.)

TOINEN KUVAELMA.

Unionin toimitushuone, keskellä ja molemmilla sivuilla ovia, edessä vasemmalla työpöytä sanomalehtineen ja papereineen, oikealla samallainen pienempi pöytä, tuoleja.

(Bolz sivuovesta oikealla, sitten Müller keskiovesta.)

BOLZ. (kiivaasti) Müller! Faktori! Missä on posti?

MÜLLER. (näppärästi tuoden kasan kirjeitä ja sanomalehtiä). Tässä, herra Bolz, on posti — ja tässä painosta tämän päiväisen iltanumeron koelehti tarkastettavaksi.

BOLZ (vasemmalla pöydällä nopeasti avaten, läpi silmäillen ja lyijykynällä merkiten kirjeitä). Minä olen jo tarkastanut, vanha lurjus.

MÜLLER. Ette kokonaan. Täällä alhaalla on vielä "Yhtä ja toista", jonka herra Bellmaus on antanut latojalle.

BOLZ. Tänne se! (Lukee sanomalehdestä.) Vaatteet varastettu ullakolta — Kolmoset saatu — Konsertti, Konsertti, Yhdistyksen istunto, Teaatteri — Kaikki järjestyksessä — Äsken keksitty lokomotiivi; Iso merikäärme nähty. (Hypähtäen ylös.) Tuli ja leimaus, onko siinä taas se iso merikäärme! tahtoisin että se keitettäisiin hyytelöksi hänen kylmänä syödä. (Rientää ovelle oikealle.) Bellmaus, parantumaton, tule tänne!

BELLMAUS. (oikealta tullen sisälle, kynä kädessä). Mitä täällä? Miksi tuo meteli?

BOLZ. (juhlallisesti). Bellmaus, kun meiltä sait kunnian pitää huolta tämän lehden pikku uutisista, ei ollut tarkoituksena, että tuon ijankaikkisen suuren merikäärmeen sanomalehtemme palstojen kautta panisit kummittelemaan! — — Miten saatoit tuon läpiseulotun valheen taas panna lehteen?

BELLMAUS. Se sopi paraiten, puuttui vain kuusi riviä.

BOLZ. Se on puolustus, mutta ei mikään hyvä. Keksi omia juttuja, vai minkätähden olet sanomalehtimies? Tee pieni "lähetetty" esimerkiksi katsahdus ihmiselämään ylimalkaan, tahi koirain juoksentelemisesta pitkin katuja, tahi tekase hiuksia pöyristyttävä kertomus, vaikka salamurha kohteliaisuudesta, tahi kuinka hamsteri on purrut kuoliaaksi seitsemän nukkuvaa lasta, tahi muuta sellaista. — On niin paljon, mitä tapahtuu, ja niin suunnattoman paljon, mitä ei tapahdu, niin että kunnialliselta sanomalehtimieheltä ei koskaan tarvitse puuttua uutisia.

BELLMAUS. Antakaa tänne, minä tahdon sen muuttaa. (Menee pöydän luo, silmäilee painettua lehteä, leikkaa suurilla saksilla liuskan siitä ja liisteröi sen sanomalehden numeroon.)

BOLZ. Aivan niin, poikani, tee niin ja paranna itsesi. — (Avaten oven oikealle) Kämpe, voitteko silmänräpäykseksi tulla tänne? (Müllerille, joka ovella odottaa,) Pois korrehtuurin kera painoon! (Müller ottaa Bellmausilta vastaan lehden, rientää pois).

KÄMPE (astuen sisään). Minä en voi kirjoittaa mitään kunnollista, kun pidätte sellaista melua!

BOLZ. Vai niin! Mitä nyt sitten olette kirjoittanut? Korkeintaan rakkaudenkirjeen jollekulle tanssijattarelle, tahi tilauksen räätälillenne?

BELLMAUS. Ei, hän kirjoittaa hellätunteisia kirjeitä. Hän on vakavasti rakastunut, sillä hän vei minut eilen kuuvalossa kävelemään ja puhui halveksivaisesti kaikesta juomisesta.

KÄMPE (joka on ottanut mukavan asennon). Hyvät herrat, on halpamaista huutaa ihminen pois työstään mokomain sukkeluuksien tähden.

BOLZ. Niin, niin, hän julkisesti panettelee Teitä väittäessään Teidän muuta rakastavan kuin uusia kenkiänne ja hiukan omaa itseänne. — Sinä itse olet rakkautta pirskuva luonne, pikku Bellmaus. Sinä sytyt kuin rohdintukko heti, kun näet nuoren neidon, sinä kuljeskelet hehkuen ja savuten sen ympärillä kumminkaan kertaakaan uskaltamatta häntä puhutella. Mutta häntä on laupeudella kohdeltava, sillä hän on synnyltään lyyrillinen runoilija, sentähden hän on kaino, hän punastuu naisten edessä ja kykenee vielä runolliseen tunteellisuuteen.

BELLMAUS. Minä en ollenkaan halua alituisesti kuulla puhuttavan runoistani; olenko niitä koskaan teille lukenut?

BOLZ. Et, taivaalle kiitos, sitä hävyttömyyttä et ole tehnyt — (Vakavasti.) Mutta toimeen, herrat! Tämänpäiväinen numero on valmis, Oldendorf ei ole vielä täällä, sillä välin neuvotelkaamme ystävällisesti. — Oldendorfin täytyy tulla kaupungin edustajaksi ensi valtiopäivillä, meidän puolueemme ja Unionin on asia ajettava läpitse. Miten puoluelaistemme laita on tänään?

KÄMPE. Mahdollisimman hyvin. Vastustajat myöntävät, ettei kukaan toinen ehdokas olisi heille niin vaarallinen, ja ystävillämme on kaikkialla parhaat toiveet. Mutta Te tiedätte, miten vähän se merkitsee. — Tässä on vaalimiesten luettelo. Meidän vaalitoimikuntamme antaa sanoa Teille, että laskumme olivat oikeat. Sadasta vaalimiehestä kaupungissamme on 40 varmuudella meidän, jotenkin yhtä paljon on vastapuolueen luetteloissa, jäännös, noin 20 ääntä, on epävarma. On selvää, että vaali on tapahtuva hyvin pienellä enemmistöllä.

BOLZ. Luonnollisesti on meillä oleva enemmistö, puhukaa niin joka paikassa suurella varmuudella. Moni, joka vielä ei ole päättänyt, tulee puolellemme kuullessaan, että me olemme lukuisammat. Missä on epävarmojen vaalimiesten luettelo? (Katsoo sitä.)

KÄMPE. Minä olen pannut merkin niiden kohdalle, joihin ystävämme luulevat voitavan vaikuttaa.

BOLZ. Erään niinen vieressä on kaksi ristiä, mitä ne merkitsevät?

KÄMPE. Se on Piepenbrink, viinikauppias Piepenbrink. Hänellä on suuri joukko takanaan, hän on hyvinvoipa mies ja kuuluu määräävän seuralaistensa 6—8 ääntä.

BOLZ. Hänet täytyy meidän saada. Millainen mies hän on?

KÄMPE. Hän kuuluu olevan hyvin raaka eikä lainkaan välittävän politiikasta.

BELLMAUS. Mutta hänellä on sievä tytär.

KÄMPE. Mitä hyödyttää hänen sievä tyttärensä? Tahtoisin mieluummin, että hänellä olisi ruma rouva, silloin olisi helpompi tulla tutuksi.

BELLMAUS. Hänellä on ruma rouva, lyhyttukkainen nainen, jolla on tulipunaisia nauhoja myssyssä.

BOLZ. Rouvineen tahi ilman, mies pitää meidän saada. — Hiljaa, tullaan, ne ovat Oldendorfin askeleita. Meidän toimistamme hänen ei tarvitse tietää mitään. Menkää huoneisiinne, herrat, illalla puhumme enemmän.

KÄMPE (ovella). Se kai nyt kumminkin sopii, että ensi numerossa taas hyökkään Coriolanin nuolen kirjeenvaihtajan kimppuun, joka käyttää nuolta merkkinänsä.

BOLZ. Kyllä, käykää arvokkaasti, mutta tuntuvasti hänen kimppuunsa. Nyt juuri vaalin edellä pieni kahakka vastustajiemme kanssa on hyödyksi; ja nuolella merkityissä kirjoituksissa on kovin heikkoja kohtia. (Kämpe ja Bellmaus poistuvat.)

OLDENDORF (saapuu keskiovesta). Hyvää päivää, Konrad.

BOLZ (pöydällä oikealla vaaliluetteloita tutkien). Sinun sisällekäymisesi olkoon siunattu! Tuolla ovat kirjeet, ei ole mitään tärkeätä.

OLDENDORF. Tarvitsetko minua täällä tänään?

BOLZ. En, sydänkäpyseni, iltanumero on valmis, aamuksi kirjoittaa Kämpe pääartikkelin.

OLDENDORF. Mistä?

BOLZ. Pientä etuvartiokahakkaa Coriolanin kanssa. Taas tuntematonta, nuolella merkittyä kirjeenvaihtajaa vastaan, joka hyökkäsi puolueemme kimppuun. Mutta ole huoletta, olen sanonut Kämpelle, että hän kirjoittaa arvokkaasti, kohtelee artikkelia arvokkaasti.

OLDENDORF. Ei missään tapauksessa! Artikkelia ei pidä kirjoitettaman.

BOLZ. En ymmärrä sinua. Miksi on valtiollisia vastustajia, jos niiden kimppuun ei saa hyökätä?

OLDENDORF. Kuule sitten. Artikkelit ovat överstiltä, hän itse on sen tänään minulle sanonut.

BOLZ. Tuli ja leimaus!

OLDENDORF (synkästi). Saatat ajatella, että sitä tunnustusta seurasi muita ilmoituksia, jotka tekivät asemani överstiin ja hänen taloonsa nähden kerrassaan epämieluiseksi.

BOLZ (vakavasti). Ja mitä översti vaatii sinulta?

OLDENDORF. Hän on sopiva kanssani, jos luovun sanomalehden toimituksesta ja peräydyn vaaliehdokkuudesta.

BOLZ. Peijakas, se on vähän vaadittu.

OLDENDORF. Minä kärsin näissä ristiriitaisuuksissa. Sinulle, ystäväni, voin sen sanoa.

BOLZ (hänen luokseen astuen, pudistaen hänen kättään). Miehisen liikutuksen juhlallinen hetki.

OLDENDORF. Ole nyt edes ilveilemättä. — Sinä saatat ajatella, miten tukala asemani överstin luona on ollut. Arvokas vanha herra kylmä tahi kiivas, puhettansa purevin vihjauksin höystäen, Ida kärsivä, näen usein että hän on itkenyt. Jos meidän puolue voittaa, ja minä tulen kaupungin edustajaksi, niin pelkään menettäneeni kaiken toivon liittoon Idan kanssa.

BOLZ (innokkaasti). Ja jos sinä peräydyt, niin puolueemme kärsii tuntuvan tappion. (Vilkkaasti ja painolla). Edessä olevat valtiopäivät tulevat valtakunnalle turmiollisiksi. Puolueet ovat aivan erilaiset. Jokaisen äänen menetys on asiallemme onnettomuudeksi. Sitä paitsi ei meillä sinua lukuunottamatta tässä kaupungissa ole ketään, jolla ehdokkaana olisi kylliksi suuri suosio voidakseen tulla valituksi. Jos ilman mitään syytä vetäydyt pois vaalista, voittavat vastustajamme.

OLDENDORF. Valitettavasti on laita, kuten sanot.

BOLZ. (yhä innokkaasti). En tahdo sinulle puhua luottamuksestani kykyysi, olen vakuutettu, että kamarissa ja kenties hallituksen jäsenenä olet hyödyttävä maata. Pyydän sinua nyt vain ajattelemaan velvollisuuksiasi valtiollisia ystäviämme kohtaan, jotka sinuun luottavat, ja lehteä kohtaan sekä meitä, jotka olemme kolme vuotta ahkerasti työskennelleet saadaksemme Oldendorfin nimen, joka lehden ensimmäisenä on, kuuluisaksi. Kysymys on kunniastani ja jokaisen silmänräpäyksen häilyminen puoleltasi olisi vääryys.

OLDENDORF (malttaen). Sinä olet kiivas ilman syytä. Myös minä pidän sopimattomana peräytyä nyt, kun minulle sanotaan, että olen asiallemme tarpeellinen. Mutta jos sinulle, ystävä, tunnustan, että se päätös maksaa minulle suuren uhrin, niin en sillä välittäkään laiminlyö asiaamme enkä meitä molempia.

BOLZ. (lepyttäen). Sinulla on aivan oikein, sinä olet kunnon toveri. Siis vaan rauhallisuutta, ystävällisyyttä, rohkeutta! Vanha överstisi ei ole oleva leppymätön.

OLDENDORF. Hän on tullut luottamusväleihin Sendenin kanssa, joka häntä kaikin tavoin mielittelee, ja jonka aikomukset, pelkään, läheltä koskevat minuakin. Olisin huolestuneempikin, jos en tietäisi saavani hyvää asianajajaa överstin talossa: Adelheid Runeck on vastikään saapunut.

BOLZ. Adelheid Runeckko? Se vielä puuttui! (Nopeasti huutaen ovesta oikealle.) Kämpe, artikkelia nuoliritaria vastaan ei kirjoiteta. Ymmärrättekö?

KÄMPE (ovella, kynä kädessä). Mitä sitten kirjoitetaan?

BOLZ. Sen käki tietäköön. — Kuulkaa, ehkä voin taivuttaa Oldendorfin kirjoittamaan pääartikkelin huomiseksi. Mutta joka tapauksessa täytyy Teillä olla jotain valmiina.

KÄMPE. Mutta mitä sitten?

BOLZ (innokkaasti). Kirjoittakaa minun puolestani vaikka siirtolaisuudesta Austraaliaan, se ainakaan ei synnytä pahennusta.

KÄMPE. Hyvä. Pitääkö minun siihen kehoittaa, vai kieltää?

BOLZ (nopeasti). Luonnollisesti kieltää. Me tarvitsemme kaiken työkykyisen väen omassa maassa. — Kuvailkaa Austraalia mitättömäksi maailman kolkaksi, läpeensä todenmukaisesti, mutta mahdollisimman synkästi. Mitenkä kenguru palloksi kääriytyneenä vastustamattomalla ilkeydellä hyppää kullanetsijän päähän, samalla kuin nukkaeläin takaapäin nipistää häntä kinttuihin; mitenkä kullanetsijä talvisin saa seistä kaulaa myöten suolavedessä, mutta kesällä kolmeen kuukauteen ei saa siemaustakaan juodakseen, ja jos hän sen kaiken kestää, varastelevaiset alkuasukkaat lopulta syövät hänet. Kuvailkaa se oikein elävästi ja loppuun pankaa australialaisen villan uusimmat markkinahinnat Times-lehdestä. (Heittää oven kiini.)

OLDENDORF (pöydän luona). Sinä tunnet neiti Runeckin? Kirjeissään

Idalle hän kyselee innokkaasti sinusta.

BOLZ. Niinkö? Niin, tietysti tunnen hänet. Olemme samasta kylästä, hän linnasta, minä pappilasta, isäni on meitä yhdessä opettanut. Oja, minä tunnen hänet!

OLDENDORF. Mistä se tulee, että olette joutuneet niin vieraiksi toisillenne? Sinä et milloinkaan puhu hänestä.

BOLZ. Hm! Ne ovat vanhoja juttuja, perhe-eripuraisuuksia, Montecchi ja Capuletti. [Montecchi ja Capuletti, kaksi keskenään vihamielistä perhettä Shakespearen murhenäytelmässä "Romeo ja Julia". Suom. muist.] En ole nähnyt häntä pitkään aikaan.

OLDENDORF (nauraen). En toivo, että valtiolliset mielipiteet teidänkin välinne olisivat rikkoneet.

BOLZ. Jotain valtiollista todella meidänkin erossamme oli pelissä, — Sinä näet, on yleinen onnettomuus, että ystävyys puolue-elämän tähden tulee tyhjäksi.

OLDENDORF. Se on surkeata! Uskon asioissa jokainen sivistynyt ihminen toisen vakuutusta suvaitsee, mutta politiikassa kohtelemme toinen toistamme kuin konnat, jos joku muutamissa värivivahduksissa on toista maata kuin naapurinsa.

BOLZ (syrjään). Ainetta ensi artikkeliin! (Ääneensä.) On toista maata kuin naapurinsa, aivan minun mielipiteeni. Se on lehdessämme julkaistava. (Pyytäen.) Kuule, pieni, kelpo kirjoitus: Kehoitus vaalimiehillemme, arvon anto vastustajillemme! Sillä ovathan he meidän veljiämme! (Yhä enemmän pyytäen.) Oldendorf, siinä olisi jotakin sinulle, siinä aineessa on hyvettä ja inhimillisyyttä; kirjoittaminen hauskuuttaisi sinua ja epäämäsi riitakirjoituksen tähden olet lehdelle kirjoituksen velkaa. Tee minulle mieliksi! Kirjoita tuolla perähuoneessa, kukaan ei saa sinua häiritä.

OLDENDORF (nauraen). Sinä olet halpa juonittelija!

BOLZ (pakoittaen hänet tuolilta). Minä pyydän, sieltä löydät paperia ja mustetta. Tule, kultaseni, tule. (Saattaa hänet ovelle vasempaan, Oldendorf poistuu. Bolz huutaa jatkaen.) Tahdotko sikaarin? Vanhan uguesin? (Vetää sikaarikotelon taskustaan.) Etkö? — Kirjoita jotenkin paljon, se olisi pääkirjoitus! (Sulkee oven, huutaa ovesta oikealla.) Professori kirjoittaa artikkelin itse, pitäkää huolta, ettei häntä häiritä. — (Näyttämön etualalla.) Se on tehty. — Adelheidko kaupungissa täällä? — Silloin haluan heti hänen luokseen! — Seis, aina kauniisti kylmäverinen. Sinä vanha Bolz, et ole enää pappilan päivettynyt poikaloppi. Ja jos olisitkin, niin on hän aivan toiseksi muuttunut. Ruoho on kasvanut lapsellisen mieltymyksen haudan yli. Miksi rummutat nyt niin levottomasti, rakas sielu? Täällä kaupungissa on hän sinusta aivan yhtä etäällä kuin maatilallaankin. (Istuu, leikittelee lyijykynällä.) Ei mikään pysty kylmään vereen! murisi salamanteri, kun valkeaan istui.

KORB (saapuu). Onko herra Bolz täällä tavattavissa?

BOLZ (hypähtäen ylös). Korb! Rakas Korb! Tervetullut, sydämmellisesti tervetullut! Oivallista, kun ette ole minua unohtaneet. (Puristaa hänen kättänsä.) Minua kovin ilahuttaa nähdä Teitä.

KORB. Ja minua sitten! — Me olemme täällä kaupungissa! Koko kylä lähettää terveisiä! Antonista, tallipojasta — hän on nyt isäntärenki — aina vanhaan yövartijaan saakka, jonka torven Te kerran ripustitte torninhuippuun. Ei, mutta miten hauskaa!

BOLZ. Mitenkä neiti jaksaa? Kertokaa, ukko!

KORB. Nyt aivan hyvin. Mutta meillä on ollut onnettomuuksia. Neljä vuotta autuas kenraali sairasti, se oli paha aika. Te tiedätte, että hän oli aina äreä herra.

BOLZ. Niin kyllä, häntä oli vaikea palvella mielen mukaan.

KORB. Ja varsinkin sairauden aikana. Mutta neiti oli tottunut häneen, hän oli niin hienotunteinen, ja niin kärsivällinen sitten kuin karitsa. Nyt hänen kuoltuansa neiti yksinään hoitaa koko taloutta, vieläpä kuin paras isäntä; nyt on taas hyvä aika kylässä. Minä kerron Teille kaikki, mutta vasta illalla, neiti odottaa minua, pikimältä vain juoksin Teille ilmoittamaan, että olemme kaupungissa.

BOLZ. Ei niin pian, Korb. — Siis väki kylässä vielä muistelee minua.

KORB. Niin luulen. Kukaan ei saata ymmärtää, miksi ette tule luoksemme. — Niin kauvan kuin vanha herra vielä eli, silloin todella oli vähän toista, mutta nyt —

BOLZ (vakavasti). Minun vanhempani ovat kuolleet, pappilassa asuu vieras!

KORB. Mutta elämmehän mekin vielä linnassa. Neiti varmaan ilostuisi.

BOLZ. Muistaako hän vielä minua.

KORB. Luonnollisesti. Juuri tänäänkin hän kyseli Teistä.

BOLZ. Mitä sitten, ukko?

KORB. Hän kysyi, onko totta, mitä puhutaan, että Teistä on tullut hurjastelija, että teette syntiä, armastelette, lemmon tavalla elätte.

BOLZ. Oi voi! Te olette kai minua puolustaneet?

KORB. Se on selvä se! Minä sanoin hänelle, että se kaikki Teihin nähden on itsestään selvää.

BOLZ. Kirottua! — Niinkö hän ajattelee minusta? — Kuulkaa Korb, neiti

Adelheidilla kai on paljon kosijoita?

KORB. Meren hieta ei ole mitään niiden rinnalla.

BOLZ (äreästi). Mutta lopuksi saattaa hän vain yhden valita.

KORB (viekkaasti). Oikein! Mutta kenen? siinä kysymys.

BOLZ. Kenen Te luulette?

KORB. Jaa, sitä on vaikea sanoa. Siellä on tuo herra Senden, joka nyt asuu kaupungissa. Jos jollakulla on toiveita, on varmasti hänellä. Hän on alituisesti kuin kärppä ympärillämme. Juuri äsken, kun olin lähdössä, hän lähettää meidän taloon kokonaisen tusinan pääsylippuja suureen ressource-juhlaan. Sen pitäisi olla sellainen juhla, jossa yleisö käy käsi kädessä porvarien kanssa.

BOLZ. Niin, se on valtiollinen seura, jota Senden johtaa. Hän pitää suuren vaalimiesten kokouksen. Ja menevätkö översti sekä naiset sinne?

KORB. Niin kuulin; minäkin olen saanut lipun.

BOLZ (itsekseen). Ollaanko jo niin pitkällä? Oldendorf parka! — Ja

Adelheid herra von Sendenin seurajuhlassa!

KORB (itsekseen). Miten alottaisin päästäkseni hänen lemmenasioittensa perille? (Kovaa.) Niin, kuulkaa herra Konrad, vielä yksi asia. Onko Teillä täällä toimistossa ehkä jotain oikein hyvää ystävää, jota voisitte suositella minulle?

BOLZ. Miksi niin, ukkoseni?

KORB. Vain siksi, että — hm — minä olen outo paikkakunnalla ja minulla on paljon toimia ja huolta, joissa tarvitsen neuvoja, ja sentähden olisi hyvä kuin olisi joku, jolta saisin tietoja, milloin Te ette ole täällä, ja jolle voisin antaa jotakin Teille jätettäväksi.

BOLZ. Te tapaatte minut täällä melkein koko päivän. (Ovelle.) Bellmaus! (Bellmaus saapuu.) Katso tätä herraa, hän on vanha, arvoisa ystäväni kotikylästäni. Jos hän joskus ei tapaisi minua, niin ole sinä sijassani. — Tämän herran nimi on Bellmaus ja hän on kunnon mies.

KORB. Iloitsen tuttavuudestanne, herra Bellmaus.

BELLMAUS. Minä samaten, herra — sinä et ole minulle vielä sanonut nimeä.

BOLZ. Kori! [Korb suomeksi kori. Suom. muist.] Kantokorien suuresta suvusta; hänellä on eläissään ollut paljon kannettavaa, minuakin hän on usein kantanut selässään.

BELLMAUS. Minä samaten iloitsen, herra Korb. (Puristavat toistensa käsiä.)

KORB. Niin, se on tehty; ja nyt minun täytyy lähteä, muuten odottaa neiti.

BOLZ. Voikaa hyvin pikaiseen jälleen näkemiseen. (Korb poistuu,

Bellmaus poistuu ovesta oikealle.)

BOLZ (yksin). Tuo Senden siis kosiskelee häntä. Oi, se on katkeraa!

HENNING (saapuu Müllerin seuraamana, yönutussa, kiiruhtaen, painettu arkki kädessä). Palvelijanne, herra Bolz! Sanotaanko sokerileipuri eli sokurileipuri? Uusi korrehtuurinlukija on korjannut sokerileipuri.

BOLZ (ajatuksissaan). Paras herra Henning, Unioni painaa sokurileipuri.

HENNING. Minä sanoin samalla tavalla. (Müllerille.) Se on muutettava, painokone odottaa. (Müller nopeasti pois.) Sattumalta olen lukenut pääkirjoituksen. Se on Teiltä, tietystikin. Se on hyvin hyvä, mutta liian terävä, hyvä herra Bolz: pippuria ja sinappia, se suututtaa, se tekee pahaa verta.

BOLZ (ajatuksissaan). Minä olen aina tuntenut vastenmielisyyttä tätä miestä kohtaan.

HENNING (loukattuna). Mitä? Kuinka? Herra Bolz? Teilläkö on vastenmielisyyttä minua kohtaan?

BOLZ. Ketä kohtaan? Ei, hyvä herra Henning, Te olette kunnon mies, ja olisitte paras kaikista sanomalehdenomistajista, jos ette toisinaan olisi arka jänis. (Syleilee häntä.) Tervehtikää matami Henningiä puolestani, herra, ja jättäkää minut yksin, minä ajattelen seuraavaa kirjoitusta.

HENNING (poistyönnettäissä). Kirjoittakaa vain hyvin lievästi ja ihmisystävällisesti, hyvä herra Bolz.

BOLZ (yksin, kävellen ympäri). Senden ahdistaa minua, missä vain voi, hänen menettelynsä saattaisi jokaisen toisen haarniskaan. Pitikö hänen aavistaman —

MÜLLER (saapuu nopeasti). Muuan vieras neiti haluaa tavata Teitä.

BOLZ (säpsähtäen). Muuan neitikö? ja minuako?

MÜLLER. Herra toimittajaa. (Antaa kortin.)

BOLZ (lukee). Leontine Pavoni-Gessler, synt. Melloni Pariisista. — Hän lienee joku taiteilijatar. Onko hän sievä?

MÜLLER. Hm! jotakuinkin!

BOLZ. Sanokaa hänelle meidän surkuttelevan, ettemme voisi nauttia sitä hupia, toimituksella oli tänään suuri pyykki.

MÜLLER. Mitä?

BOLZ (kiivaasti). Pyykki, lapsenpyykki, me olemme saippuavaahdossa kyynärpäitä myöten.

MÜLLER (nauraen). Ja sitäkö pitää minun —?

BOLZ (kärsimättömästi). Te olette taulapää! (Ovelle.) Bellmaus! (Bellmaus saapuu.) Jää tänne ja ota vastaan vieras. (Antaa hänelle kortin.)

BELLMAUS. Ah, hän on se uusi tanssijatar, jota odotettiin tänne.

(Tarkastaen nuttuansa.) Mutta minähän en ole lainkaan pukeutunut!

BOLZ. Sitä enemmän on hän pitänyt huolta pukeutumisestaan.

(Müllerille.) Sisään neitinesi! (Müller poistuu.)

BELLMAUS. Mutta todella minä en voi —

BOLZ (äreästi). Hiiteen, älä kursastele! (Menee pöydän luo, sulkee paperit salkkuun, ottaa hattunsa.)

MADAME PAVONI (saapuu). Onko minulla kunnia nähdä edessäni Unionin herra toimittaja?

BELLMAUS (kumartaa). Tietysti — se tahtoo sanoa. — Ettekö tahdo olla niin hyvä ja istua? (Siirtää tuoleja.)

BOLZ. Adelheid on teräväsilmäinen ja viisas, kuinka on mahdollista, ettei hän näe, mikä tuo poikaloppi oikeastaan on.

MADAME PAVONI. Herra toimittaja, ne henkevät kirjoitukset taiteesta, jotka lehteänne kaunistavat, — ovat minulle antaneet aihetta —

BELLMAUS. Oi, minä pyydän!

BOLZ (päättävästi). Minun täytyy hankkia pääsy tuohon ressource-juhlaan! (Menee pois kumartaen neidille.)

Bellmaus ja madame Pavoni (istuvat vastatusten.)

Esirippu putoaa.

TOINEN NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

Sali överstin talossa. Edessä oikealla Ida ja Adelheid. Adelheidin vieressä översti, kaikki istuen. Heidän edessään kahvipöytä.

ÖVERSTI (keskustelussa Adelheidin kera, nauraen). Oivallinen juttu ja hauskasti juteltu. — Olen sydämestäni iloinen, että Te olette luonamme, rakas Adelheid, nyt puhellaan pöydässämme toki jotain muutakin kuin tuota ikävää politiikkaa! — Hm! — Professori ei tule tänään. Eipä häntä ennen puuttunut kahvipöydästä. (Äänettömyys; Adelheid ja Ida katsovat toisiinsa.)

IDA (huokaa).

ADELHEID. Ehkä hänellä on työtä.

IDA. Tai on hän vihoissaan meille siitä, että minä tänä iltana menen juhlaan.

ÖVERSTI (äreästi). Tyhmää puhetta, sinä et ole hänen rouvansa, et edes hänen kihlattu morsiamensa. Sinä olet isäsi kodissa ja kuulut minun piiriini. — Hm, huomaan, että hän on minulle vihainen siitä, mitä äskettäin puhuin. Taisin olla vähän kiivas.

ADELHEID (päällään nyökäten). Niin, kuten kuulen, vähän.

IDA. Hän pelkää, että Te olette epäystävällinen hänelle, hyvä isä.

ÖVERSTI. No, minulla on syytä kyllin olla suuttunut, älä muistuta minua siitä. Ja se, että hän lisäksi antoi kietoa itsensä näihin vaaleihin, on anteeksiantamatonta. (Kävelee edestakaisin.) Lähetä kuitenkin häntä noutamaan, Ida. (Ida soittaa. Karl saapuu.)

IDA. Tervehdä professoria, me odotamme häntä kahville. (Karl poistuu.)

ÖVERSTI. No, että odotamme, ei ollut juuri tarpeellista sanoa, olemmehan jo juoneet.

ADELHEID. Ida ei vielä.

IDA. Hiljaa!

ADELHEID. Miksi hän on ruvennut ehdokkaaksi? Eikö hänellä ilmankin ole kyllin toimia.

ÖVERSTI. Kaikki kunnianhimoa, tytöt. Tässä nuoressa herrassa asuu kunnianhimon pahahenki, se ajaa häntä kuin höyry lokomotiivia.

IDA. Ei, isä, hän ei ole siinä ajatellut itseään.

ÖVERSTI. Se ei tapahdu niin alastomasti: minä tahdon edistyä, tahi: minä tahdon tulla mainioksi mieheksi. Se käy hienommin. Hyvät ystävät tulevat ja sanovat: On velvollisuus hyvää asiaa kohtaan, että sinä — on rikos isänmaata kohtaan, jollet sinä — sinulta se on uhri, mutta me vaadimme sitä; — ja niin turhuus tulee koreaan verhoon käärityksi, ja edusmiesehdokas esiytyy luonnollisesti puhtaasta isänmaallisuudesta. Älkää opettako vanhaa soturia maailmaa tuntemaan. Me, hyvä Adelheid, olemme rauhassa ja nauramme moisia heikkouksia.

ADELHEID. Ja kärsimme niitä laupeudella, jos meillä on niin hyvä sydän kuin Teillä.

ÖVERSTI. Niin, kokemus tekee viisaaksi. (Karl saapuu.)

KARL. Herra von Senden ja kaksi muuta herraa.

ÖVERSTI. Mitä he haluavat? Hyvin mieluista. (Karl poistuu.) Suvaitkaa lapset, että tuon heidät tänne sisälle. Senden ei viivy koskaan pitkään, hän on levoton sielu. (Naiset nousevat.)

IDA. Tulimme taas häirityiksi.

ADELHEID. Älä ole harmissasi, sitä enemmän aikaa on meillä pukeutuaksemme. (Adelheid ja Ida poistuvat vasemmalle.)

(Senden, Blumenberg ja muuan kolmas herra saapuvat.)

SENDEN. Herra översti, me tulemme tulevaa vaalia varten asetetun valiokunnan toimesta ilmoittamaan Teille, että toimikunta yksimielisesti on päättänyt pyytää Teitä, herra översti, puolueeni vaaliehdokkaaksi.

ÖVERSTI. Minuako?

SENDEN. Toimikunta pyytää Teitä suostumaan tähän päätökseen, että vielä tänä iltana juhlassa voitaisiin se vaalimiehille ilmoittaa.

ÖVERSTI. Puhutteko totta, hyvä Senden? Kuinka toimikunta tuli sitä ajatelleeksi?

SENDEN. Herra översti, presidentti, jonka edellisen sopimuksen mukaan piti kaupunkia edustaa, on katsonut paremmaksi asettaa maakunnan ehdokkaaksi: paitsi häntä ei kaupungissamme ole ketään, joka olisi niin yleisesti tunnettu ja niin porvariston suosiossa kuin Te. Jos Te suostutte pyyntöömme, on puolueemme varma voitosta; jos sen hylkäätte, niin on todennäköistä, että vastustajamme saavat tahtonsa menemään läpi. Te olette kanssamme yhtä mieltä siitä, että sellainen lopputulos kaikin mokomin täytyy estää.

ÖVERSTI. Minä älyän kaiken sen, mutta juuri minun on persoonallisista syistä mahdoton tässä asiassa hyödyttää ystäviämme.

SENDEN (toisille). Sallikaa minun herra överstille esittää muutamia seikkoja, jotka kenties saavat hänet suostumaan toivomuksiimme. (Blumenberg ja toinen herra poistuvat puutarhaan, missä toisinaan tulevat näkyviin.)

ÖVERSTI. Mutta, Senden, miten voitte Te saattaa minut tähän pulaan? Te tiedätte, että Oldendorf useita vuosia on ollut yhdessä perheeni kanssa, ja että minusta täytyy olla hyvin vastenmielistä ruveta julkisesti hänen vastustajakseen.

SENDEN. Jos professori todella on niin kiintynyt tänne, niin on hänellä nyt paras tilaisuus sitä näyttää. On itsestään selvää, että hän heti on peräytyvä.

ÖVERSTI. Minä ainakaan en siitä ole vakuutettu; hän on useissa asioissa sangen itsepäinen.

SENDEN. Jos hän ei peräydy, niin mokomaa itsekkäisyyttä tuskin enää saattaa kutsua itsepäisyydeksi. Ja tässä tapauksessa Teillä tuskin on velvollisuuksia häntä kohtaan: velvollisuuksia, herra översti, jotka tuottaisivat vahinkoa koko maalle. Sitä paitsi hänellä ei ole mitään toiveita tulla valituksi, siinä tapauksessa, että te suostutte, sillä Te olette pienellä, mutta varmalla enemmistöllä hänet voittava.

ÖVERSTI. Onko sitten tuo enemmistö meillä varma?

SENDEN. Siitä luulen voivani mennä takuuseen. Blumenberg ja toiset herrat ovat panneet toimeen hyvin tarkkoja tiedusteluja.

ÖVERSTI. Professorille olisi aivan oikein, jos hänen minun tähteni täytyisi peräytyä. — Mutta ei, — ei, se ei sentään käy päinsä, ystäväni.

SENDEN. Me tiedämme, herra översti, minkä uhrauksen Teiltä vaadimme, ja että Te ette siitä saa mitään korvausta, paitsi tiedon siitä, että olette tehneet isänmaalle suuren palveluksen.

ÖVERSTI. Tosin.

SENDEN. Niin katseltaisiin asiaa pääkaupungissakin, ja minä olen vakuutettu, että Teidän tulonne kamariin synnyttäisi suurta iloa vielä muissakin piireissä kuin Teidän lukuisten ystävienne ja ihailioittenne.

ÖVERSTI. Minä tulisin siellä kohtaamaan paljon vanhoja ystäviä ja tovereita. (Itsekseen.) Minut esitettäisiin hovissa.

SENDEN. Äskettäin tiedusteli sotaministeri lämpimästi Teitä: hänkin nähtävästi on sotatovereitanne.

ÖVERSTI. Kyllä, me olimme nuorina kukkoina molemmat samassa komppaniassa ja olemme tehneet monta hurjaa kepposta yhdessä. Olisi minusta hauska nähdä, mitenkä hän kamarissa vetää kunnioitettavat kasvonsa synkkiin ryppyihin; hän oli rykmentissä aika huimapää, mutta oiva nuorukainen.

SENDEN. Ja hän ei ole ainoa, joka Teidät avosylin ottaa vastaan.

ÖVERSTI. Kuitenkin täytyy minun miettiä asiaa.

SENDEN. Älkää vihastuko, herra översti, jos minä Teitä pakoitan päättämään rupeatteko ehdokkaaksemme. Tänä iltana täytyy meidän kutsutulle porvaristolle esittää heidän ehdokkaansa, silloin viimeistään pitää päätöksen olla valmis, tahi kaikki on menetetty.

ÖVERSTI (epävarmana). Senden, Te laskette veitsen kaulalleni.

(Senden viittaa herroja puutarhan ovelta lähemmäksi.)

BLUMENBERG. Me rohkenemme pyytää Teitä, tietäen, että niin oiva soturi kuin Te, herra översti, pian tekee päätöksensä.

ÖVERSTI (sisällisen taistelun jälkeen). No olkoon niin, hyvät herrat, minä suostun. Sanokaa toimikunnalle, että tiedän antaa arvon luottamukselle. Tänä iltana puhumme lähemmin.

BLUMENBERG. Kiitämme Teitä, herra översti, koko kaupunki on ilolla kuuleva päätöksenne.

ÖVERSTI. Näkemään asti illalla! (Herrat poistuvat, översti yksinään ajatuksissaan.) Minun ei sentään olisi niin pian pitänyt suostua. — Mutta minun täytyi sotaministerille tehdä mielihyvä. — Mitä tulevat tytöt tästä sanomaan: ja Oldendorf? (Oldendorf saapuu.) Tuossa on hän itse! (Rykii.) — Hän on kummastuva, minä en voi häntä auttaa, hänen täytyy peräytyä. Hyvää päivää, professori, tulette oikeaan aikaan.

OLDENDORF (nopeasti). Herra översti, kaupungissa puhutaan, että herra von Sendenin puolue on asettanut Teidät vaaliehdokkaaksi: minä pyydän Teiltä itseltä varmuutta siitä, ettette suostu.

ÖVERSTI. Jos tarjous minulle olisi tehty, niin miksen ottaisi sitä vastaan yhtä hyvin kuin Tekin? Niin, paremmin kuin Te; sillä vaikuttimet, jotka minulla ovat määräämässä, ovat kuitenkin pätevämmät kuin Teidän syynne.

OLDENDORF. Huhussa siis kumminkin on vähän perää?

ÖVERSTI. Suoraan sanoen, se on totta, minä olen suostunut, Te näette minussa vastustajanne.

OLDENDORF. Se on pahinta kaikesta, mikä väliämme tähän saakka on häirinnyt. — Herra översti, eikö vuosikautisen sydämmellisen, häiritsemättömän ystävyyden muisto voinut saada Teitä välttämään tätä vastenmielistä taistelua?

ÖVERSTI. Minä en voinut tehdä toisin, Oldendorf, uskokaa minua: Teidän asianne on nyt muistella vanhaa ystävyyttämme, Te olette nuorempi mies vaikenemaan muista suhteista, Teidän asianne on peräytyä.

OLDENDORF (kiivaammin). Herra översti, olen tuntenut Teidät jo kauvan, minä tiedän, miten vilkas ja lämminsydäminen Te olette, ja miten vähän tulinen tunteenne on omansa sietämään politiikan vähäpätöisiä harmia ja kiistelyn rikkiraastavaa taistelua. Oi arvoisa ystävä, kuulkaa rukoukseni ja ottakaa lupauksenne takaisin.

ÖVERSTI. Antakaa sen olla minun huolenani: minä olen vanha runko ja kovaa puuta. — Pitäkää huolta itsestänne, hyvä Oldendorf. Te olette nuori. Teillä on mainetta oppineena, Teidän tietonne takaa Teille menestyksen kaikessa. Miksi tahdotte muulla alalla maineen ja kiitollisuuden asemesta hankkia itsellenne vain vihaa, pilkkaa ja syrjäyttämistä? Sillä Teihin nähden ne eivät ole jäävät pois. Ajatelkaa sitä, olkaa ymmärtäväinen ja astukaa takaisin.

OLDENDORF. Herra översti, jos saisin seurata omaa haluani, tekisin sen paikalla. Mutta tässä asiassa olen riippuvainen ystävistäni, minä en saata nyt peräytyä.

ÖVERSTI (kiivaasti). Ja minä en saata peräytyä vahingoittamatta hyvää asiaa. Silloin olemme niin kaukana kuin alussakin. (Itsekseen.) Senkin jukopää! (Kumpikin kävelee eri puolella näyttämöä edestakaisin.) Mutta Teillä tuskin lainkaan on toiveita tulla valituksi; on varmaa, että ystävilläni on äänten enemmistö; Te antaudutte silminnähtävän tappion alaiseksi. (Hyväntahtoisesti.) Minä en haluaisi, että Te koko kansan edessä joutuisitte häviölle minun kauttani, siitä syntyisi juoruja ja häväistystä. Ajatelkaapa sitä! On aivan hyödytöntä Teidän vaaliakaan kaksintaistelua.

OLDENDORF. Vaikkapa kaikki tuo olisikin niin varmaa kuin Te otaksutte, herra översti, täytyisi minun kuitenkin pysyä asemassani ratkaisuun asti. Mutta mikäli minä voin asiaa arvostella, ei tulos ole niinkään varma. Ja ajatelkaapa, herra översti, jos kävisi niin, että Te tappaisitte —

ÖVERSTI (suuttuneesti). Minä sanon Teille, että se ei tapahdu.

OLDENDORF. Jos kuitenkin kävisi niin? Kuinka vastenmielistä se olisi meille molemmille? Millä tunteilla Te silloin minua katselisitte! Tappio olisi minun sydämmelleni ehkä tervetullut, Teille se olisi syvä loukkaus. Ja, herra översti, sitä mahdollisuutta pelkään.

ÖVERSTI. Juuri sen tähden pitää Teidän peräytyä.

OLDENDORF. Minä en saata enää, vaan Te vielä voitte.

ÖVERSTI (kiivaasti). Leimaus ja jyrinä, herra, olenhan Teille sanonut, että en ole sellainen mies, joka sanansa takaisin ottaa. — (Molemmat kävelevät edes takaisin.) Niin on ystävyytemme lopussa, herra professori. Toiveeni eivät Teidän mielestänne ole minkään arvoisia, sen olisin voinut tietää. Kumpikin kulkekaamme tietämme. Olemme tulleet julkisiksi vastustajiksi, olkaamme kunniallisia vihollisia keskenämme!

OLDENDORF (överstin käteen tarttuen). Herra översti, tätä päivää pidän sangen onnettomana, sillä näen sillä olevan tuskallisia seurauksia. Säilyttäkää kaikissa olosuhteissa se vakaumus, että kiintymykseni ja uskollisuuteni Teitä kohtaan ei minkään kautta ole järkytettävissä.

ÖVERSTI. Asemamme on kuin taistelun edellä. Teitä haluttaa saada selkäänne vanhalta soturilta, Te saatte pitää mielitekonne.

OLDENDORF. Pyydän lupaa saada ilmoittaa keskustelustamme neiti Idalle.

ÖVERSTI (vähän rauhattomasti). Parempi on, ett'ette tee sitä nyt, herra professori, siihen tulee kyllä tilaisuutta. Sitä paitsi naiset ovat pukeutumassa, minä itse olen sanova heille sen, mikä on tarpeellista.

OLDENDORF. Voikaa hyvin, herra översti, ja ajatelkaa minua ilman vihamielisyyttä.

ÖVERSTI. Siinä asiassa teen vointini mukaan, herra professori. (Oldendorf poistuu.) — Hän ei antanut myöten. Minkälainen kunnianhimo on tuossa oppineessa! (Ida ja Adelheid saapuvat.)

IDA. Eikö se ollut Oldendorfin ääni?

ÖVERSTI. Oli, lapseni.

ADELHEID. Ja hän on taas poissa? Onko jotain tapahtunut?

ÖVERSTI. On todella, tytöt. Vähän ajan kuluttua olen minä kaupungin edustaja, vaan ei Oldendorf.

ADELHEID ja IDA (yhtaikaa). Tekö, herra översti?

IDA. Tekö, isä?

IDA. Onko Oldendorf peräytynyt?

ADELHEID. Onko vaali ohitse?

ÖVERSTI. Ei kumpaakaan. Oldendorf on osoittanut uskollisuuttaan meitä kohtaan siten, että ei ole peräytynyt, ja vaalipäiväkään ei vielä ole ohitse. Mutta päättäen kaikesta, mitä olen kuullut, ei ole ollenkaan epäilemistä, että Oldendorf häviää.

IDA. Ja Te, isäni, olette koko maailman edessä tulleet hänen vastustajakseen?

ADELHEID. Ja mitä Oldendorf on siitä sanonut, herra översti?

ÖVERSTI. Älkää kiihoittako minua, tytöt! — Oldendorf oli itsepäinen, muuten on käyttäytynyt hyvin ja siltä puolelta on kaikki järjestyksessä. Syyt, jotka minua ovat pakoittaneet niin menettelemään, ovat sangen tärkeät, selitän ne teille toisella kerralla. Asia on päätetty, minä olen suostunut, tyytykää nyt siihen.

IDA. Mutta, hyvä isä —

ÖVERSTI. Jätä minut rauhaan, Ida, minulla on muuta ajateltavaa. Tänä iltana pitää minun julkisesti puhua, niin on yleinen tapa sellaisissa vaaleissa. — Älä sure, lapseni, me pääsemme pian selville professorin ja hänen puolueensa kanssa. (Översti poistuu puutarhaan.)

IDA (ja Adelheid seisovat vastapäätä ja vääntelevät käsiänsä; Ida:)

Mitä sanot tästä?

ADELHEID. Sinä olet tytär, mitä sanot sinä?

IDA. Ei! Isä! Tuskin on hän meille perusteellisesti selittänyt, minkälaiseen verhoon kunnianhimo sellaisissa vaaleissa kääriytyy.

ADELHEID. Niin, hän kuvasi ne oikein selvästi, kaikki turhuuden peitteiksi.

IDA. Ja seuraavalla hetkellä antaa hän kietoa itsensä samaan verhoon. On se kamalaa! — Ja jos isää ei valita? Oldendorf teki väärin, kun ei antanut perään isän heikkouksille. Siinäkö on rakkautenne minua kohtaan, herra professori? Hänkään ei ole minua muistanut!

ADELHEID. Tiedätkö mitä? Toivokaamme, että he molemmat kukistuvat. Nämä politikoitsijat! — Oli kyllin paha sinulle, kun toinen heistä oli politikoitsija; nyt, kun he molemmat juovat tuosta mieltävillitsevästä maljasta, olet sinä joka tapauksessa syrjäytetty. Jos joskus tulisin ottaneeksi miehen herrakseni, asettaisin hänelle vain yhden ehdon, vanhan tätini viisaan elämänsäännön: Polttakaa tupakkia, puolisoni, niin paljon kuin haluatte, se turmelee korkeintaan seinäpaperit, mutta älkää milloinkaan ryhtykö silmäilemään sanomalehteä, se turmelee Teidän luonteenne. (Korb saapuu ovelle.) Mitä tietoja tuotte Te, Korb?

KORB (hätäisesti, salaperäisenä). Se ei ole totta!

ADELHEID (samoin). Mikä ei ole totta?

KORB. Että hänellä on morsian, hän ei ajattele sitä: hänen ystävänsä sanoo, että hänellä on vain yksi mielitietty.

ADELHEID (innokkaasti). Kuka on hän?

KORB. Hänen sanomalehtensä.

ADELHEID (huojentuneesti). Vai niin! (Kovaa.) Siitä nähdään, kuinka paljon valeita ihmiset puhuvat. Se on hyvä, rakas Korb! (Korb poistuu.)

IDA. Mikä on valetta?

ADELHEID (huoaten). Oi, että me naiset olemme viisaampia kuin miehet, me puhumme yhtä viisaasti, ja minä pelkään meillä olevan yhtä suuren halun ensi tilaisuudessa unohtamaan viisautemme. Me olemme kaikki raukkoja syntisiä!

IDA. Sinä saatat laskea leikkiä, sinä et ole koskaan kokenut, miltä tuntuu, kun isä ja rakastettu ystävä seisovat vihamielisinä vastakkain.

ADELHEID. Tarkoitatko sitä? — Mutta minulla oli hyvä ystävätär, joka mielettömästi oli kiintynyt kauniiseen, yltiöpäähän poikaan, hän oli silloin vielä lapsi, ja se oli sangen liikuttava suhde. Ritarillista lempeä hänen puoleltaan ja syviä huokauksia tytön puolelta. Silloin oli nuorella sankarittarella kova onni tulla mustasukkaiseksi, ja hän unohti runollisuuden ja kohteliaisuuden niin peräti, että sydämensä valitulle ritarille antoi korvapuustin. Se oli vain pieni korvatillikka, mutta se tuli turmiolliseksi. Nuoren daamin isä oli sen nähnyt ja vaati selitystä. Silloin nuori ritari teki, mitä todellisen sankarin tulee tehdä, hän otti koko syyn päällensä, sanoen kauhistuvalle isälle vaatineensa tytöltä suuteloa — poika raukka! niin julkea ei hän koskaan ollut! — lyönti oli ollut vastauksena. Isä oli ankara mies, hän menetteli väärin nuorukaisen kanssa. Sankari karkoitettiin kodistaan ja kotipaikastaan, ja sankaritar istui yksinään linnaullakossaan itkien kadotettua.

IDA. Hänen olisi pitänyt puhua totuus isälle.

ADELHEID. Niin, sen tyttö teki, mutta tunnustus teki pahan pahemmaksi. Siitä ajasta on jo paljon vuosia kulunut, ja ritari ja hänen daaminsa ovat nyt vanhoja ihmisiä sekä hyvin järkeviä.

IDA (nauraen). Ja eikö heillä enää ole rakkautta toisilleen sentähden, että ovat järkeviä?

ADELHEID. Rakas lapsi, mitä herra ajattelee, en voi sinulle niin varmaan sanoa: hän kirjoitti neidolle tämän isän kuoleman jälkeen sangen kauniin kirjeen, enempää minä en tiedä; mutta neidolla on enemmän uskollisuutta kuin Sinulla, hän toivoo yhä vielä. (Vakavasti.) Niin, hän toivoo, ja hänen isänsä on kuolemansa edellä antanut hänelle siihen luvan, — sinä näet, hän toivoo vielä.

IDA (syleillen häntä). Ja kuka on tuo hyljätty, jota hän toivoo?

ADELHEID. Hiljaa, rakkaani, se on syvä salaisuus. Aivan vähän elossa olevat ihmiset tietävät siitä: ja kun linnut Rosenaun puissa siitä toisilleen kertovat, niin kertovat ne tarinaa kuin olisi se esi-isiltä peritty himmeä satu, ne laulavat silloin niin vienosti ja valittavasti ja niiden höyhenet pörhistyvät kunnioituksesta. — Aikanansa olet saava tietää kaikki, ajattele nyt juhlaa, ja miten sievältä tulet näyttämään.

IDA. Täällä isä, tuolla rakastettu, kuinka on tämä päättyvä?

ADELHEID. Ole huoleton. Toinen on vanha soturi, toinen nuori valtiomies, semmoisia ylimalkaisia luonteita me naiset kaikkina aikoina olemme kietoneet pikkusormemme ympärille. (Molemmat poistuvat.)

TOINEN KUVAELMA.

Juhlasalin sivukamari. Takaseinänä suuri kaari nuolineen, joiden läpi nähdään valaistuun saliin ja sen taakse toiseen. Vasemmalla ovi, oikealla pöytä ja tuoleja: kynttiläkruunu; myöhemmin aika ajoin musiikkia.

Salissa herroja ja naisia seisoen, tahi ryhmissä edestakaisin kävellen.

Senden, Blumenberg, näiden takana Schmock, tulevat salista.

SENDEN. Kaikki käy hyvin. Oivallinen mieliala seurassa. Nämä kunnon porvarit ovat ihastuksissaan meidän valmistuksistamme. — Tämä juhla oli mainio keksintö Teiltä, Blumenberg.

BLUMENBERG. Pitäkää vaan huolta, että väki pian tulee lämpimäksi. Vähän musiikkia on aluksi hyvä, paraiksi ovat vieniläiset tanssit naisten tähden. Sitte seuraa Teidän puheenne, sitten muutamia laulukappaleita ja pöydässä överstin esittely ja maljat. Se ei saata olla onnistumatta, väellä täytyy olla sydän kivestä, jos he eivät anna ääniänsä kiitokseksi sellaisesta juhlasta.

SENDEN. Maljat ovat määrätyt.

BLUMENBERG. Mutta musiikki? Miksi vaikenee musiikki?

SENDEN. Minä odotan överstin tuloa.

BLUMENBERG. Hänet on fanfaarilla vastaan otettava: se on häntä imarteleva, tiedättekö.

SENDEN. Niin on aijottu. Heti perästä alkaa marssi ja me viemme hänet juhlakulussa sisään.

BLUMENBERG. Mainiota! Se antaa juhlallisuutta. Ajatelkaa Te vain puhettanne; olkaa kansantajuinen, sillä me olemme tänään sivistymättömäin joukkojen keralla. (Vieraita saapuu, niiden joukossa Henning.)

SENDEN (Blumenbergin kera ottaen vastaan). Sangen hauskaa Teitä täällä nähdä. — Me tiesimme, että Te ette meitä laiminlyö. — Onko tämä Teidän rouva puolisonne?

VIERAS. On, tämä on rouvani, herra von Senden.

SENDEN. Myöskin Te luonamme, herra Henning? Olkaa tervetullut, arvoisa herra!

HENNING. Ystäväni minua kutsui, ja minä olin kuitenkin utelias. Minä toivon, ettei täällä oloni ole kellekään epämieluinen.

SENDEN. Päinvastoin. Me olemme ihastuksissamme saadessamme Teitä täällä tervehtiä. (Vieraat poistuvat keskioven kautta, Senden heidän kera keskustellen poistuu.)

BLUMENBERG. Hän osaa suositella väkeä. Sen tekee tuo herrain hyvä käytöstapa. Hänestä on hyötyä; hänestä on myös minulle hyötyä; hän johtaa muita ja minä johdan häntä. (Kääntyy, katsoo Schmock'iin, joka pysytteleikse oven luona.) Mitä Te täällä teette? mitä seisotte ja kuuntelette? Te ette ole mikään tullikirjuri. Laittakaa, ettette jää minun seuraani. Sekaantukaa väen joukkoon.

SCHMOCK. Kenen luo minä menisin, kun minulla ei ole ketään tuttavaa koko joukossa. Te olette minun ainoa tuttuni.

BLUMENBERG. Miksi tarvitsee Teidän ihmisille sanoa minun olevan Teidän tuttunne? Minulla ei ole mitään kunniaa Teidän seurastanne.

SCHMOCK. Jospa ei mitään kunniaa, niin ei toki häpeääkään. Voin olla yksinkin.

BLUMENBERG. Onko Teillä rahaa voidaksenne syödä jotakin? Menkää ravintolaan ja tilatkaa jotain minun nimeeni, toimikunta maksaa.

SCHMOCK. Minä en tahdo mennä syömään. Minun puolestani ei tarvitse mitään maksaa, minä olen syönyt. (Kaukaa fanfaari ja marssi, Blumenberg poistuu. Schmock yksin edessä, kiivaasti.) Minä vihaan häntä, minä tahdon hänelle sanoa, että vihaan häntä, että halveksin häntä sydämmeni pohjasta. (Kääntyy kävelemään, palaten takaisin.) Minä en voi kuitenkaan sitä hänelle sanoa, sillä hän pyyhkii sitten kaikki pois kirjoituksistani, joita hänen sanomalehteensä laitan. Minä tahdon koettaa, voinko sulattaa tämän. (Poistuu keskiovesta. Bolz, Kämpe, Bellmaus esiintyvät sivuovelle.)

BOLZ (marssien sisään). Nyt olemme Capuletin talossa. [Montecchi ja Capuletti, toisilleen vihamieliset perheet Shakespearen näytelmässä "Romeo ja Julia". Tybald Capulet-perheen jäsen, samoin kuin Romeo Montecchin. Suom. muist.] — (Pistävinään miekan tuppeen.) Kätkekää kalpanne ruusujen alle, pullistuttakaa poskianne ja olkaa niin tyhmän ja viattoman näköisiä kuin suinkin. Ennen kaikkea älkää alkako mitään riitaa, ja kun kohtaatte tuon Tybaldin, Sendenin, olkaa hyvät ja väistykää syrjään. (Nähdään poloneesin kulkevan takana saleissa.) — Sinä Romeo Bellmaus, ole varoillasi naisväen suhteen, minä näen siellä enemmän liehuvia kutria ja väikkyviä nenäliinoja kuin sinun mielenrauhallesi on hyvä.

KÄMPE. Lyödään vetoa pullo samppanjaa, jos joku meistä joutuu rettelöön, niin olette Te yksi.

BOLZ. Mahdollisesti, mutta minä lupaan Teille, että Teillä pitää

olla siinä varma osanne. — Nyt kuulkaa sotasuunnitelmani. Te Kämpe —

(Schmock näyttäytyy.) Seis, ken on tuo? — Peijakas, Coriolanin faktori!

Meidän tuntemattomuutemme ei ole kestänyt kauvan.

SCHMOCK (joka viimeisten sanojen edellä ovella kurkistettuaan on tullut näkyviin, astuen esiin). Minä toivotan hyvää iltaa, herra Bolz.

BOLZ. Minä toivotan samaa vielä paremmassa muodossa, herra Schmock.

SCHMOCK. Voisinko saada puhua pari sanaa Teidän kanssanne?

BOLZ. Pariko? Älkää vaatiko niin vähää, Coriolanin jalo aseenkantaja.

Kaksi tusinaa pitää Teidän saada, mutta ei enempää.

SCHMOCK. Ettekö voisi antaa minulle työtä sanomalehdessänne?

BOLZ (Kämpelle ja Bellmausille). Kuuletteko te? Meidän sanomalehdessämmekö? Hm! sinä vaadit paljon, jalo roomalainen! [Coriolan, roomalaisen ylimyksen nimi. Suom. muist.]

SCHMOCK. Olen kyllästynyt Coriolaniin. — Tekisin kaikki, mitä teillä on tehtävää. Olisin mielelläni säädyllisten ihmisten luona, missä miehelle maksetaan työstään ja samalla soveliaasti kohdellaan.

BOLZ. Mitä vaaditte Te meiltä, Rooman orja? Pitäisikö meidän riistää Teidät puolueeltanne? Ei milloinkaan! Pitäisikö meidän tehdä väkivaltaa Teidän valtiolliselle vakaumuksellenne? Tekisimmekö Teidät kapinalliseksi? Pitäisikö meidän ottaa omalletunnollenne se synti, että Te tulisitte meidän puolueeseemme? Ei koskaan! Meidän omatuntomme on herkkä, se nousee kapinaan Teidän ehdotustanne vastaan.

SCHMOCK. Miksi otatte siitä huolestuaksenne? Olen Blumenbergin luona oppinut kirjoittamaan joka suuntaan. Olen kirjoittanut vasempaan, ja taas oikeaan. Minä voin kirjoittaa joka suunnalle.

BOLZ. Minä näen, Teillä on luonne. Teitä ei pitäisi puuttuman meidän sanomalehdestämme. Tarjouksenne on meille kunniaksi, mutta me emme voi nyt sitä ottaa vastaan. Sellainen maailmaa järkyttävä tapaus kuin Teidän liittymisenne vastakkaiseen puolueeseen, pitää olla tyystin punnittu. — Kumminkaan emme ota vastaan luottamustanne kuin tunnottomat barbaarit. (Syrjään toisille.) Ehkä on häneltä jotain urkittavissa! — Bellmaus, sinä olet hyväsydämmisin meistä kolmesta, sinä saat tänään pitää hänestä huolta.

BELLMAUS. Mitä on minun sitten hänen kanssaan tehtävä?

BOLZ. Vie hänet ravintolaan, istu hänen kanssaan johonkin loukkoon, vala punssia hänen ruumisparkansa täyteen, kunnes salaisuudet juoksevat esille kuin märät hiiret. Pane hänet lörpöttelemään, varsinkin vaaleista. Mene, poikaseni, ja ole koreasti varullasi, ettet itse tule lämpimäksi ja rupea jaarittelemaan.

BELLMAUS. Sillä tavalla en saa paljon nähdä juhlasta.

BOLZ. Sitä et saa, poikani! Vaan mitäpä sinä juhlasta? Kuumuutta, tomua ja vanhaa tanssimusiikkia! Sitäpaitsi kerromme sinulle kaikki huomenna, ja lopuksi, sinä olet runoilija ja voit kuvailla kaiken paljoa kauniimmaksi kuin todella onkaan. Älä siis ole harmissasi. Sinun osasi näyttää kiittämättömältä, mutta se on tärkein kaikista, sillä se kysyy kylmyyttä ja viekkautta. Mene, hiiryläiseni, [Bellmaus, Maus suomeksi hiiri. Suom. muist.] ja kavahda itseäsi, ettet kuumene.

BELLMAUS. Minä olen pitävä varani, hyvä herra mirriseni. — Tulkaa,

Schmock. (Bellmaus ja Schmock poistuvat.)

BOLZ. On hyvä, että mekin eroamme.

KÄMPE. Minä menen katsomaan, minkälainen mieliala vallitsee. Jos Teitä tarvitsen, tulen etsimään.

BOLZ. Minun ei tarvitse paljon näyttäytyä, minä pysyn täällä lähistössä. (Kämpe poistuu.) Vihdoin yksin! (Menee keskiovelle.) Tuolla seisoo översti tiheän joukon ympäröimänä! Se on hän! — Hän on täällä, ja minun täytyy pysytellä piilossa kuin kettu lehtien alla! — Mutta hänellä on haukan silmät, — kenties — ryhmä hajaantuu, hän kulkee käsi kädessä Idan kanssa läpi salin, — (vilkkaasti) he tulevat lähemmäksi! — (Äreästi.) Oi voi! Tuolla syöksee Korb suoraan luokseni! Juuri nyt! (Korb saapuu.)

KORB. Herra Konrad, en usko silmiäni, Tekö täällä, tässä juhlassa?

BOLZ (nopeasti). Hiljaa, ukkoseni, minä en ole syyttä täällä. Teihin voin luottaa, kuuluttehan Te meidän joukkoomme.

KORB. Sielun ja ruumiin puolesta. Kaiken hälinän ja viulunvingutuksen ohessa minä huudan hiljaisuudessa: Eläköön Union! (Viittaa sanomalehteä taskussaan.)

BOLZ. Hyvä, Korb, Te voisitte tehdä minulle hyvän palveluksen. Jossakin ravintolan loukossa istuu Bellmaus erään vieraan kanssa. Hänen pitäisi urkkia salaisuuksia, mutta ei voi itsekään paljoa sietää ja rupeaa helposti jaarittelemaan. Te teette puolueelle suuren palveluksen, jos joutuisasti menette sinne ja juotte punssia tukeaksenne Bellmausia. Että Te olette luja, tiedän menneiltä ajoilta.

KORB (vilkkaasti). Minä menen. — Teillä on kuitenkin yhä vielä kujeenne päässänne. Luottakaa minuun, vieras on kukistuva, ja Union on riemuitseva. (Nopeasti pois. Musiikki vaikenee.)

BOLZ. Schmock parka! — (Ovella.) Ah, he kulkevat vielä pitkin salia,

Idaa puhutellaan, hän jää seisomaan, Adelheid menee edelleen.

(Vilkkaasti.) Hän tulee, hän tulee yksin!

ADELHEID (kuin oven ohi kävellen, astuu nopeasti sisään, Bolz kumartaa). Konrad! rakas herra tohtori! (Tarttuu hänen käteensä.)

BOLZ (kumartaa syvään kätellen).

ADELHEID (hilpeästi). Minä olen tuntenut Teidät jo etäältä. Näyttäkää minulle uskolliset kasvonne! Niin, ne ovat vähän muuttuneet. Arpi, hiukan enemmän punaa ja pieni poimu suun lähellä: — minä toivon sen olevan nauramisesta.

BOLZ. Jos minut juuri nyt joku muu ennemmin valtaa kuin nauraminen, niin on se vain sieluni ohimenevä pahankurisuus. Tuntuu kuin olisin tullut kahdenkertaiseksi, kuten synkkämielinen vuorelainen. [Korkeissa vuorimaissa tapahtuu suotuisan sään vallitessa tuo omituinen valoilmiö. Suom. muist.] Teidän mukananne tuli pitkä, onnellinen lapsuuteni ilmielävänä mieleeni; kaikki sen ilot ja surut tunnen niin selvästi taas kuin olisin vielä poika, joka kerran meni metsään seikkailemaan ja pyydysti Teille kultarintakertun. — Ja kuitenkin on se ihana muoto, jonka edessäni näen, leikkikumppanistani niin muuttunut, että huomaan vain suloista unta näkeväni. — Teidän silmänne loistavat yhtä ystävällisesti kuin ennen; mutta — (kevyesti kumartaen) minulla on tuskin oikeutta enää ajatella vanhoja haaveita.

ADELHEID. Ehkä en minäkään ole niin muuttunut kuin Te luulette. — Ja miten molemmat muuttuneet lienemmekään, hyviksi ystäviksi olemme jääneet, eikö totta, herra tohtori?

BOLZ. Ennen kuin luopuisin pienimmästäkään osasta oikeuttani Teidän ystävyytenne, kirjoittaisin häijyn artikkelin itseäni vastaan sekä painattaisin sen ja antaisin julkisuuteen.

ADELHEID. Ja sentään olette tulleet niin ylpeäksi, ettette tähän asti vielä ole käyneet tervehtimässä ystävätärtänne kaupungissa. Miksi olette Te vieras överstin talossa?

BOLZ. Minä en ole siellä outo. Päinvastoin minulla on siellä hyvin huomattu asema, jonka paraiten säilytän käymällä siellä niin vähän kuin mahdollista, översti ja joskus Idakin viihdyttävät harmiansa Oldendorfia ja sanomalehteä vastaan mielellään sillä, että minut katsovat pahantekijäksi sarvineen ja kynsineen. Niin helliä välejä on pideltävä varovasti. Vaikka paholainen joka päivä on näkyvissä, ei sen siltä tarvitse tulla yleiseksi.

ADELHEID. Mutta minä pyydän nyt Teitä luopumaan korkeasta asemastanne. Minä jään talveksi kaupunkiin ja toivon Teidän, nuorundenystävällenne mieliksi, tämän maailman kansalaisena esiintyvän ystävieni luona.

BOLZ. Joka osassa, jonka Te minulle annatte.

ADELHEID. Myöskin rauhan sanansaattajana överstin ja Oldendorfin välillä?

BOLZ. Jos rauha vain siten on saavutettavissa, että Oldendorf peräytyy, niin en — mutta muuten minä olen kaikkiin hyviin tekoihin taipuvainen.

ADELHEID. Ja minä pelkään rauhan vain juuri sillä ehdolla olevan saavutettavissa. — Te näette, herra Konrad, myös me olemme tulleet vastustajiksi.

BOLZ. Minusta on hirmuista tehdä jotakin Teidän tahtoanne vastaan, niin kadotuksen poika kuin olenkin. — Pyhimyksettäreni siis toivoo ja vaatii, ettei Oldendorf tulisi edusmieheksi?

ADELHEID. Minä toivon ja vaadin sitä, hyvä herra paholainen!

BOLZ. Se on kovaa. Teillä on taivaassanne niin paljon herroja, joita voitte lahjoittaa neiti Idalle; miksi tahdotte ryöstää paholaisparalta juuri hänen ainoan sielunsa, professorin?

ADELHEID. Juuri professorin minä tahdon saada, ja Teidän pitää hänet minulle jättää.

BOLZ. Minä olen epätoivossa, minä repisin hiukset päästäni, jollei se paikka olisi niin vastahakoinen: Minä pelkään Teidän mielipahaanne, minä värisen ajatellessani, että vaali kenties on Teille vastenmielinen.

ADELHEID. Siksipä koettakaa sitä estää.

BOLZ. Sitä minä en voi, mutta heti sen mentyä kohtaloni on murehtia Teidän mielipahanne johdosta ja olla alakuloinen. Olen vetäytyvä pois maailmasta, kauvaksi aina hiljaiselle Pohjoisnavalle: siellä jäljellä olevat päiväni suruissani pelaan dominoa jääkarhujen kanssa tahi hylkeitten keskuudessa levitän sanomalehtisivistyksen ensimmäisiä alkeita. Se on oleva helpompi kärsiä kuin Teidän vihainen silmäyksenne.

ADELHEID (nauraen). Niin, sellainen olitte Te aina. Te puhuitte kaikkea mahdollista ja teitte aina oman päänne mukaan. — Ennenkuin Pohjoisnavalle matkustatte, koetatte kaiketi vielä kerran täällä saada kerallani sovintoa. — (Kämpe näkyvissä ovella.) Hiljaa! — Minä odotan käyntiänne, voikaa hyvin, jälleen löydetty ystäväni! — (Poistuu.)

BOLZ. Tuolla hyvä enkelini suuttuneena kääntää minulle selkänsä! —

Nyt olen auttamattomasti joutunut haltuusi, sen vietävä politiikka!

(Nopeasti pois keskiovesta. Piepenbrink, rouva Piepenbrink, Bertha

Fritz Kleinmichelin taluttamana, Kleinmichel saapuvat keskiovesta.

Katrilli näyttämön takana.)

PIEPENBRINK. Jumalalle kiitos, että pääsimme siitä ahdingosta.

ROUVA PIEPENBRINK. Siellä on kovin vari.

KLEINMICHEL. Ja musiikki on liian kovaa, niillä on liian paljon vaskitorvia siellä, ja vaskitorvet ovat minusta vastenmielisiä.

PIEPENBRINK. Täällä on rauhallinen paikka, tänne asetutaan.

FRITZ. Bertha tahtoisi vielä jäädä saliin, enkö minä voisi hänen kanssaan palata?

PIEPENBRINK. Minulla ei ole mitään sitä vastaan, että te nuoret palaatte saliin, mutta minusta on mieluisempaa, että jäätte luoksemme. Minä pidän mielelläni kaikki väkeni yhdessä.

ROUVA PIEPENBRINK. Jää vanhempiesi luokse, lapseni!

PIEPENBRINK. Istukaa! (Rouvalleen.) Istu sinä kulmaan, Fritz tulee minun viereeni. Ottakaa Bertha väliinne, naapurit, hän on kuitenkin ensi tilassa tuleva teidän pöytäänne. (Asettuvat oikealla puolella olevan pöydän luo, rouva Piepenbrink vasempaan kulmaan, sitten tämä itse, Fritz, Bertha ja Kleinmichel.)

FRITZ. Milloin tulee tuo "ensi tilassa", setä? Te sanoitte sen jo aikoja sitten, ja lykkäätte hääpäivän yhä tuonnemmaksi.

PIEPENBRINK. Se ei kuulu sinulle mitään.

FRITZ. Minä luulisin kumminkin, minähän juuri Berthan aion naida.

PIEPENBRINK. Mitä se oikeuttaa. Sitä voi jokainen aikoa. Mutta minä olen hänet sinulle antava, poika, ja se on paljon se, sillä minulle käy kylläkin vaikeaksi päästää pikku västäräkkiä pesästäni. Sinä olet hänet saapa, mutta odota!

KLEINMICHEL. Hän on odottava, naapuri!

PIEPENBRINK. Sitä olen minäkin hänelle neuvonut. — Hei! Kyyppari, kyyppari!

ROUVA PIEPENBRINK. Kuinka palveleminen tällaisissa paikoissa on huonoa!

PIEPENBRINK. Kyyppari! (Viinuri tulee.) — Nimeni on Piepenbrink! — Minä

olen tuonut kuusi pulloa viiniä mukanani, minä tahdon saada ne tänne.

(Samalla kuin viinuri tuo esiin pulloja ja laseja, astuvat esiin Bolz,

Kämpe ovelle, viinuri kävelee edestakaisin perällä.)

BOLZ (syrjään Kämpelle). Kuka on hän?

KÄMPE. Tuo, joka on selin meihin, leveähartiainen.

BOLZ. Ja mitä hän pitää kaupaksi?

KÄMPE. Enimmäkseen punaista viiniä.

BOLZ. Hyvä. (Kovaa.) Viinuri, pöytä ja kaksi tuolia tänne! pullo punaista viiniä! (Viinuri tuo, mitä on pyydetty eteen vasemmalle.)

ROUVA PIEPENBRINK. Mitä tahtovat he täältä?

PIEPENBRINK. Se on ainainen epämukavuus tällaisissa kokoonkutsutuissa seuroissa, ettei milloinkaan saa olla yksinään.

KLEINMICHEL. Ne näyttävät säädyllisiltä herroilta; minä luulen toisen jo nähneeni.

PIEPENBRINK (varmasti). Säädyllisiä tahi ei, meille ne ovat epämukavia.

KLEINMICHEL. Niin he kyllä ovat.

BOLZ (istuen Kämpen kera). Täällä istumme rauhassa, ystäväiseni, edessä pullo punaista viiniä. Minulla tuskin on rohkeutta kaataa lasiin, sillä viini tällaisissa ravintoloissa on melkein aina inhottavaa. Mitähän ainetta tämä nyt lienee?

PIEPENBRINK (kiihtyneenä). Niinkö? kuulkaa toki!

KÄMPE. Maistetaanpa sitä. (Kaataa hiljaan.) Siinä on P.P. leimassa, se voisi merkitä Piepenbrinkiäkin.

PIEPENBRINK. Olenpa utelias kuulemaan, mitä nuo keltanokat sanovat viinistäni.

ROUVA PIEPENBRINK. Ole hiljaa, Filip, ne kuulevat tuonne.

BOLZ (hiljaa). Te olette varmaan oikeassa, ravintola ottaa viininsä häneltä; sen vuoksi on hänkin tänne tullut.

PIEPENBRINK. Heidän ei näy olevan jano, he eivät juo.

BOLZ (maistaa, ääneen). Ei huonointa!

PIEPENBRINK (pilkallisesti). Niinkö?

BOLZ (maistaa uudelleen). Puhdasta, hyvää viiniä!

PIEPENBRINK (hengähtäen). Sillä miehellä ei ole huono maku.

BOLZ. Mutta se ei kuitenkaan ole saman näköisen viinin vertaista, jota hiljattain join erään ystäväni luona.

PIEPENBRINK. Niinkö?

BOLZ. Siitä asti tiedän, että kaupungissa on ainoastaan yksi mies, jolta sivistyneen viininjuojan pitää hankkia punaviininsä.

KÄMPE. Ja se on?

PIEPENBRINK (pilkallisesti). Minä olen utelias.

BOLZ. Muuan Piepenbrink.

PIEPENBRINK (tyytyväisenä päätään nyökäten). Hyvä!

KÄMPE. Jaa, se on mainio kauppa.

PIEPENBRINK. Ne eivät tiedä, että heidänkin viininsä on minun kellaristani. Hahaha!

BOLZ (kääntyen häneen päin). Nauratteko meille, hyvä herra?

PIEPENBRINK. Hahaha! Älkää panko pahaksenne, kuulin vaan teidän puhuvan viinistä. Vai niin, Piepenbrinkin viini maistuu Teistä paremmalta kuin tuo? Hahaha!

BOLZ (hiukan suuttuneesti). Hyvä herra, minun täytyy Teitä pyytää pitämään lauseitani vähemmän naurettavina. Minä en tunne herra Piepenbrinkiä, mutta minulla on onni tuntea hänen viininsä, ja sentähden uudistan väitteeni, että Piepenbrinkillä on parempaa viiniä kellarissaan kuin tämä tässä on. Miksi tämä Teistä on naurettavaa? Te ette tunne Piepenbrinkin viiniä, ettekä pysty ollenkaan päättämään.

PIEPENBRINK. Minä en tunne Piepenbrinkin viiniä, minä en tunne Piepenbrinkiäkään, minä en ole hänen rouvaansa koskaan nähnyt, huomaatko Lotte? Ja kun hänen tyttärensä Bertha tulee vastaani, kysyn: kuka on tuo tummatukka? Tämä on hauska juttu. Eikö totta, Kleinmichel? (Nauraa.)

KLEINMICHEL. Se on sangen naurettavaa. (Nauraa.)

BOLZ (nousten arvokkaasti). Hyvä herra, olen Teille outo enkä ole Teitä loukannut. Teillä on kunnioitettava ulkomuoto ja näen Teidät rakastettavain naisten seurassa. Sentähden en saata uskoa Teidän tulleen tänne pitämään tuntemattomia pilkkunanne. Vaadin sentähden miehenä Teiltä selvitystä, minkä vuoksi viattomat sanani ovat Teistä niin omituisia. Jos olette herra Piepenbrinkin vihamies, miksi annatte meidän siitä kärsiä?

PIEPENBRINK (nousten). Ei tulistuta, herraseni! Huomatkaa. Viini,

jota Te täällä juotte, on myös Piepenbrinkin kellarista, ja Filip

Piepenbrink, jonka puolesta Te minuun käytte käsiksi, olen minä itse.

Nyt tiedätte, miksi minä nauran.

BOLZ. Jassoo, onko asia niin? Oletteko Te herra Piepenbrink itse? — Minä iloitsen vilpittömästi tuttavuudestanne. Älkää panko pahaksi, kunnioitettava herra.

PIEPENBRINK. Ei, ei mitään pahastumista. Kaikki on hyvin.

BOLZ. Koska Te olitte kyllin ystävällinen ilmoittamaan minulle nimenne, on sopivaa, että Tekin kuulette meidän. Filosofian tohtori Bolz ja tässä ystäväni, herra Kämpe.

PIEPENBRINK. Minua ilahuttaa.

BOLZ. Me olemme jotenkin vieraat seurassa ja olemme vetäytyneet tähän sivuhuoneeseen, koska meillä ei kumminkaan ole hauskaa outojen ihmisten joukossa. Olemme kuitenkin tehneet kovin sopimattomasti, jos läsnäolollamme millään tavalla olemme häirinneet naisten rauhaa ja niin arvoisan seuran keskustelua. Sanokaa suoraan, olemmeko Teille haitaksi, me etsimme heti toisen paikan.

PIEPENBRINK. Te tunnutte hauskalta mieheltä, ettekä lainkaan ole meille haitaksi, herra tohtori Bolz — niinhän oli nimenne?

ROUVA PIEPENBRINK. Me myös olemme oudot täällä ja olemme vastikään tänne asettuneet istumaan. — Piepenbrink! (Työntäsee häntä kevyesti.) Piepenbrink. Tiedättekö mitä, herra tohtori, kun Te tuon keltaleimaisen viinilajin jo tunnette ja olette siitä antaneet sangen ymmärtäväisen arvostelun, mitä olisi, jos sitä täällä vielä vähän maistelisitte? Se laji on maistuva Teistä paremmalta. Istukaa luoksemme, jos ette muuta aijo, me juttelemme sitten yhdessä.

BOLZ (pidättyen, kuten koko kohtauksen aikana, jossa ei hänen, enempää kuin Kämpenkään, sovi näyttää tungettelijalta). Se on sangen ystävällinen tarjous ja me otamme sen kiitollisuudella vastaan. Olkaa niin hyvä, oivallinen herra, ja tutustuttakaa meitä seuraanne.

PIEPENBRINK. Tämä tässä on rouvani.

BOLZ. Älkää vihastuko tunkeilevaisuudestamme, madame, me lupaamme olla oikein kohteliaita ja niin hyviä seuramiehiä kuin kaksi ujoa vanhaapoikaa suinkin voi.

PIEPENBRINK. Tässä tyttäreni!

BOLZ (rouva Piepenbrinkille). Yhdennäköisyydestä jo voin arvata.

PIEPENBRINK. Tässä herra Kleinmichel, ystäväni, ja tässä Fritz

Kleinmichel, tyttäreni sulhanen.

BOLZ. Toivotan onnea, hyvät herrat, niin hellään naapuruuteen. (Piepenbrinkille.) Sallikaa minun istua talon naisten viereen: Kämpe, minä arvelisin, että sinä ottaisit paikan herra Kleinmichelin vieressä. (Istuvat.) Niin on rivi kirjava. — Viinuri! (Viinuri astuu heidän luokseen). Kaksi pulloa samallaista tänne!

PIEPENBRINK. Odottakaa! Sitä viiniä Te ette saa täältä, minä olen tuonut lajini mukanani, Teidän täytyy juoda minun kanssani.

BOLZ. Mutta, herra Piepenbrink.

PIEPENBRINK. Ei mitään vastaväitteitä! Teidän pitää juoda minun kanssani. Ja kun minä jollekulle sanon, että hänen pitää juoda kanssani, niin en minä tarkoita mitään maistelemista, kuten naiset, vaan juo pohjaan, kaada lasiin. Sitä on Teidän noudatettava.

BOLZ. Hyvä, minä tyydyn siihen. Me otamme vierasvaraisuutenne vastaan yhtä kiitollisesti kuin se on sydämmellisesti tarjottu. Mutta Teidän täytyy sitten suoda minulle vastavierailu. Ensi sunnuntaina olette kaikki vierainani, suostutteko? Myöntäkää, ystävällinen isäntäni! Täsmälleen kello seitsemän ystävällinen illallinen, olen naimaton, siis jossakin siivossa, rauhallisessa ravintolassa. Antakaa suostumuksenne, kunnioitettava rouva, — eikö niin, herra Piepenbrink, Te myös herra Kleinmichel ja herra Fritz! (Kurottaa kaikille kätensä.)

PIEPENBRINK. Jos vaimoni vaan on tyytyväinen, minun puolestani se kyllä käy päinsä.

BOLZ. Hyväksytty, päätetty. Ja nyt ensi malja: — Se hyvä henki, joka meidät tänään on tutustuttanut, se eläköön — (kysyen ympäriltä) mikä on se henki?

FRITZ KLEINMICHEL. Sattuma.

BOLZ. Ei, sillä on keltainen myssy.

PIEPENBRINK. Keltaleimainen on sen nimi.

BOLZ. Oikein. Se eläköön! Me toivomme sille oikein pitkää ikää, niinkuin kissa sanoi, kun linnulta päätä puri.

KLEINMICHEL. Me annamme sen elää, samalla kun teemme siitä lopun.

BOLZ. Hyvin keksitty. Eläköön!

PIEPENBRINK. Eläköön! (He kilistävät. Piepenbrink rouvalleen.) Tänään tulee vielä hyväkin.

ROUVA PIEPENBRINK. He ovat sangen siivoa, kohteliasta väkeä.

BOLZ. Te ette usko, kuinka iloinen olen siitä, että onnemme toi meidät näin hyvään seuraan. Sillä tuolla sisällä on tosin kaikki sangen kauniisti laitettu —

PIEPENBRINK. Kaikki, se on totta, on erittäin oivallista.

BOLZ. Erittäin oivallista! Mutta nämä valtiolliset seurat eivät kuitenkaan ole minun makuni mukaisia.

PIEPENBRINK. Vai niin! Te nähtävästi ette kuulu siihen puolueeseen, siksi se ei miellytä Teitä.

BOLZ. Se ei siihen ole syynä! Vaan minusta tuntuu vastenmieliseltä, ajatellessani, ettei niitä ihmisiä ole kokoon kutsuttu sen vuoksi, että he oikein sydämestään olisivat tyytyväisiä, vaan että he ensi tilassa äänestäisivät sitä tai sitä herraa.

PIEPENBRINK. Eihän toki niin ole tarkoitettu. Siitä kannattaisi puhua; eikö niin serkku?

KLEINMICHEL. Minä toivon, ettei täällä käydä mihinkään sitoumuksiin.

BOLZ. Ehkäpä ei. Minulla ei ole ääntä kenellekään annettavaksi ja minä riemuitsen seurasta, missä ei muuta tuumita, vaan kukin koettaa olla naapurilleen huviksi ja osoittaa huomaavaisuutta seuran kuningattarille, suloisille naisille! Kilistäkää, hyvät herrat, naisten malja, niiden molempain, jotka seuraamme kaunistavat! (Kaikki kilistävät)

PIEPENBRINK. Tule tänne, Lotte, maljasi!

BOLZ. Neitiseni, suokaa tuntemattoman juoda tulevaisuutenne onneksi!

PIEPENBRINK. Mitä tuolla salissa sitten oikeastaan puuhataan?

FRITZ KLEINMICHEL. Minä kuulin, että pöydän ääressä pitäisi pidettämän puhe ja vaaliehdokas, översti Berg, aiotaan esittää.

PIEPENBRINK. Sangen kunnioitettava herra!

KLEINMICHEL. Niin, herrat toimikuntalaiset ovat hyvin onnistuneet valinnassaan.

ADELHEID (perällä, sitten välinpitämättömästi sisään astuen). Täälläkö hän istuu? Mikä seura tuo on?

KÄMPE. Kerrotaan, että professori Oldendorfilla on hyvät toiveet tulla valituksi. Kuuluu olevan paljon, jotka häntä äänestävät.

PIEPENBRINK. Minä en sano mitään häntä vastaan, mutta minusta hän on liian nuori. (Senden, sitten Blumenberg ja vieraita saapuu.)

SENDEN (perällä). Tekö täällä, hyvä neiti?

ADELHEID. Minua huvittaa katsoa tätä hullunkurista väkeä. He ovat kuin muuta seuraa ei olisi maailmassa.

SENDEN. Mitä näen? Siellähän istuu itse Unioni ja lisäksi kera erään, joka on juhlan tärkeimpiä henkilöitä! (Musiikki vaikenee.)

BOLZ (joka sillä välin on hauskutellut rouva Piepenbrinkin kanssa, mutta yhä tarkkaavaisena kuunnellut, rouva Piepenbrinkille). Oh, kuuletteko, herrat eivät kumminkaan voi jättää politiikkaa puhumatta. Ettekö maininneet professori Oldendorfia?

PIEPENBRINK. Kyllä, hupaisa herra tohtori, sattumalta.

BOLZ. Jos hänestä puhutte, niin pyydän sydämmestäni, puhukaa hyvää hänestä, sillä hän on paras, jaloin mies, minkä tunnen.

PIEPENBRINK. Vai niin. Te tunnette hänet?

KLEINMICHEL. Te lienette hänen ystävänsä.

BOLZ. Enemmän kuin sitä. Jos professori minulle tänään sanoisi: Bolz, minulle on hyödyksi, että sinä hyppäät veteen, täytyisi minun hypätä, niin vastenmielistä kuin minusta olisikin juuri nyt hukkua veteen.

PIEPENBRINK. Oho, se on paljon!

BOLZ. Minulla ei ole tässä seurassa oikeutta puhua vaaliehdokkaista. Vaan jos minun olisi valittava edusmiestä, niin hänen siksi pitäisi tulla, hänen ennen kaikkia.

PIEPENBRINK. Olettepa Te kovasti kiintynyt häneen.

BOLZ. Hänen valtiollisista mielipiteistään tässä en huoli. Mitä vaadin minä edusmieheltä? Että hän on mies; että hänellä on lämmin sydän ja että hän häilymättä ja kyselemättä tietää, mikä on hyvin ja oikein: ja sitten, että hänellä myös on voimaa tehdä se, minkä pitää oikeana, ilman vitkastelua, ilman arvelemisia.

PIEPENBRINK. Bravo!

KLEINMICHEL. Mutta sellainen mies kuuluu översti olevan.

BOLZ. Mahdollista, että hän on, minä en sitä tiedä; vaan Oldendorfin tiedän. Olen katsonut häntä suoraan sydämmeen muutamassa seikkailussa, joka minua kohtasi. Olin kerran vähällä palaa tuhaksi, mutta hänellä oli kykyä estää se. Häntä kiitän siitä, että tässä istun, hän on pelastanut elämäni.

SENDEN. Hän valehtelee hävyttömästi. (Aikoo mennä.)

ADELHEID (häntä pidättäen). Hiljaa! Minä luulen, että jutussa on jotain totta!

PIEPENBRINK. No, se on oikein kaunista, että hän on pelastanut henkenne; kumminkin sellaista tapahtuu usein.

ROUVA PIEPENBRINK. Kertokaa toki, herra tohtori!

BOLZ. Se pieni tapaus on kuin sadat toiset, ja se olisi minusta aivan yhdentekevä, jollei se olisi juuri itselleni sattunut. Kuvailkaa mielessänne, vanha talo, minä olen ylioppilas ja asun siinä kolmannessa kerroksessa. Talossa vastapäätä minua asuu oppinut; me emme tunne toisiamme. Kerran keskellä yötä herään sekaisesta hälinästä ja kummallisesta rätinästä allani. Jos ne olisivat olleet hiiriä, olisi niillä täytynyt olla soihtutanssijaiset, sillä huoneeni oli kirkkaasti valaistu. Minä juoksen ikkunaan, siellä roihuaa kirkas liekki alikerrasta ylös aina minun luokseni, ruudut räsähtävät sisään ympäri päätäni ja ilkeä savu tunkee huoneeseen. Koska olisi ollut mieletöntä yrittää ulos ikkunasta, juoksin ovelle ja avasin sen. Portaat eivät myöskään voineet kieltää sitä vikaa, mikä vanhalla puulla on, ne paloivat heleässä tulessa. Kolmannessa kerroksessa, eikä mistään ulospääsyä, katsoin olevani hukassa! Puoli tajutonna juoksin takaisin ikkunalle, kuulin kadulla huudettavan: ihminen! ihminen! tikapuut tänne! — Tikapuut asetettiin, ne alkoivat heti savuta ja palaa kuin taula, ne temmattiin pois. Silloin kohisivat kaikkien ruiskujen vesisuihkut liekkiin allani, kuulin selvästi, miten kukin eri suihke löi hehkuvaan muuriin. Uudet tikapuut asetettiin, alhaalla oli kuoleman hiljaisuus ja saatatte ajatella, ettei minullakaan ollut halua pitää melua tulisessa uunissani. Alhaalla väki huutaa: "siitä ei tule mitään", silloin kajahti kova ääni: "ylemmä tikapuut" — huomatkaa, minä tiesin paikalla, että se oli pelastajani ääni. "Nopeasti", huutaa väki alhaalla. Uusi savupilvi tunki huoneeseen, olin tarpeeksi niellyt paksua katkua ja kaaduin lattialle ikkunan eteen.

ROUVA PIEPENBRINK. Tohtori raukka!

PIEPENBRINK (innokkaasti). Eteenpäin!

SENDEN (tahtoo mennä).

ADELHEID (häntä pidättäen). Minä pyydän, antakaa hänen puhua loppuun, kertomus on totta!

BOLZ. Silloin tarttuu ihmiskäsi niskaani, köysi sidotaan kainaloihini ja voimakas käsi nostaa minut maasta. Seuraavassa silmänräpäyksessä olin tikapuilla, puoliksi vedettynä, puoliksi kannettuna, palavin paidoin ja tiedotonna tulin alas katukivitykselle. — Heräsin tuon nuoren oppineen huoneessa. Lukuunottamatta muutamia pieniä palohaavoja en ollut tuonut mitään uuteen asuntooni. Kaikki omaisuuteni oli palanut. Vieras mies hoiti minua ja piti minusta huolta kuin veli veljestä. — Vasta, kun saatoin mennä ulos, kuulin, että tämä oppinut, joka minut oli ottanut huostaansa, oli sama mies, joka silloin yöllä oli tullut luokseni tikapuita myöten. — Näettekö, sillä miehellä on sydän oikeassa paikassa, ja sen vuoksi toivon nyt, että hän tulisi edusmieheksi, ja sen vuoksi voisin hänen puolestaan tehdä, mitä itse puolestani en tekisi: minä voisin hänen hyväksensä pestata, juonitella ja pitää kunnon ihmisiä pilkkunani. — Tämä mies on professori Oldendorf.

PIEPENBRINK. Hänpä on todella erinomaisen oiva mies. (Nousten.) Hänen maljansa, eläköön! (Kaikki nousevat ja kilistävät.)

BOLZ (kaikille ystävällisesti kumartaen, rouva Piepenbrinkille.) Minä näen lämpimän osanoton loistavan silmistänne, jalo rouva, minä kiitän teitä siitä! — Herra Piepenbrink, sallikaa minun puristaa kättänne. Te olette kunnon mies. (Lyö häntä olalle, syleilee häntä.) Ojentakaa minulle kätenne, herra Kleinmichel! (Syleilee häntä.) Te myös herra Fritz Kleinmichel! Älköön Teidän lapsenne milloinkaan joutuko tulen vaaraan, ja jos joutuisi, niin olkoon aina pateilla kelpo mies, joka hänet siitä pelastaa: tulkaa lähemmäksi, minun täytyy Teitäkin syleillä.

ROUVA PIEPENBRINK (liikutettuna). Piepenbrink, meillä on huomenna vasikanpaistia. Mitä sinä arvelet? (Puhuu hiljaa hänen kanssaan.)

ADELHEID. Hän käy kovin ylimieliseksi!

SENDEN. Hän on sietämätön, minä näen Teidän olevan suutuksissa, kuten itsekin olen. Hän viekottelee meiltä väkeä, sitä ei saata kauvemmin kärsiä.

BOLZ (joka on mennyt pöydän ympäri, kääntyen takaisin: jääden seisomaan rouva Piepenbrinkin eteen). On todella väärin pysyä täällä alallaan. Herra Piepenbrink, talon herra, minä kysyn, minä pyydän lupaa, kättä tai suuta?

ADELHEID (tuskallisesti oikealta sivulta etupuolella). Hän suutelee häntä ihan varmaan!

PIEPENBRINK. Käy päälle, vanha poika, rohkeutta!

ROUVA PIEPENBRINK. Piepenbrink, minä en tunne sinua enää!

ADELHEID (menee samassa, kun Bolz aikoo suudella rouva Piepenbrinkiä kuin sattumalta läheltä ohitse poikki näyttämön ja pitää viuhkaansa Bolzin ja rouva Piepenbrinkin välillä: hiljaa, nopeasti Bolzille). Te menette liian pitkälle, Teitä tarkastellaan. (Vasemmalta perälle ja pois.)

BOLZ. Haltijatar puuttuu asiaan!

SENDEN (joka jo edellä on puhellut muutamien muiden vieraiden, niiden joukossa Blumenbergin kanssa, syöksee samassa meluavasti esiin, huutaen pöytäseurueelle). Hän on julkea, hän on tunkeutunut!

PIEPENBRINK (kohottaen kätensä ja nousten). Oho! Mitä tämä on! Jos minä suutelen rouvaani, eli annan suudella, niin ei se kuulu kehenkään. Ei kehenkään: yhdelläkään miehellä, ainoallakaan naisella, kellään ei ole oikeutta panna kättä hänen suullensa.

BOLZ. Aivan oikein! mainiosti, kuulkaa! kuulkaa!

SENDEN. Kunnioitettava herra Piepenbrink! Ei mitään Teitä vastaan, seura on sangen ilahutettu nähdessään Teidät täällä. Ainoastaan herra Bolzille tahdomme huomauttaa, että hänen läsnäolonsa herättää paheksumista. Hänellä on niin erilaiset valtiolliset mielipiteet, että meidän täytyy pitää hänen läsnäoloansa tässä juhlassa sopimattomana tungettelemisena.

BOLZ. Minullako olisi toisellaiset valtiolliset mielipiteet? Seurassa en minä tunne muita valtiollisia mielipiteitä kuin sen yhden, että juodaan kunnon miesten kanssa: ja ollaan juomatta sellaisten kanssa, joita ei pidetä kunnon miehinä. Teidän kanssanne, hyvä herra, minä en ole juonut.

PIEPENBRINK (lyöden pöytään). Se oli hyvin annettu!

SENDEN (kiivaasti). Te olette tänne tunkeutunut!

BOLZ (suuttuneena). Tunkeutunutko?

PIEPENBRINK. Tunkeutunutko? Vanhapoika, onhan Teillä pääsykortti?

BOLZ (rehellisesti). Tässä on korttini! Teille sitä en näytä, vaan tälle kunnianmiehelle, jonka kanssa hyökkäyksellänne koetatte saada minua epäsopuun. — Kämpe, antakaa Tekin korttinne herra Piepenbrinkille! Hän on mies tarkastamaan vaikka koko maailman pääsykortit.

PIEPENBRINK. Siinä on kaksi korttia, jotka ovat yhtä oikeat kuin omani. Olettehan niitä kaikkialle levitelleet. — Ho, ho! minä näen kyllä, miten asia on. Minä myöskään en kuulu teidän puolueeseenne, mutta te tahdotte minut saada. Sen vuoksi olette Te kaksi eli kolme kertaa juosseet minun talossani, koska tahdotte minut kaapata. Koska olen vaalimies, siksi te ympärilläni liehakoitsette; mutta tämä kunnianmies ei ole mikään vaalimies, hänestä te ette välitä. Sellaiset salajuonet me tunnemme!

SENDEN. Mutta herra Piepenbrink —

PIEPENBRINK (keskeyttäen, kiivaammin). Onko oikein sen tähden loukata rauhallista vierasta? Onko oikein peittää rouvani suu? Se on vääryys tätä miestä kohtaan, ja hän saakoon nyt jäädä tänne yhtä hyvin kuin minäkin! ja minun viereeni pitää hänen jäädä! Ja joka uskaltaa käydä hänen kimppuunsa, hän saa minun kanssani tekemistä!

BOLZ. Kätenne, kunnon herra! Te olette uskollinen toveri! Niin [Bolz käyttää lausetta Schillerin "Don Carloksesta", jonka kuitenkin Piepenbrink, kuten näkyy, ymmärtää väärin.] "käsi kädessä sinun kanssasi" minä viisi Capuletista ja kaikesta hänen kainoudestaan.

PIEPENBRINK. Sinun kanssasi! Oikein, vanhapoika. Tule tänne, heidän pitää olla harmissaan niin että halkeavat. Sinä ja sinä! (Juovat veljenmaljat.)

BOLZ. Eläköön Piepenbrink!

PIEPENBRINK. Niin, vanha poika! ja tiedätkö mitä? Koska me niin hyvin sovimme yhteen, niin minä ajattelen, antakaamme näiden täällä tehdä, mitä tahtovat, ja te kaikki tulette luokseni kotiini, siellä minä laitan maljat ja me istumme hauskasti yhdessä kuin kottaraiset. Minä vien sinut, muut menevät edellä.

SENDEN (ja vieraat). Mutta kuulkaahan toki, kunnioitettava herra

Piepenbrink!

PIEPENBRINK. Minä en tahdo kuulla mitään, se on sanottu! (Bellmaus ja vielä enemmän vieraita saapuu.)

BELLMAUS (rientäen joukon läpi). Täällä olen minä!

BOLZ. Poikaseni! Suloinen rouva, minä jätän tämän Teidän suojaanne! Poikaseni, sinä talutat madame Piepenbrinkiä. (Rouva Piepenbrink tarttuu Bellmausia voimakkaasti käsivarteen ja pitää hänestä lujasti kiini. Polkka näyttämön takana.) Voikaa hyvin, herrat, te ette onnistu pilaamaan meidän hyvää mielialaamme. Tuolla alkaa musiikki. Me marssimme juhlakulussa pois, ja vielä kerran, siunatuksi lopuksi huudan: eläköön Piepenbrink!

Poismenevät. Eläköön Piepenbrink! (Marssivat juhlasaatossa pois. Fritz Kleinmichel morsiamineen, Kämpe kera Kleinmichelin, rouva Piepenbrink ja Bellmaus, viimein Bolz ja Piepenbrink.)

ÖVERSTI (saapuu). Mitä täällä tapahtuu?

SENDEN. Mitätön skandaali! Unioni on meiltä vienyt kaksi tärkeintä vaalimiestä!

Esirippu putoaa.

KOLMAS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

Sali överstin luona. Översti edessä raskain askelin kävellen. Perällä

Adelheid ja Ida, jälkimmäinen vilkkaasti liikkuen. Lyhyt äänettömyys.

SENDEN (saapuu nopeasti keskiovesta, huutaen sisään). Hyvin käy! 37 ääntä 29 vastaan.

ÖVERSTI. Kenellä on 37 ääntä?

SENDEN. Luonnollisesti Teillä, herra översti!

ÖVERSTI. Luonnollisesti! (Senden pois.) — Tämä vaalipäivä on sietämätön! En milloinkaan elämässäni ole tuntenut tällaista tuskaa! Se on mitätöntä kanuunakuumetta, jota ei yksikään vänrikki vältä! Ja siitä on pitkä aika, kun minä olin vänrikki. (Polkaisten jalallaan.) Kirottua! (Käy perälle.)

IDA (Adelheidin kera tullen eteen). Tämä epävarmuus on kauheata! Sen vain tiedän varmasti, että tulen onnettomaksi, miten tämä vaali päättyneekin. (Nojautuu Adelheidiin.)

ADELHEID. Rohkeutta! rohkeutta pikku tyttöseni; kaikki voi vielä tulla hyväksi. Salaa tuskasi isältäsi, hän on ilmankin tuulella, joka ei minua miellytä.

BLUMENBERG (saapuu nopeasti ovelle, översti häntä vastaan).

ÖVERSTI. No herraseni, mitä kuuluu?

BLUMENBERG. 41 ääntä Teille, herra översti, 34 vastustajallemme, kolme ääntä on langennut toisille. Ääniä annetaan nyt kovin yksitellen pöytäkirjaan, mutta eroitus Teidän hyväksenne pysyy yhä samana. Vielä 8 ääntä Teille, herra översti, ja voitto on saavutettu. Nyt on todennäköistä, että me voitamme. Minä riennän takaisin, ratkaisu lähenee. Sulkeudun naisten suosioon. (Pois.)

ÖVERSTI. Ida!

IDA (rientää hänen luokseen).

ÖVERSTI. Oletko sinä minun hyvä tyttäreni?

IDA. Rakas isäni!

ÖVERSTI. Minä tiedän, mikä sinua tuskastuttaa, lapseni. Sinä olet sangen tukalassa välikädessä. Ole huoleti Ida, kun, kuten näyttää, tuon nuoren kynäherran on täytynyt jättää kenttä vanhalle sotilaalle, sitten tahdomme pitemmältä puhua. Oldendorf ei sitä ansainnut, hänessä on paljon, mikä minua suututtaa. Mutta sinä olet ainoa lapseni, minä olen ajatteleva vain sitä. — Nyt ensin on kysymyksessä vain nuoren miehen itsepäisyyden murtaminen! (Päästää Idan irti, kävelee edelleen edes takaisin.)

ADELHEID (edessä itsekseen). Ilmapuntari on noussut, armon aurinko sädehtii pilvien lomasta. Kun vain kaikki olisi ohitse, sellainen kiihoitus on tarttuvaista. (Idalle.) Sinä näet, ettei se ole vielä tarpeellista, että menet luostariin.

IDA. Mutta jos Oldendorf häviää, niin kuinka hän voi sen kestää.

ADELHEID (olkapäitään kohauttaen). Hän kadottaa paikan ikävässä seurassa ja voittaa siten miellyttävän rouvan. Minusta hän voisi olla tyytyväinen. Joka tapauksessa on hänellä oleva tilaisuutta pitää puheensa joko toisessa tai toisessa kamarissa! Minä luulen, että sinä olet hänelle hartaampi kuulija kuin kaikki muut edustajat.

IDA (kainosti). Mutta, Adelheid, jos se nyt sentään olisi parempi maalle, että Oldendorf tulisi valituksi?

ADELHEID. Niin, kultaseni, se ei ole meidän autettavissamme. Meidän maa ja Euroopan muut valtakunnat saavat katsoa, kuinka he ilman professoria tulevat aikoihin: sinä olet itseäsi lähinnä, sinä tahdot hänet naida, sinun on etusija! (Karl saapuu.) Mitä uutisia, Karl?

KARL. Herra von Senden käskee terveisiä ja ilmoittaa: 47:män 42:ta vastaan, vaaliasiamies on Teitä jo onnitellut.

ÖVERSTI. Onnitellutko? — Pidä univormuni reilassa, pyydä viinikellarin avaimet ja laita kuntoon, on mahdollista, että me tänä iltana saamme vieraita.

KARL. Ymmärrän, herra översti. (Pois.)

ÖVERSTI (itsekseen, edessä). No, nuori herra professori? Minun kirjoitustapani ei ollut Teidän mieleenne! Olkoon niin, — myönnän Teidät paremmaksi sanomalehtimieheksi, mutta tässä, missä tosi on kysymyksessä, pitää hänen sentään huomata olevansa huonompi! — (Äänettömyys.) Kenties pitää minun tänä iltana puhua muutamia sanoja. Rykmenttini edessä oli minulla toki se maine, että osasin aina sattuvasti puhua, mutta näissä manöövereissä, jotka tehdään siviilinutussa, tunnen itseni epävarmaksi. Miettikäämme! Se on oivallista, että puheessani mainitsen Oldendorfistakin, luonnollisesti tunnustuksella ja arvonannolla. Todellakin, niin pitää minun tehdä. Hän on rehellinen, oiva mies ja etevä oppinut. Ja hän saattaa olla sangen miellyttävä, jos ei oteta huomioon hänen valtiollisia mielipiteitään. Me olemme viettäneet yhdessä onnellisia iltoja. Ja kun niin yhdessä istuimme aivan teepöydän ääressä ja tuo kunnon nuorimies alkoi haastella kertomuksiaan, niin kiintyi Idan katse häneen ja hänen silmänsä loistivat tyytyväisyydestä, ja, niin luulen, omat silmäni myös. Ne olivat upeita iltoja ne! Miksi niitä ei ole enää? Noh, ne tulevat takaisin. Hän on tyynesti kärsivä tappionsa, kuten tapansa on, hänen hyvä, sävyisä tapansa. Hänessä ei ole mitään arkuutta! Hän on kuitenkin pohjaltaan oiva mies, ja Ida sekä minä olisimme onnelliset hänen kanssaan. — Ja sentähden herrat vaalimiehet. — Mutta peijakas! Tätä kaikkea en toki voi vaalimiehille sanoa. — Minä olen sanova —

SENDEN (kiihoittuneena sisään astuen). Häpeällistä, törkeätä! Kaikki on menetetty!

ÖVERSTI. Mitä! (Seisoo sotilaan asemassa.)

IDA. Minun aavistukseni! — Isäni! (Kiiruhtaa hänen luokseen.)

ADELHEID (yhtaikaa ed. kanssa). Oi voi!

SENDEN. Kaikki kävi mainiosti. Meillä oli 47, valtapuolueella 42 ääntä, 8 ääntä oli vielä antamatta, vain kaksi niistä meille, ja voitto olisi ollut meidän. Oli tullut hetki, jolloin pöytäkirja lain mukaan oli päätettävä. Kaikki katsoivat kelloa ja kiiruhtivat hidastelevia vaalimiehiä. Silloin kuului melua etuhuoneesta, kahdeksan henkinen joukko tunki kovalla metelillä saliin, niiden etunenässä tuo raaka viinikauppias Piepenbrink, sama joka hiljattain juhlassa —

ADELHEID. Me tiedämme, kertokaa edelleen —

SENDEN. Toinen toisensa perään seurasta astui esiin, antoi äänensä, ja "professori Edvard Oldendorf" kaikui jokaisen suusta. — Viimeinen oli tämä Piepenbrink. Ennen kun hän antoi äänensä, kysyi hän naapuriltaan: Onko professorilla jo varma voitto? — On, oli vastaus. Ja minä valitsen viimeisenä äänestäjänä edusmieheksi — (Pysähtyy.)

ADELHEID. Professorinko?

SENDEN. Ei. Erään sangen viisaan ja sukkelan valtiomiehen, kuten hän sanoi: tohtori Konrad Bolzin. Sitten pyörähti hän ryhdikkäästi ympäri, ja häntä seurasivat hänen apulaisensa.

ADELHEID (syrjään nauraen). Ah!

SENDEN. Oldendorf on edusmies kahden äänen enemmistöllä.

ÖVERSTI. Ai!

SENDEN. Se on hävytöntä! Kukaan muu ei ole tähän lopputulokseen syynä kuin Unionin miehet. Se oli sellaista juoksemista, vehkeilemistä, vaalimiesten käsien pudistelemista, tämän Oldendorfin ylistelemistä ja olkapäiden kohauttelemista Teille, kunnioitettava herra!

ÖVERSTI. Niinkö?

IDA. Viimeinen ei ole totta!

ADELHEID (Sendenille). Ottakaa huomioon ja olkaa armahtavainen täällä.

ÖVERSTI. Sinä vapiset, tyttäreni. — Sinä olet nainen ja annat sellaisten vähäpätöisyyksien liiaksi koskea mieleesi. — Minä en halua, että kauvemmin kuuntelet näitä ilmoituksia. Mene, lapseni! Onhan ystäväsi voittanut, sinulla ei ole mitään syytä itkeä! Auttakaa, neiti!

IDA (jonka Adelheid vie sivuovelle asti vasemmalla, rukoillen). Laske minut, minä jään isän luo!

SENDEN. Sitä huonoa henkeä ja ylimielisyyttä, jolla tuota sanomalehteä toimitetaan, ei kauvemmin voi kärsiä. — Herra översti, jos vain tahdomme — neiti Adelheid on minulle lupaava kuuluvansa meikäläisiin — meillä on mahdollisuus loistavasti kostaa tappiomme; he ovat menneet niin pitkälle kuin pääsevät. Minä olen jo ison aikaa koetellut Unionin omistajan mieltä. Hän ei ole vastahakoinen myymään sanomalehteänsä ja hän epäröi vielä ainoastaan puolueen tähden, jonka käsissä lehti nykyisin on. Ressourcijuhla-iltana keskustelin itse hänen kanssansa.

ADELHEID. Mitä kuulen minä?

SENDEN. Tappio vaalissa on herättävä suurinta katkeruutta kaikissa ystävissämme, ja minä en epäile, että muutamissa päivissä osakkeiden merkitsemisen kautta saamme kokoon kauppasumman. Se olisi kuolettava isku vastustajillemme, riemuisa voitto hyvälle asialle. Maakunnan tärkein lehti meidän hallussamme, komitean toimittamana.

ADELHEID. Jolta herra Senden ei kieltäisi apuansa.

SENDEN. Velvollisuuteni olisi ottaa siihen osaa. — Herra översti, jos Te myös kirjoittaisitte siihen alle, Teidän antamanne esimerkki tekisi kaupan varmaksi.

ÖVERSTI. Hyvä herra, tehkää Te mitä tahdotte valtiollisten tarkoitustenne hyväksi. Mutta professori Oldendorf on minun talossani ollut mieluinen vieras, minä en koskaan ole työskentelevä häntä vastaan selän takana. — Te olisitte säästäneet minulta tämän hetken, jollette minua aikaisemmin olisi erehdyttäneet vakuutuksillanne äänten enemmistöstä. Kumminkaan en ole vihainen Teille, Te olette toimineet parhaassa tarkoituksessa, olen siitä vakuutettu. — Minä pyydän anteeksi läsnäolevilta, että tänä päivänä tahdon olla yksinäni, toivon näkeväni Teidät taas huomenna, hyvä Senden.

SENDEN. Sillä välin olen minä hankkiva allekirjoituksia sanomalehden ostoa varten. Sulkeudun suosioonne. (Pois.)

ÖVERSTI. Anteeksi, Adelheid, että jätän Teidät yksin, haluan kirjoittaa muutamia kirjeitä, ja (pakoitetusti nauraen) — lukea sanomalehtiäni.

ADELHEID (osanottavasti). Voinko minä juuri nyt jättää Teidät seurattani?

ÖVERSTI (ponnistaen). Minun on nyt paras olla yksin. (Poistuu keskioven kautta.)

ADELHEID (yksin). Översti raukka! Loukattu turhamaisuus kiihoittaa kovasti hänen oivaa mieltänsä! — Ja Ida? (Avaa hiljaa oven vasemmalle, jää seisomaan.) Hän kirjoittaa! Ei ole vaikeata arvata kenelle. (Sulkee oven.) — Ja kaiken tämän turmion on sanomalehden paha hengetär saanut aikaan. Koko maailma parjaa sitä ja jokainen tahtoisi hyötyä siitä. Kelpo översti on niin kauvan halveksinut sanomalehtiin kirjoittajia, kunnes itse on tullut yhdeksi, ja Senden ei laiminlyö ainoatakaan tilaisuutta parjatakseen kynäniekkaa ystävääni, ainoastaan astuakseen itse hänen sijalleen. Minä luulen, että myöskin Piepenbrink ja minä vielä tulemme sanomalehtimiehiksi ja yhdessä julkaisemme lehden nimellä: "Ilkeä Bolz". — Siis Unioni on vaarassa tulla salaa myödyksi? Konradille olisi se oikein hyödyllistä, hänen täytyisi sitten ajatella muitakin asioita kuin sanomalehteä. Oi, se veitikka alottaisi heti uuden. — (Oldendorf, Karl, sitten Ida saapuvat)

OLDENDORF (vielä salin ulkopuolella). Ja herra överstiä on mahdoton saada puhutella.

KARL. Aivan mahdoton, herra professori. (Pois.)

ADELHEID (Oldendorfia vastaan). Rakas professori, ei ole hyvä, että Te nyt juuri tulette. Me olemme kovin suuttuneita ja tyytymättömiä maailmalle, mutta aivan erityisesti Teihin.

OLDENDORF. Minä pelkäsin sitä, mutta minun täytyy häntä puhutella.

IDA (vasemmasta ovesta häntä vastaan). Edvard! minä tiesin, että Te tulisitte.

OLDENDORF. Minun rakas Idani! (Syleilee häntä).

IDA (hänen kaulassaan). Ja mitä meistä nyt tulee?

ÖVERSTI (joka tulee sisään keskiovesta, pakoittaen itseään rauhalliseksi). Siitä sinun ei tarvitse olla tietämätön, tyttäreni! — Teitä, herra professori, pyydän unhoittamaan, että tässä talossa kerran olette nauttineet ystävyyttä; sinulta vaadin minä, että et ajattele sitä aikaa, jolloin tämä herra sinulle puhui tunteistaan. — (Kiivaammin). — Hiljaa, talossani ainakaan en kärsi mitään hyökkäystä keneltäkään sanomalehtimieheltä. Unhoita hänet, tahi unhoita, että olet minun tyttäreni. Sisään! (Vie Idan keveästi pois vasemmalle, asettuu oven eteen.) Tällä vartiopaikalla, hyvä herra toimittaja ja edusmies, lapseni sydämmen edessä ette ole minua syrjäyttävä. (Poistuu vasemmalle.)

ADELHEID (syrjään). Oi, voi, se on häijyä!

OLDENDORF (ennenkuin översti on kääntynyt mennäkseen, päättävästi). Herra översti, on epäjaloa kieltää minulta nyt keskustelu! (Menee ovelle.)

ADELHEID (astuu nopeasti hänen eteensä). Pidättykää, ei edemmäksi! Hän on mielentilassa, jossa joka sana tulisi synnyttämään onnettomuutta! — Mutta älkää menkö niin luotamme, herra professori, lahjoittakaa minulle vielä muutama silmänräpäys.

OLDENDORF. Minun täytyy tässä asemassa rukoilla Teidän laupeuttanne. Kauvan olen tällaista pelännyt, mutta tunnen nyt kuitenkin tukalaksi pysyä tyynellä mielellä.

ADELHEID. Te tunnette ystävänne ja tiedätte, että hänen pikainen luonteensa saattaa hänet tekoihin, joita hän taas kiiruhtaa korjaamaan.

OLDENDORF. Tuota ei enää voi kutsua pikaisuudeksi. Meidän molempain välillä on juopa, — juopa, joka minusta tuntuu parantumattomalta.

ADELHEID. Parantumattomaltako, herra professori? Jos Teidän tunteenne Idaa kohtaan ovat sellaiset kuin minä otaksun, niin ei parantuminen ole vaikeata. Ettekö nyt, juuri nyt vielä voisi myöntyä isän toivoon? Eikö se nainen, jota rakastatte, ansaitse sitä, että Te edes kerran uhraatte kunnianhimoiset pyyteenne?

OLDENDORF. Hyvä neiti, minä en ole turhamainen, en pidä kykyäni juuri erinomaisena, ja mikäli itseäni tunnen, ei minkäänlaista kunnianhimoista halua kätkeydy sieluni syvyydessä. On mahdollista, että kuten nyt Te, samoin myöhempi aika pitää sangen vähäpätöisenä meidän politikoitsemistamme, meidän puoluekiistojamme ja mitä niihin kuuluu. On mahdollista, että kaikki meidän puuhamme jäävät tuloksettomiksi; on mahdollista, että se kaikki hyvä, jota me haluamme, saavutettuna muuttuu vastakohdaksi, niin, on sangen todenmukaista, että minun oma osani taistelussa on usein oleva tuskallista, ikävää ja ylipäiten kaikkea muuta kuin niin nimitettyä kiitollista tointa: mutta kaikki se ei saa pidättää minua uhraamasta elämääni taisteluihin ja pyrintöihin sen ajan, johon kuulun; sillä kaikesta huolimatta tämä taistelu on korkeinta ja jalointa, mitä nykyaika on tuottanut. Ei joka aika suo poikiensa saavuttaa tuloksia, jotka ovat tärkeitä kaikkiin aikoihin nähden, ja minä sanon toistamiseen, ei jokainen vuosisata ole omansa tekemään ihmisiä, jotka siinä elävät, hyvinvoiviksi ja onnellisiksi.

ADELHEID. Minä ajattelen kaikkien aikojen olevan omiansa siihen, ja vain yksityiset ihmiset tahtovat tulla kelvollisiksi ja onnellisiksi. (Nousten ylös.) Te, herra professori, ette tahdo tehdä mitään elämänne vähäpätöistä kotionnea varten, Te pakoitatte ystäviänne huolehtimaan puolestanne.

OLDENDORF. Olkaa edes Te niin vähän vihoissanne kuin mahdollista, ja puhukaa minun puolestani Idalle.

ADELHEID. Minä olen koettava naisälylläni Teitä hyödyttää, herra valtiomies. (Oldendorf poistuu.)

ADELHEID (yksin). Siinä siis on yksi kansamme jaloja, korkeasti sivistyneitä ja vapaita henkilöitä! Erittäin kelvollista ja erinomaisen järkevää! hän kiipeää myös puhtaasta velvollisuuden tunnosta tuleen! Mutta saavuttaaksensa jotakin, maailman, onnen, tai edes puolison, sen hyväksi hän ei ole mitään tehnyt.

KARL (ilmoittaen). Herra tohtori Bolz!

ADELHEID. Ah! Hän ainakaan ei tule olemaan sellainen velvollisuussankari! — Missä on herra översti?

KARL. Armollisen neidin huoneessa.

ADELHEID. Tuokaa herra tänne sisään. (Karl pois.) — Minä tunnen jonkinlaista levottomuutta, nähdessäni taas Teidät, herra Bolz, minä tahdon rohkaista mieleni, etten sitä Teille näyttäisi.

BOLZ (saapuu). Ihan juuri hylkäsitte raukan sielun, joka turhaan Teidän filosofiastanne etsi itsellensä lohdutusta; minä myös tulen onnettomana, sillä olen eilen herättänyt Teissä mielipahaa, ja ilman Teidän läsnäoloanne, joka lievitti tapauksen vallattomuutta, olisi herra von Senden varmaankin, seuraelämään soveltuvan kohteliaisuuden mukaisesti, tehnyt minulle vielä pahemmat kepposet. Minä kiitän Teitä huomautuksesta, minkä minulle annoitte; minä pidän sen kuin todistuksena siitä, että Te ette tahdo evätä minulta ystävällistä osanottoanne.

ADELHEID (syrjään). Sangen kohteliasta, sangen valtioviisasta! — On sangen ystävällistä, että niin hyvin selitätte kummallisen käytökseni. — Mutta suokaa anteeksi vielä julkea tungetteluni. Eihän toki tuo tapaus herra von Sendenin kanssa ole antanut syytä uuteen sellaiseen?

BOLZ (syrjään). Aina tuo Senden! — Teidän mieltymyksenne häneen pakoittaa minua estämään enempiä seurauksia. Uskon voivani tehdä niin.

ADELHEID. Kiitän Teitä. Ja nyt sallikaa sanoani, että Te olette vaarallinen diplomaatti. Te olette tässä talossa saaneet aikaan täydellisen tappion. — Tänä surullisena päivänä on minulle vaan yksi seikka tuonut hupia, tuo yksityinen ääni, joka tahtoi tehdä Teidät edusmieheksi.

BOLZ. Se oli kunnioitettavan viinikauppiaan hupsu oikku.

ADELHEID. Te olette ottaneet nähdäksenne niin paljon vaivaa saadaksenne ystävänne valituksi. Minkä tähden ette ole työskennelleet itsenne hyväksi? Se nuori herra, jonka ennen tunsin, oli korkealle pyrkivä sielu, ei mikään näyttänyt saavuttamattomalta hänen suurelle kunnianhimollensa. Oletteko muuttuneet toisellaiseksi, vai palaako tuli vielä?

BOLZ (nauraen). Olen tullut sanomalehtimieheksi, armollinen neiti.

ADELHEID. Niin on ystävänne myös.

BOLZ. Vain muun ohessa, mutta minä kuulun ammattikuntaan. Ja siihen kuuluvilla saattaa olla kunnianhimona kirjoittaa leikkisästi tai sisältörikkaasti; mikä siitä yli menee, ei ole meitä varten.

ADELHEID. Eikö teitä varten?

BOLZ. Siihen me olemme liian pintapuolisia, liian rauhattomia ja hajamielisiä.

ADELHEID. Onko se totta, Konrad?

BOLZ. Täyttä totta. Miksi pitäisi minun tekeytyä Teille toiseksi kuin olen? Me sanomalehtikirjailijat ravitsemme henkeämme päivän uutisilla, meidän täytyy pikkupalanen maistaa kaikista keitoksista, joita saatana ihmisiä varten on pannut kiehumaan, sentähden täytyy heidän meille jo vähän antaa anteeksi. Jokapäiväiset harmittelut erehdysten ja kehnouden vuoksi, ja ijankaikkiset pienet suuttumukset kaikista mahdollisista syistä vallitsevat ihmisissä. Alussa puristellaan nyrkkiä, myöhemmin totutaan laskemaan pilkkaa siitä. Eikö ole aivan luonnollistakin, että se, joka alati työskentelee kutakin päivää varten, elää kunkin päivän mukana?

ADELHEID (rauhattomana). Sepä on surkeata!

BOLZ. Päin vastoin. Se on sangen hauskaa. Me hyörimme kuin mehiläiset, lennämme hengessä kautta maailman, imemme hunajaa, missä sitä löydämme, ja pistämme, missä joku ei meitä miellytä. — Sellainen elämä ei juuri ole omansa kehittämään suuria sankareita, mutta sen täytyykin kasvattaa sellaisia veitikoita kuin me olemme.

ADELHEID (syrjään). Nyt alkaa hänkin, ja hän on vielä pahempi kuin äskeinen.

BOLZ. Me siitä syystä emme tahdo tulla tunteellisiksi! Minä kirjoitan reippaasti ja suoralla tavalla, niin kauvan kuin käy päinsä. Kun se ei enää käy, astuvat toiset sijaani ja tekevät saman. Kun Konrad Bolz, vehnäjyvä, on jauhettu rikki suuressa myllyssä, putoaa kivelle toisia jyviä, kunnes jauhot ovat valmiit, joista ehkä tulevaisuudessa leivotaan oivaa leipää monen hyväksi.

ADELHEID. Ei! Ei! Se on haaveilua, sellainen altistuminen väärin.

BOLZ. Sellaista altistumista on kaikissa kutsumuksissa. Se ei ole Teidän osanne! Teidän osaksenne on tuleva toinen onni, ja Te olette sen löytävä. — (Tunteellisesti.) Adelheid, minä olen nuorukaisena Teille kirjoittanut helliä värsyjä ja uinaillut hupsuissa unelmissa, minä olen Teitä pitänyt sangen rakkaana, ja haavoja, joita minuun meidän eroittamisemme iski, kiristelee toisinaan vielä. (Adelheid tekee estävän liikkeen.) Älkää peljästykö, en aio Teitä loukata. — Minä olen kauvan kapinoinut kohtaloani vastaan ja minulla on ollut hetkiä, jolloin minusta on tuntunut sangen hyljätyltä. Mutta nyt, kun Te seisotte edessäni täydessä loistossa, niin ihanana, niin hurmaavana, kun tunteeni Teihin nähden ovat lämpimämmät kuin koskaan, nyt täytyy minun kuitenkin sanoa: Teidän isänne kohteli tosin minua raa'asti, mutta eroittaessaan meidät, estäessään Teidän, rikkaan, vaatimuksiin tottuneen, rajoitetussa piirissä kasvaneen perijättären, lahjoittamasta elämäänsä huimalle pojalle, joka aina oli osoittanut enemmän ylimielisyyttä kuin voimaa, siinä oli hän kuitenkin sangen järkevä ja teki aivan oikein.

ADELHEID (kiihtyneenä temmaten hänen kätensä). Minä kiitän Teitä, Konrad, minä kiitän Teitä siitä, että Te niin puhutte kuolleesta isästäni. Niin, Te olette hyvä, Teillä on sydän; olen sangen onnellinen sentähden, että olette sen osoittaneet.

BOLZ. Se on vain pieni taskusydän yksityistarvetta varten, sen näkyviintulo tapahtui vasten tahtoani.

ADELHEID. Ja nyt kylliksi meistä itsestämme. Tässä talossa tarvitaan apuamme. Te olette voittaneet, olette täydellisesti meitä vastaan ajaneet läpi tahtoanne, minä alistun ja tunnustan Teidät mestarikseni. Mutta nyt olkaa armollinen ja ruvetkaa liittolaisekseni. Tässä miesten taistelussa on raa'asti raadeltu tytön sydän, jota minä rakastan. Minä tahtoisin saada sen hyväksi, ja toivon Teitä avukseni.

BOLZ. Käskekää minua!

ADELHEID. Översti täytyy saada tyydytetyksi. Keksikää jotakin, joka on omansa parantamaan hänen kipeätä itsetuntoansa.

BOLZ. Minä olen sitä ajatellut ja vähän valmistanut, valitettavasti en voi tehdä muuta kuin saada hänet tajuamaan, että hänen vihansa Oldendorfia kohtaan on lapsuutta. Lempeän mielen, mikä vie sovintoon, voitte Te yksin herättää hänessä.

ADELHEID. Niinpä täytyy meidän naisten koetella onneamme.

BOLZ. Minä riennän sillä välin tekemään sen vähän, minkä voin.

ADELHEID. Voikaa hyvin, herra toimittaja. Älkääkä ajatelko yksinomaan suuren maailman hyörinää, vaan toisinaan myös yksinäistä ystävätärtä, joka mahdottomassa itsekkäisyydessä etsii onnea omalla työllään.

BOLZ. Te olette aina löytäneet onnenne muiden onnen huolehtimisessa.

Kenessä on sellainen itsekkäisyys, sen ei ole vaikea olla onnellinen.

(Bolz poistuu.)

ADELHEID (yksin). Hän rakastaa minua vielä! Hän on hienotunteinen, ylevämielinen mies! — Mutta hän myös on nöyrä, he ovat kaikki kipeitä, nuo miehet. Heillä ei ole lainkaan rohkeutta! Pelkkien tietojen ja itsensä ajattelemisen tähden ovat he kadottaneet kaiken luottamuksen itseensä. Tämä Konrad! miksi hän ei sano minulle: Adelheid, minä tahdon sinut omakseni? Onhan hän muuten kylläksi ujostelematon! Hän lausui mietteitä omasta kohtalostaan sekä minun kohtalostani! Kaikki oli sangen kaunista, mutta se ei kumminkaan ole muuta kuin tyhmää puhetta. — Siellä maalla ovat nuoret miehet aivan toista väkeä. He eivät kanna suurta viisauden taakkaa mukanaan ja heillä on mielijohteita ja ennakkoluuloja enemmän kuin voi sietääkään; mutta he vihaavat ja rakastavat kuitenkin kelpolailla ja itsepäisesti, arastelematta, eivätkä milloinkaan unohda oman hyvinvointinsa huolehtimista. He ovat parempia siinä suhteessa, minä ylistän maaseutua, raitista ilmaa ja vainioitani. — (Äänettömyys; päättäväisyydellä.) Union pitäisi myytämän! Konradin pitää tulla luokseni maalle, että hän vapautuisi haaveistaan! (Istuu ja kirjoittaa; soittaa. Karl saapuu.) Tämä kirje oikeusneuvos Schwartzille, minä pyydän häntä tulemaan luokseni tärkeän asian johdosta. (Karl pois.)

IDA (sivuovesta vasemmalla). Rauhatonna minä kuljen ympäri! Anna minun täällä itkeä kyllikseni! (Itkee Adelheidin kaulassa.)

ADELHEID (tunteellisesti). Lapsi raukka! Pahat miehet ovat tylysti kanssasi menetelleet. Sure, rakkaani, mutta älä ole niin äänetön ja nöyrä.

IDA. Minulla on vain yksi ajatus, minä olen hänet menettänyt, ijäksi menettänyt!

ADELHEID. Sinä olet kelpo tyttö. Mutta ole levollinen! Sinä et ole häntä niinkään menettänyt! Päinvastoin, me tahdomme tehdä niin, että sinä saat hänet paljoa parempana takaisin. Hehkuvin poskin ja loistavin silmin on hän jälleen saapuva eteesi, tuo jalo mies, valittu puolijumalasi, ja hän on myös pyytävä sinulta anteeksi sitä, että on sinulle surua tuottanut.

IDA (katsoen häneen). Mitä sanot sinä?

ADELHEID. Kuule, yöllä olen lukenut tähdistä, että sinä olet oleva hänen. Suuri tähti lensi taivaalta ja siihen oli lukuselvillä kirjaimilla kirjoitettu: "Ilman vastaansanomista hänen pitää saada hänet!" — Sen toteutuminen on ainoastaan yhteen ehtoon sidottu.

IDA. Mihin ehtoon? Sano minulle se.

ADELHEID. Minä olen sinulle hiljattain kertonut eräästä neidistä ja eräästä tuntemattomasta herrasta. Tiedätkö mitä?

IDA. Minä olen lakkaamatta ajatellut sitä.

ADELHEID. Hyvä. Samana päivänä, jona tuo neito taas löytää ritarinsa, tulee myös sinun välisi professoriin hyväksi. Ei ennemmin, ei myöhemmin, niin on kirjoitettuna.

IDA. Minä uskon sinua niin mielelläni. Ja milloin se päivä on tuleva?

ADELHEID. Niin, aartehiseni, sitä en tiedä aivan tarkalleen. Mutta salaisuutena meidän tyttöjen kesken sanoen, koska olemme yksin, tuo mainittu neito on sydämmestään kyllästynyt pitkään toivomiseen ja odotukseen, ja minä pelkään, että hän tekee epätoivoisen askeleen.

IDA (syleillen häntä). Laita vain, ettei se kauvan viivy.

ADELHEID (pidättäen häntä). Hiljaa, ettei meitä kukaan mies kuule!

(Korb saapuu.) Mitä uutisia tuotte, vanha ystävä?

KORB. Neiti, tuolla ulkona on herra Bellmaus, ystävä —

ADELHEID. Hyvä jo; ja haluaako hän minua puhutella?

KORB. Niin, minä itse olen häntä neuvonut kääntymään Teidän puoleenne.

Hänellä on Teille jotain kerrottavaa.

ADELHEID. Tuokaa hänet sisään. (Korb pois.)

IDA. Suo minun mennä pois, minulla on itkettyneet silmät.

ADELHEID. Mene vain, sydänkäpyseni, muutaman minuutin kuluttua olen jälleen luonasi. (Ida pois.) Hänkin vielä! Koko Union, toinen toisensa perään!

BELLMAUS (ujona, paljon kumarrellen). Te olette minulle suvainneet, armollinen neiti! —

ADELHEID (ystävällisesti). Iloitsen nähdessäni Teidät luonani, ja olen utelias kuulemaan mieltäkiinnittäviä uutisia, joita minulle tahdotte ilmoittaa.

BELLMAUS. En tahdo kellekään mieluummin uskoa kuulemiani kuin Teille. Kuultuani herra Korbilta, että Te olette meidän sanomalehtemme tilaajia, olen tätä luottamusta —

ADELHEID. Että minä myös ansaitsen olla toimittajien ystävätär. Kiitän

Teitä hyvästä ajatuksesta.

BELLMAUS. Siellä on tuo Schmock! Hän on köyhä mies, joka vähän on ollut hyvässä seurassa, ja oli tähän asti Coriolanin avustajana.

ADELHEID. Muistelen nähneeni hänet.

BELLMAUS. Aina annoin hänelle Bolzin toivosta muutamia lasia punssia. Sen jälkeen hän tuli hauskalle tuulelle ja kertoi minulle suuresta salaliitosta, joka on Coriolanin ja Sendenin välillä. Hänen vakuutuksensa mukaan näillä molemmilla herroilla on ollut tarkoituksena saada professori Oldendorf riitaan herra överstin kanssa, ja sentähden he ovat yllyttäneet överstiä kirjoittamaan artikkelin Coriolaniin.

ADELHEID. Onko nuori mies, joka Teille sitä puhui, sellainen, että häneen voi luottaa?

BELLMAUS. Hän ei voi sietää paljon punssia, ja kun hän oli juonut kolme lasia, kertoi hän minulle kaikki vapaasta tahdostaan; muuten minä tosin en pidä häntä aivan kohteliaana. Minä uskon, että hän on hyvä mies, mutta sievä käytöksinenkö? Ei, sitä ainakaan hän ei ole.

ADELHEID (välinpitämättömästi). Olisiko tämä herra — joka on juonut kolme lasia punssia, ehkä hyvinkin valmis todistamaan toisille henkilöille ilmiantonsa?

BELLMAUS. Hän sanoi minulle tahtovansa tehdä niin, ja puhui todistuksistakin.

ADELHEID (syrjään). Vai niin! — (Kovaa.) Minä pelkään, etteivät todistukset tule olemaan riittäviä. — Ettekö Te ole professorille tahi herra Bolzille puhuneet sanaakaan?

BELLMAUS. Professorilla on nyt kovin paljon toimia, ja Bolz on paras ja hauskin mies maailmassa; mutta koska hän ilmankin on epäsovussa herra von Sendenin kanssa, niin luulin minä —

ADELHEID (nopeasti). Ja Te olette aivan oikeassa, rakas herra Bellmaus.

— Olette siis muuten herra Bolziin tyytyväinen?

BELLMAUS. Hän on sävyisä ja mainio mies, ja minä olen hänen kanssaan sangen hyvissä väleissä, me kaikki olemme hänen kanssaan hyvissä väleissä.

ADELHEID. Se ilahuttaa minua.

BELLMAUS. Hän on toisinaan vähän ylimielinen, mutta hänellä on paras sydän maailmassa.

ADELHEID (syrjään). Lasten ja imeväisten suusta te totuuden kuulette.

BELLMAUS. Tosin on hän sangen proosallinen luonne, runoutta hän ei tajua.

ADELHEID. Niinkö luulette?

BELLMAUS. Niin, puheissaan on hän usein pisteliäs.

ADELHEID (keskeyttäen). Minä kiitän Teitä ilmoituksestanne, vaikka se minulle ei olekaan tärkeä, ja iloitsen siitä, että olen oppinut tuntemaan Teissä osan toimitusta. Herrat sanomalehtimiehet ovat, mikäli minä huomaan, vaarallista väkeä, ja on hyvä pysytellä teidän suosiossanne, vaikka minä merkityksettömänä henkilönä tahdon koettaa olla milloinkaan antamatta ainetta sanomalehtikirjoituksiin. — (Kun Bellmaus hidastelee lähtöänsä.) Voinko vielä jossain Teitä palvella?

BELLMAUS (lämmöllä). Niin, armollinen neiti, jos Te tahdotte olla niin hyvä ja ottaa vastaan tämän runovihon. Ne ovat kyllä nuoruuteni runoelmia, ensi kokeitani, mutta minä luotan ystävyyteenne ja laupeuteenne. (Vetää kultanidoksisen kirjan taskustaan, antaa sen.)

ADELHEID. Kiitän sydämmestäni, herra Bellmaus. Milloinkaan vielä ei kukaan runoilija ole lahjoittanut minulle teostansa, minä olen lukeva tämän kauniin kirjan läpitse maalla ja iloitseva puitteni alla, että minulla kaupungissa on ystäviä, jotka minuakin ajattelevat muille kaunista kuvatessaan.

BELLMAUS (innoissaan). Olkaa vakuutettu, armollinen neiti, ettei kukaan runoilija ole Teitä unhoittava, jolla on ollut onni oppia Teitä tuntemaan. (Poistuu syvään kumartaen.)

ADELHEID (yksin). Tämä herra Schmock kolmine punssilasineen on kyllä tutustumisen arvoinen. Korb saa hänet heti etsiä käsille. — Tuskin olen tullut kaupunkiin, kun huoneeni on kuin mikä asioimistoimisto, johon toimittajat ja kirjailijat tulevat. — Minä pelkään, että se on jokin enne. (Poistuu vasempaan. Tulee pimeä. Översti saapuu puutarhasta.)

ÖVERSTI (hitaasti eteen). Minulle on mieluista se, että kaikki on lopussa meidän välillämme. — (Polkien jalkaa). Sangen hauskaa on se minusta! Tällä hetkellä haluan kaikkea muuta kuin haastelua teevehkeiden ja olutpöytien ääressä. Kaikkialla puhelua ja naurua. Tapahtui oikein vanhalle hupsulle! Peijakas! (Karl tuo kynttilöitä ja sanomalehden.) Kuka on sinua käskenyt valoa tuomaan?

KARL. Herra översti, on tunti, jolloin luette sanomalehtenne. Tässä on se. (Laskee sen pöydälle.)

ÖVERSTI. Kelvotonta väkeä nuo kynämiehet! Pelkureita, häijyjä, salakavaloita takanapäin. Mitenkä tuo joukkio nyt on riemuitseva, ja minun kustannuksellani! Mitenkä he ylistävät toimittajaansa aina pilviin asti! Tuossa on tuo mitätön lehti! Siinä on minun tappioni, pilkallisesti, lihavin kirjaimin kuulutettuna — — voi kumminkin! (Kävelee edes takaisin, huomaa sanomalehden maassa, ottaa sen ylös.) Mutta minä ryyppään pohjaan! (Istuu.) Tässä heti alussa: (Lukee.) Professori Oldendorf — kahden äänen enemmistö. "Tällä lehdellä on syytä iloita tuloksesta." — Sen uskon. — "Mutta yhtä ilahuttava oli edellä käynyt vaalitaistelu." — Luonnollisesti. — "Ei kenties ole vielä tapahtunut, että, kuten täällä, kaksi miestä, joiden välillä vuosikausia on vallinnut parhain ystävyys, joutuvat toistensa kilpailijoiksi, kumpikin samalla tavalla ollen kansalaistensa suosion esineenä. Se oli ritarillinen kamppailu kahden ystävän välillä, täynnä ylevämielisyyttä, ilman vihamielisyyttä, ilman kateutta, niin, ehkä piili kummankin sydämmessä toivo, että vastustajana oleva ystävä saisi voiton, eikä hän itse." (Panee lehden syrjään, kuivaa otsansa.) Mitä puhetta se on? — (Lukee.) "Ja lukuunottamatta yksityistä puoluekantaa ei koskaan kenelläkään ole ollut suurempaa oikeutta voittoon kuin meidän kunnioitettavalla vastustajallamme. Ei ole tässä paikallaan ylistää arvoa, mikä hänellä suoran ja jalon olentonsa kautta suuren ystävä- ja tuttavapiirin keskuudessa on: vaan mitä hän vilkkaalla osanotollaan kaupunkimme yleishyödyllisiin asioihin neuvolla ja työllä on vaikuttanut, se on yleensä tunnettua ja on vielä juuri tänään saava osakseen meidän kansalaisten sydämmellisen kiitollisuuden osoitteen." — (Panee lehden syrjään.) Tämä on ilkeätä kirjoitustapaa! — (Lukee edelleen.) "Kerrassaan vähäpätöisellä äänten enemmistöllä on kaupunkimme päättänyt tehdä nuoremman ystävän valtiolliset mielipiteet kuultaviksi kamarissa, mutta kaikki puolueet valmistavat nyt, kuten puhutaan, adresseja ja lähetystöjä, ei vaalitaistelun voittajaa ylistämään, vaan osoittamaan julkista arvonantoa ja kunnioitusta hänen vastustajalleen, hänen ylevälle ystävälleen." — Tämä on ilmeistä salamurhaa! Se on Oldendorfin hirmuista julkeutta, se on sanomalehtimiehen kosto, niin hieno, niin kärkevä! — Se on hänen tapaistansa! Ei, se ei ole hänen tapaistansa! Se on kauheata, on epäinhimillistä! — Mitä pitää minun tehdä? Lähetystöjä ja adresseja minulle? Oldendorfin ystävälle? — Pyh, se kaikki on vain lorua, sanomalehtimelua, joka maksaa vain pari kaunista sanaa! Kaupunki ei tiedä mitään koko hommasta. Se on peijausta!

KARL (saapuu). Kirjeitä kaupungin postista. (Laskee ne pöydälle, poistuu.)

ÖVERSTI. Niissä on taas vähän! Minulla tuskin on rohkeutta aukaista niitä. — (Murtaa ensimmäisen.) Mitä pirua! runoko? ja minulleko? "Valtiolliselle vastustajalle, parhaalle miehelle kaupungissa" — allekirjoitettuko? mikä on allekirjoitus? Baus! Baus? en tunne häntä, sen täytyy olla nimimerkki! (Lukee.) Se tuntuu hyvin mainiolta runolta! Ja mitä on täällä? (Avaa toisen kirjeen.) "Köyhien hyväntekijälle, orpojen isälle", adressi — (lukee) "kunnioitus ja sydämmellinen hyvänsuonti." — Allekirjoitus: "Useat rouvat ja neidit", sinetti P.P.? — Jumalani, mitä on tämä kaikki? olenko noiduttu? Jos todella on sellainen mieliala kaupungissa, ja jos ihmiset tätä päivää tuolla tavoin arvostelevat, niin täytyy tunnustaa, että he ajattelevat minusta parempaa — kuin minä itse. —

KARL (saapuu). Joukko herroja pyytää puhutella överstiä.

ÖVERSTI. Mitä herroja?

KARL. He sanovat olevansa vaalimiesten lähetystö.

ÖVERSTI. Tuo heidät sisään. Tämä kirottu sanomalehti on sittenkin puhunut totta. (Piepenbrink, Kleinmichel, vielä kolme muuta herraa astuu sisään; he kumartavat, översti samoin.)

PIEPENBRINK (juhlallisesti). Hyvä herra översti! — Suuri joukko vaalimiehiä on meidät lähetystönä lähettänyt Teidän luoksenne, Teille juuri tänään sanomaan, että koko kaupunki pitää Teitä sangen kunnioitettavana, kelpo miehenä.

ÖVERSTI (jäykästi). Minä kiitän hyvästä ajatuksestanne.

PIEPENBRINK. Ei mitään kiittämistä. Se on tosi. Te olette kunnianmies kaikin puolin, ja meitä ilahuttaa sitä Teille sanoa; Teistä ei suinkaan ole vastenmielistä sitä kansalaisiltanne kuulla.

ÖVERSTI. Minä olen itse aina pitänyt itseäni kunnian miehenä, hyvät herrat.

PIEPENBRINK. Siinä olette tehneet aivan oikein. Te olette myös oivaa mielenlaatuanne osoittaneet joka tilaisuudessa. Köyhinä ja puutteenalaisina aikoina, holhousasioissa, meidän juhlissamme, joka paikassa, missä meitä porvareita hyvänsävyinen ja kelpo mies on saattanut ilahuttaa tai hyödyttää, siellä olette Te olleet etunenässä. Aina suora ja luotettava, vapaana sotilasmaisesta pöyhkeilemisestä ja kopeudesta. Siitä sitten on seurauksena, että me Teitä yleensä rakastamme ja kunnioitamme.

ÖVERSTI (pyyhkäisee yli silmiensä).

PIEPENBRINK. Tänään ovat useat meistä antaneet äänensä professorille.

Useat valtiollisten seikkain tähden, useat, koska tiesivät hänen olevan

Teidän hyvän ystävänne ja ehkä vielä tulevan Teidän vävypojaksenne.

ÖVERSTI (ilman ankaruutta). Hyvä herra —

PIEPENBRINK. Minä itsekään en ole Teille antanut ääntäni.

ÖVERSTI (vähän kiivaammin). Hyvä herra —

PIEPENBRINK. Vaan juuri sentähden toisten kera tulen luoksenne, ja sentähden sanon Teille, mitä porvariston keskuudessa Teistä ajatellaan. Ja me toivomme vielä kauvan saavamme nauttia niin kunnioitetun ja ihmisenä ja kansalaisena niin perin arvokkaan henkilön miehekästä mieltä ja ystävällisyyttä.

ÖVERSTI (ilman ankaruutta). Miksi Te ette sano sitä professorille, jonka olette valinneet?

PIEPENBRINK. Hän on vielä nuori. Hänen pitää ensin kamarissa ansaita kaupungin kiitollisuus. Mutta Te olette sen meiltä ansainneet ja sen vuoksi tulemme luoksenne.

ÖVERSTI (vilpittömästi). Kiitän Teitä, hyvä herra, ystävällisistä sanoistanne. Ne tuntuvat juuri nyt minusta sangen hyviltä. Minä pyydän saada tietää Teidän nimenne.

PIEPENBRINK. Nimeni on Piepenbrink.

ÖVERSTI (kylmästi, mutta ei epäkohteliaasti). Vai niin, se on tuo nimi! — (Pidättyen.) Minä kiitän teitä, hyvät herrat, hyväsydämmisestä ajatuksesta, jonka olette minulle esiintuoneet, yhtähyvin, edustatteko kaupungin todellista mielipidettä, vai puhutteko yksityisten toiveitten mukaan. Minä kiitän teitä, ja olen edelleenkin tekevä sen, mitä pidän oikeana. (Kumartaa, lähetystö samoin poistuen.) Vai niin, tämä on tuo Piepenbrink, Bolzin lämmin ystävä! Mutta hänen sanansa olivat älykkäitä ja koko hänen ulkonäkönsä kunnioitusta herättävä, on mahdotonta, että tämä kaikki olisi veijarien vehkeitä. — Kuka tietää! He ovat tottuneita juonittelijoita. Lähettävät minulle sanomalehtikirjoituksen, kirjeitä ja talooni tuon hyväsydämmisen lähetystön hellyttääkseen minua, käyttäytyvät koko maailman edessä kuin olisivat minun ystäviäni, pakoittaakseen minut taas uskomaan heidän petollisuuttansa! Niin, niin se on. Kaikki on salaisesta sopimuksesta! Heidän täytyy tulla petetyiksi!

KARL (saapuu). Herra tohtori Bolz!

ÖVERSTI. Minä en ole enää kenenkään puhuteltavissa.

KARL. Sen olen minä herralle myös sanonut, mutta hän pysyy vaatimuksessaan saada överstiä puhutella, hän sanoo tulevansa kunnianasiassa.

ÖVERSTI. Mitä? Oldendorf ei toki liene niin mieletön — tuo hänet esiin!

BOLZ (astuu sisään, hillitysti). Herra översti, minä tulen tekemään Teille erään ilmoituksen, joka erään kolmannen henkilön kunnian tähden on tarpeellista.

ÖVERSTI. Minä olen valmis kuulemaan ja pyydän Teitä sanomaan sen lyhyesti.

BOLZ. Niin lyhyesti kuin on tarvis. Kirjoitus Unionin tämänpäiväisessä iltanumerossa, joka koskee Teitä persoonallisesti, on minun kirjoittamani ja minä olen sen pannut lehteen Oldendorfin tietämättä.

ÖVERSTI. Minua tuskin huvittaa tietää, kuka sen on kirjoittanut.

BOLZ (kohteliaasti). Mutta minulle on tärkeätä sanoa Teille, ettei se ole Oldendorfilta. Ystäväni on viimeisinä viikkoina surun ja tuskan tähden, jota hän on saanut kokea, ollut niin muiden toimien estämä, että hän jätti lehden toimituksen yksinomaan minulle. Kaikesta, mitä tänä viimeisenä aikana siinä on ollut, olen yksin minä vastuunalainen.

ÖVERSTI. Ja miksi teette minulle tämän ilmoituksen?

BOLZ. Teidän terävä älynne on tajuava, että tänään Teidän ja ystäväni välillä sattuneen tapauksen jälkeen Oldendorf kunniallisena miehenä ei ole voinut kirjoittaa eikä julaista lehdessään sellaista.

ÖVERSTI. Kuinka niin, hyvä herra? Itse kirjoituksessa en ole huomannut mitään kelvotonta.

BOLZ. Kirjoitus asettaa ystäväni Teidän silmissänne sen epäluulon alaiseksi, että hän kelvottomalla imartelulla olisi koettanut voittaa takaisin suosiotanne. Ei mikään ole hänelle vieraampaa kuin sellainen menettely. Te, herra översti, olette liian kelpo mies, katsoaksenne salavihkaista toimintaa luonnolliseksi edes vihollisenne puolelta.

ÖVERSTI. Te olette oikeassa! — (Syrjään.) Tämä uhka on sietämätöntä. —

Onko selityksenne loppunut?

BOLZ. On. Mutta minulla on vielä toinen lisäksi. Minua kovin surettaa tuon artikkelin kirjoittaminen.

ÖVERSTI. En tehne Teille vääryyttä otaksuessani Teidän jo muuta kirjoittaneen, jota paremmin kannattaisi surkutella.

BOLZ (jatkaa). Tämän kirjoituksen painatin, ennenkuin sain kuulla Teidän viimeisestä keskustelustanne Oldendorfin kera; (hyvin kohteliaasti) — minä surkuttelen sitä siksi, ettei se ole aivan totta. Olin liian pikainen yleisölle kuvailemaan Teidän persoonallisuuttanne, kuva ei ainakaan tänään ole todellisuuden mukainen, se on imarreltu.

ÖVERSTI (huudahtaen). Piru vie, tämä on raakaa!

BOLZ. Anteeksi, se on vain totta! Toivon saada vakuuttaa Teille, että sanomalehtimieskin voi surkutella väärin kirjoittaneensa.

ÖVERSTI. Herra! — (Sivuun.) Minun täytyy hillitä itseäni, hän muutoin pitää yhä oikeuden. — Herra tohtori, minä näen, että Te olette nokkela mies ja ymmärrätte työnne. Kun Te sitäpaitsi tänään näytte olevan sillä päällä, että puhutte vain totta, niin pyydän Teitä vielä sanomaan, oletteko ehkä johtaneet mielenosoituslähetystöäkin, joka tänään yleisön nimissä esiintyi minulle.

BOLZ (kumartaen). Enhän toki ole ollut siihen osaa ottamatta.

ÖVERSTI (ojentaen hänelle kirjeitä, kiivaasti). Oletteko nämä aiheuttaneet?

BOLZ. Osaksi, herra översti. — Tämä runoelma on erään kunniallisen nuorukaisen sydämmenpurkaus, joka Teitä kunnioittaa Oldendorfin isällisenä ystävänä ja ritarillisen sankarin esikuvana; minä olen häntä rohkaissut lähettämään runon Teille. Siinä oli ainakin hyvä tarkoitus. Runoilija saattaa etsiä itselleen toisen ihanteen. — Adressi tulee rouvilta ja tytöiltä, jotka ovat jäseniä yhdistyksessä isättömien lasten kasvattamista varten. Yhdistys lukee jäseniinsä myös neiti Ida Bergin, minä itse olen naisille adressin sepittänyt, se on viinikauppias Piepenbrinkin tyttären puhtaaksi kirjoittama.

ÖVERSTI. Jotenkin niin olen tästä kirjeestä päättänyt. Hyödytöntä on kysyä. Tekö myös olette porvarit tänne lähettäneet?

BOLZ. Kumminkaan en ole kieltänyt.

Ulkoa täysiääninen mieskvartetti. Eläköön!

Hän elää, ritar' uljahin

piirissä muurien,

min jaloa nimeä porvarin

laps' muistaa siunaten.

Ken hoivaa vailla hädässään,

rukoilee häntä vaan,

on lempi asekilpenään

ja laupeus miekkanaan.

Sua ylistämme laulelmin

sä turva kaikkein sorrettuin,

översti, översti,

sä ylväs översti Berg.

ÖVERSTI (soittaa laulun ensimmäisen tahdin kuultuaan. Karl saapuu).

Sinä et laske ketään sisään, jos haluat jäädä palvelukseeni.

KARL (pelästyneenä). Herra översti, he ovat jo puutarhassa, suuri seurue, se on lauluseura, johtajat seisovat jo rappusilla.

BOLZ (joka on avannut ikkunan). Sangen hyvin laulettu, herra översti. —

Se on paras tenori kaupungissa ja säestys on kyllä alkuperäinen.

ÖVERSTI (syrjään). On tämä hullua! Tuo herrat sisään. (Karl pois; laulun loputtua saapuvat Fritz Kleinmichel ja kaksi muuta herraa.)

FRITZ KLEINMICHEL. Herra översti, täkäläinen lauluseura pyytää lupaa saada Teille laulaa muutamia lauluja. Kuunnelkaa tätä pientä serenaadia yleisen kunnioituksen ja rakkauden heikkona ilmauksena.

ÖVERSTI. Hyvät herrat, minä kovin surkuttelen, että perheessäni tapahtuneen sairauskohtauksen tähden olen pakoitettu toivomaan, että Teidän taiteelliset esityksenne keskeytettäisiin. Kiitän Teitä hyvästä tarkoituksesta ja pyydän Teitä laulamaan herra professori Oldendorfille minulle aikomanne laulut.

FRITZ KLEINMICHEL. Me pidimme velvollisuutenamme Teitä ensin tervehtiä, ennenkuin menemme ystävänne luo. Ettemme sairasta häiritseisi, sijoitumme edemmäksi talosta puutarhaan, jos suvaitsette.

ÖVERSTI. Tehkää mielenne mukaan. (Fritz Kleinmichel ja molemmat toiset poistuvat.) Onko tämäkin ilveily Teidän keksintöänne?

BOLZ (kumartaen). Ainakin osaksi! — Mutta Te olette liian hyvänsuopa, herra översti, jos pidätte näitä kaikkia mielenosoituksia minun alkuunpaneminani; minun osani niihin on sentään sangen mitätön. Minä en ole tehnyt mitään muuta kuin yleistä mielipidettä hiukan ohjannut. Nämät ihmiset eivät ole nukkeja, joita tottunut tanssittaja langassa hypittää. Kaikki nuo äänet ovat oivallisten ja kunnioitettavien henkilöitten, ja mitä he Teille ovat sanoneet, se on todella yleinen mielipide kaupungissa, se tahtoo sanoa, kaupungin parempain ja ymmärtäväisten henkilöiden vakaumus. Jollei niin olisi laita, olisin aivan suotta nähnyt vaivaa yrittäissäni saada yhtäkään näistä kelpo miehistä taloonne.

ÖVERSTI. Hänellä on taas oikein ja minulla on aina väärin.

BOLZ (hyvin kohteliaasti). Sallikaa minun vielä selittää, että nämäkin paraillaan tapahtuvat yleisen kunnioituksen ilmaukset ovat minusta sopimattomia, ja että kovasti surkuttelen ottaneeni vähänkin niiden toimeenpanemiseen osaa. Ainakaan tänään ei Oldendorfin ystävillä ole syytä ylistää Teidän ritarillista mieltänne tahi itsekieltäymystänne.

ÖVERSTI (käyden hänen luokseen). Herra tohtori, Te käytätte hyväksenne ammattikuntanne etuoikeutta ja puhutte rohkeasti ja loukkaavasti tavalla, joka lopettaa malttini. Te olette minun talossani ja on tavallisen kohteliaisuuden vaatimus, että pidetään arvossa vastustajan kotirauha.

BOLZ (nojaten tuoliin, hyväntahtoisesti). Jos Te sillä tahdotte sanoa olevanne oikeutettu talostanne loitontamaan vastenmielisiä vieraita, niin on tarpeetonta sitä minulle muistuttaa: sillä Te olette tänään jo näyttäneet täältä erään toisen, jolle tuttavuutensa tässä talossa antaa suuremman oikeuden täällä olla, kuin mitä minulla on.

ÖVERSTI. Herra, sellaista rohkeutta en ole vielä tavannut

BOLZ (kumartaen). Minä olen sanomalehtimies ja käytän vaan sitä, mitä Te vastikään nimititte ammattikuntani etuoikeudeksi. (Kovaääninen marssi kuuluu torvilla soitettuna. Karl saapuu nopeasti sisään).

ÖVERSTI (häntä vastaan). Sulje puutarhan portti, kukaan ei saa tulla sisään. (Musiikki vaikenee).

BOLZ (akkunassa). Te suljette ystävänne ulos, tällä kertaa olen minä viaton.

KARL. Voi herra översti, se on liian myöhäistä. Takana puutarhassa ovat laulajat, ja etupuolella tulee suunnaton kulkue talon eteen, siellä on herra von Senden ja koko hynttyyt. (Poistuu perälle).

ÖVERSTI. Herra, toivon keskustelun meidän välillä olevan lopussa.

BOLZ (vastaten akkunasta). Teidän asemassanne, herra översti, pidän toivomuksenne aivan luonnollisena. (Taas katsellen ulos). Loistava kulkue, he kaikki kantavat paperilyhtyjä. Lyhdyissä on kirjoitusta! Paitsi tavallisia ressourci-puheenparsia näen muutakin. — Kun ei se Bellmaus koskaan huomaa, missä hän voisi olla sanomalehdelle hyödyksi. (Nopeasti vetäen esiin taskukirjan). Kirjoitukset ovat heti pantavat muistoon lehteä varten. (Puhuen taaksensa.) Suokaa anteeksi. — Oh, tämä on sangen merkillistä: "Alas vihollisemme!" — ja tuolla musta lyhty valkoisin kirjaimin: "Alas Union!" Perkule! (Huutaen akkunasta): Hyvää iltaa, hyvät herrat!

ÖVERSTI (astuen hänen luokseen). Herra, oletteko hullu!

BOLZ (nopeasti kääntyen). Teette sangen ystävällisesti, herra översti, näyttäytyessänne ikkunassa minun vieressäni. (Översti astuu takaisin).

SENDEN (alhaalta). Mikä ääni se on?

BOLZ. Hyvää iltaa, herra von Senden! — Herralle, joka kantaa tummaa valkeakirjoituksista lyhtyä, olisimme hyvin kiitolliset, jos hän tahtoisi tehdä hyvin ja ojentaa lyhdyn tänne ylös överstille. Puhaltakaa valkea sammuksiin, mies, ja ojentakaa minulle lyhty. — Niin, minä kiitän teitä nerokkaasta lauseesta. — (Ottaen sisään varrella varustetun lyhdyn). Tässä, herra översti, on todistus siitä veljellisestä mielialasta, joka Teidän ystävillänne on meitä kohtaan. (Repii lyhdyn varresta). Lyhty Teille, varsi lyhdynkantajalle. (Heittää varren ulos ikkunasta). Minulla on kunnia jättää Teidät hyvästi. (Kääntyy menemään, kohtaa Adelheidin. Mieskööri jälleen lähellä "Hän elää, ritar' uljahin", fanfaari, moniääninen: Översti Berg, eläköön, eläköön!)

ADELHEID (vasemmalta puolelta melun aikana astuen sisään). Onko koko kaupunki kapinassa?

BOLZ. Minä olen pannut toimeen tuumani, hän on puoliksi käännetty.

Hyvää yötä!

ÖVERSTI (lyhdyn lattialle heittäen, riehuen). Helvettiin kaikki sanomalehtimiehet! (Mieskööri, Senden, Blumenberg ja useita muita herroja, näkyvät jonossa puutarhaan päin olevasta ovesta; lähetystö astuu sisään, kööri ja lyhdynkantajat parveutuvat oven eteen).

SENDEN (kovalla äänellä, kunnes esirippu on pudonnut). Herra översti, kansalaisjoukko saa kunnian tervehtiä korkeasti kunnioitettua jäsentänsä.

Verho putoaa viimeisten sanain aikana.

NELJÄS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

Puutarhasali överstin luona. Översti tulee sisään puutarhasta Karl takanaan.

ÖVERSTI (ovella, tylysti). Kuka on käskenyt Vilhelmiä viemään hevosta ympäri makuuhuoneen ohitse? Se lurjus! Kenkäraudat kolisevat niin, että siihen meluun saattaisi kuollutkin herätä.

KARL. Eikö herra översti lähde tänään ratsastamaan?

ÖVERSTI. En! talliin hevonen!

KARL. Ymmärrän, herra översti. (Poistuu.).

ÖVERSTI (soittaa, Karl taas ovelle). Onko neiti puhuteltavissa?

KARL. Hän on huoneessaan, herra oikeusneuvos on jo tunnin ajan ollut hänen luonansa.

ÖVERSTI. Kuinka? näinkö varhain aamulla?

KARL. Täällä on neiti itse (pois, kunnes Adelheid on tullut sisään ovesta oikealla Korbin kera.)

ADELHEID (Korbille). Jääkää vaan puutarhanoven läheisyyteen, ja kun tuo nuori herra tulee, niin tuokaa hänet luoksemme (Korb pois). Hyvää huomenta, herra översti! (Astuu hänen luokseen ja iloisesti katsoen häneen). Minkälainen ilma on tänään?

ÖVERSTI. Pilvikäs, tyttöni, pilvikäs ja myrskyinen! Harmi ja murhe aivojani ahdistavat, että pääni on haleta. Mitenkä on Idan laita?

ADELHEID. Paremmin. Hän on nukkunut aamuyöstä. Nyt on hän kyllä suruissaan, mutta rauhallinen.

ÖVERSTI. Juuri se on minusta tuskallista. Kun hän edes huutaisi ja vähän repisi tukkaansa. Se olisi kamalaa, mutta luonnollista. Mutta tämä hymyileminen ja poispäin kääntyminen ja tämä salaisten kyyneleiden kuivaaminen, se vie minulta mielen. Se on minun lapsestani luonnotonta.

ADELHEID. Ehkä tuntee hän isänsä hyvän sydämmen paremmin, kuin hän itse, ehkä hän toivoo vielä!

ÖVERSTI. Mitä? Sovintoako hänen kanssaan? Sen perästä, mitä on tapahtunut, on sovinto Oldendorfin ja minun välillä mahdoton.

ADELHEID. Minä soitan. (Korb pois). — Auttakaa minua vähäpätöisessä asiassa, minun pitää puhutella erästä nuorta miestä, joka näyttää olevan avun tarpeessa, ja tahtoisin mielelläni, että Te jäisitte läheisyyteen — saanko antaa tuon oven jäädä auki? (Viittaa oveen vasemmalla).

ÖVERSTI. Se on kai suoraa kieltä puhuen, että minun pitää mennä sinne sisälle?

ADELHEID. Minä pyydän, ainoastaan viideksi minuutiksi.

ÖVERSTI. Olkoon menneeksi, jos minun vain ei tarvitse kuunnella.

ADELHEID. Sitä minä en vaadi, mutta kuunteleva olette kyllä, jos keskustelu kiinnittää huomiotanne puoleensa.

ÖVERSTI (nauraen). Sitten menen. (Pois vasempaan, Adelheid soittaa.

Schmock saapuu, Korb näyttäytyy ja heti taas poistuu.)

SCHMOCK (kumartaen). Toivotan hyvää huomenta. — Oletteko Te se neiti, jonka kirjuri kävi minun luonani?

ADELHEID. Olen. Te olette lausunut toivovanne saada puhutella minua itseäni.

SCHMOCK. Miksi pitäisi kirjurin tietää, jos minulla Teille on jotain sanottavaa? — Tässä on Sendenin kirjoittama paperiliuska, jonka olen löytänyt Coriolanin paperikorista. Katsokaa, tekisikö översti sillä mitään. Mihin voisin minä sen johdosta ryhtyä? Minä en voi tehdä sillä mitään.

ADELHEID (silmäillen paperia, lukien itsekseen). Tässä lähetän Teille nuo epäonnistuneet stilistiset työt j.n.e. — Varomatonta ja hyvin tavallista! (Panee paperin pöydälle. Kovaa.) Joka tapauksessa nämä merkityksettömät liput ovat minun paperikorissani paremmassa säilössä, kuin jossain muualla. Ja mikä aiheuttaa Teitä, hyvä herra, lahjoittamaan minulle luottamustanne?

SCHMOCK. Bellmaus on minulle sanonut, että Te olette kelvollinen henkilö, joka sopivalla tavalla ilmoittaisi överstille, että hänen tulisi varoa Sendeniä ja minun toimittajaani. Ja översti on sävyisä mies, hän antoi minulle hiljan lasin hienoa viiniä ja leivoksia lohen kanssa suurukseksi.

ÖVERSTI (ovella näkyvissä, sääliväisesti käsiään ristien). Oi hyvä

Jumala!

SCHMOCK. Miksi sallisin näiden ihmisten pettää häntä?

ADELHEID. Jos suurus ei ollut teille vastenmielinen, niin me tahdomme pitää huolta toisesta.

SCHMOCK. Oi, minä pyydän, älkää nähkö vaivaa minun tähteni.

ADELHEID. Voimmeko teitä muulla tavalla vähän auttaa?

SCHMOCK. Millä te minua auttaisitte? (Tarkastaen kenkiään ja vaatteitaan). Minulla on nyt kaikki kunnossa. Onnettomuuteni on vain se, että olen huonossa toimessa. Minun täytyy katsoa, että pääsen pois kirjallisista töistä.

ADELHEID (säälivästi). Taitaa olla oikein vaikeata tulla toimeen kirjallisella alalla?

SCHMOCK. Miten milloinkin. — Minun toimittajani on oikullinen mies. Hän pyyhkii pois liian paljon ja maksaa liian vähän. Pitäkää ennen kaikkea huolta kirjoitustavastanne, sanoo hän, hyvä kirjoitustapa on pääasia. Kirjoittakaa asiallisesti, Schmock, sanoo hän, kirjoittakaa syvällisesti, nykyään vaaditaan sanomalehdellä, että se on syvämietteinen. Hyvä, minä kirjoitan syvämietteisesti, minä pidän huolta loogillisesta ulkomuodosta. Mutta kun vien hänelle työni, heittää hän sen luotaan ja ärjäsee: Mitä tämä on? Tämä on liian raskastajuista, tämä on turhantarkkaa, sanoo hän. Teidän pitää kirjoittaa nerokkaasti, kaunopuheinen tulee Teidän olla, Schmock, nyt on muodissa, että kaiken pitää olla mieluista lukijoille. — Mitä teen minä? Minä kirjoitan taas nerokkaasti, panen paljon korulauseita kirjoitukseen; ja kun vien sen hänelle, ottaa hän värikynän ja pyyhkii pois kaiken tavallisen ja antaa ainoastaan korulauseiden jäädä.

ÖVERSTI. Onko sellainen mahdollista?

SCHMOCK. Kuinka voin tulla toimeen sellaisella menettelyllä? Mitenkä voin hänelle kirjoittaa komeita korulauseita viidellä pfennigillä riviltä? Sellaisessa minä en voi tulla aikoihin. Ja senvuoksi haluan päästä koko toimesta. Kun voisin ansaita ainoastaan kaksikymmentäviisi tai kolmekymmentä dollaria, en eläissäni enää tahtoisi kirjoittaa sanomalehteen, minä alottaisin silloin oman toimen, joka minut voisi elättää.

ADELHEID. Odottakaa muutamia silmänräpäyksiä! (Etsii rahakukkarostaan).

ÖVERSTI (nopeasti rientäen esiin). Jättäkää se minulle, hyvä Adelheid. Nuori mies tahtoo luopua sanomalehtimiehen toimesta, se on minun mieleistäni! Tässä, tässä on rahaa, kuten toivotte, jos Te minulle lupaatte, ettette tästä päivästä alkaen tartu kynään sanomalehtikirjoitusta varten. Tässä ottakaa!

SCHMOCK. Käypä kahdenkymmenen viiden taalerin pankinsetelikö? Kunniani kautta, minä menen vielä tänään serkkuni luo, joka on hyvinvoiva kauppias. Tahtooko herra översti velkakirjan, vai pitääkö minun kirjoittaa vekseli, joka lankeaa pitkän ajan kuluttua?

ÖVERSTI. Päästäkää minut kuulemasta vekselistä puhuttavan!

SCHMOCK. Sitte minä kirjoitan oikean velkakirjan. Minusta on parempi, että se on vain velkakirja.

ÖVERSTI (kärsimättömästi). En tahdo velkakirjaannekaan — herra, menkää

Jumalan nimeen.

SCHMOCK. Ja miten on koron laita? Jos saan pitää sen viittä prosenttia vastaan niin olisi minulle mieluista.

ADELHEID. Herra översti lahjoittaa teille rahat.

SCHMOCK. Lahjoittaako hän minulle rahat? Se on ihmeellistä! — Kuulkaa herra översti, jos minä en mitään tee rahalla, niin se jää lahjaksi; jos sillä hyödytän itseäni, niin tuon sen Teille takaisin. Minä toivon, että sillä itseäni hyödytän.

ÖVERSTI. Pitäkää se aivan mielenne mukaan.

SCHMOCK. Se on sangen hyvä niin, herra översti. Minä kiitän Teitä ja tulkoon se Teille palkituksi. Sanon teille jäähyväiset, hyvä herrasväki.

ADELHEID. Älkäämme unhoittako suurusta. (Soittaa, Korb tulee). Hyvä

Korb! (Puhuu hiljaa hänen kanssaan).

SCHMOCK. Kiitän, antakaa sen sentään olla! (Schmock ja Korb poistuvat).

ÖVERSTI. Ja nyt, hyvä neiti, selittäkää minulle koko tämä keskustelu, se koskee minua kylläkin läheltä.

ADELHEID. Senden on lausunut sopimattomia ajatuksia asemastaan Teidän luonanne ja Teidän talossanne. Tämä nuori mies on vähän siitä kuullut ja saanut haltuunsa Sendenin paperin, jossa on muutamia sopimattomia lauseita. Minä katsoin hyväksi hankkia paperin pois hänen käsistään.

ÖVERSTI. Minä pyydän teiltä niitä kirjeitä, Adelheid.

ADELHEID (rukoilevasti). Mitä varten, herra översti?

ÖVERSTI. Minä en suutu, tyttöseni.

ADELHEID. Ei kannatakaan. Ja kuitenkin pyydän, ettette tahdo niitä. — Te tiedätte nyt kylliksi, sillä Te tiedätte, ettei hän seurueineen ole niin suuren luottamuksen arvoinen, kuin Te viime aikoina olette hänelle osoittanut.

ÖVERSTI (tuskissaan). Hui, hui! — Minulla on vanhoilla päivilläni onnettomuutta tuttavistani.

ADELHEID. Jos Te Oldendorfin asetatte näiden joukkoon täällä (hän viittaa kirjeisiin), niin teette väärin.

ÖVERSTI. Sitä en tee, tyttöseni. Sendeniin en ole ollut kovin kiintynyt, ja senvuoksi ei minuun paljoa koske, jos hän minut jättää.

ADELHEID (lempeästi). Ja koska olette kiintynyt muihin, senvuoksi olitte Te eilen niin —

ÖVERSTI. Sanokaa vaan, tapojen saarnaaja — niin kova ja raju.

ADELHEID. Vielä enemmän, Teidän menettelynne oli väärä.

ÖVERSTI. Minä olen tänä yönä sanonut itselleni samaa astuttuani Idan huoneeseen ja kuullessani raukan itkevän. Minä olin loukattu, vihainen mies ja olin väärässä menettelyni puolesta, mutta itse asiassa minulla oli oikein. Olkoon hän edustaja, hän ehkä on siihen sopivampi, kuin minä: että hän on sanomalehtimies, se on meidän eromme syy.

ADELHEID. Mutta hän tekee vain, mitä Tekin teitte.

ÖVERSTI. Älkää muistuttako minulle sitä hupsuutta! Jos hän vävynäni arvostelisikin maailman menoa toisin kuin minä, voisin kyllä häntä kärsiä. Mutta kun hän joka päivä julkisesti huutaa maailmalle tunteita ja mielipiteitä, jotka ovat minulle vastaisia, ja minun täytyisi sitä lukea, ja saisin kaikilta kuulla, kuinka vävyni sen tähden on joutunut ystävieni ja vanhojen toverieni pilkattavaksi ja moitittavaksi, ja minun täytyisi se kaikki sulattaa, katsokaas, sitä minä en voi!

ADELHEID. Ja entä Ida? Sentähden että Te ette voi sitä kärsiä, Ida tulee onnettomaksi.

ÖVERSTI. Lapsi raukkani! Hän on nyt ollut onneton koko ajan läpeensä. Meidän miesten kesken vallinnut riitaisuus on ollut kelvotonta. On parempi että se kerrassaan loppuu, vaikka suurella surullakin.

ADELHEID (vakavasti). Vielä minä en näe sen loppuneen. Näen sen sitte vasta, kun Ida taas nauraa yhtä iloisesti kuin ennenkin.

ÖVERSTI (kiihtyneenä kävellen ympäri, tiuskaten). Sitten annan lapseni hänelle ja asetun yksikseni johonkin nurkkaan! — Minä ajattelin vanhuudestani toisin, mutta varjele Jumala, ettei rakastettu tyttöni minun tähteni tule onnettomaksi! Hän on taattu ja peräti luotettava, hän pitää häntä hyvänä. — Minä vetäydyn jälleen pieneen kaupunkiin, josta tänne tulin.

ADELHEID (tarttuu hänen käteensä). Arvoisa ystäväni, ei, sitä Teidän ei pidä tehdä. Ei Oldendorf eikä Ida tahdo olla kiitollisuuden velassa sellaisesta uhrauksesta. — Jos nyt Senden ja hänen ystävänsä vievät sanomalehden professorin käsistä, mitenkä sitten?

ÖVERSTI (iloisesti). Sitten hän ei olisi sanomalehtimies enää! — (Rauhattomasti). Minä en halua kuulla sanaakaan siitä aikeesta, sellainen viekas myyräntyö ei miellytä minua.

ADELHEID. Ei minuakaan. — (Sydämmellisesti), Te olette minulle usein osoittanut luottamusta, josta olen ollut onnellinen ja ylpeä. Te olette myös sallineet minun tänään puhua vapaammin, kuin tytöt muutoin juuri saavat. Ettekö vielä antaisi minulle erästä suurta suosionosoitusta?

ÖVERSTI (puristaen hänen kättänsä). Adelheid, me tiedämme, minkälaisissa väleissä olemme. Puhukaa.

ADELHEID. Olkaa tänään hetkinen minun uskollisena ritarinani. Luvatkaa tulla mukaan, mihin teidät vienonkin.

ÖVERSTI. Mitä aikeita Teillä on, lapseni.

ADELHEID. Ei mitään sopimatonta, mikä Teille tai minulle olisi arvotonta. Se ei kauvan ole oleva Teille salaisuutena.

ÖVERSTI. Jos niin täytyy olla, niin minä lupaan. Mutta enkö noin likimain voi saada tietää, mitä minun pitää tehdä?

ADELHEID. Teidän on seurattava minua eräälle vierailulle ja samalla muistettava, mitä nyt niin järkevästi olemme keskenämme haastelleet.

ÖVERSTI. Vierailulleko? (Korb saapuu.)

ADELHEID. Eräälle vierailulle, jonka minä teen oman haluni mukaan.

KORB (Adelheidille). Herra von Senden toivoo saada tulla tervehdykselle luoksenne.

ÖVERSTI. Minä en tahdo nyt nähdä häntä.

ADELHEID. Rauhaa, herra översti, meillä ei ole aikaa vihastua vielä hänenkin kanssaan. Minun täytyy ottaa hänet vastaan muutamiksi minuuteiksi.

ÖVERSTI. Sitten menen minä pois.

ADELHEID (rukoillen). Tuletteko pian minun seurassani? Vaunut odottavat.

ÖVERSTI. Minä tottelen komentoa. (Poistuu vasemmalle).

ADELHEID. Minä tein pikaisen päätöksen, rohkenin jotakin, mikä tytölle taitaa olla liiaksi uskallettua, sillä nyt, kun ratkaiseva hetki lähenee, tunnen rohkeuden minut jättävän. — Minun täytyy se tehdä hänen tähtensä ja meidän kaikkein tähden. — (Korbille). Pyytäkää neiti Idaa olemaan jo valmiina. Kuski kääntyy heti takaisin ja noutaa hänet. — Rakas Korb, ajatelkaa minua. Minä otan tärkeän askeleen, vanha ystävä. — (Adelheid poistuu).

KORB (yksin). Tuhat tulimmaista, miten hänen silmänsä loistivat! Mitä hän aikoo? Eihän hän toki aijo viedä pois vanhaa överstiä? Mitä hyvänsä hän aikookin, sen hän ajaa perille. On vain yksi, joka oikein sopisi hänelle. Voi herra Konrad, jos minä rohkenisin puhua! (Poistuu).

TOINEN KUVAELMA.

Unionin toimitushuone. Bolz vasemmalta, heti jälessä Bellmaus.

BOLZ (keskiovelle). Tänne pöytines!

MÜLLER (tuo pienen viinipulloilla, laseilla ja lautasilla katetun pöydän eteen vasemmalle, siirtää viisi tuolia, puhuen): Herra Piepenbrink käskee tervehtiä ja sanoa, että viini on sitä keltasinetillistä, ja ettei herra tohtori tervehdysmaljoja juodessaan unohtaisi herra Piepenbrinkiäkään. Hän oli sangen hauska, tuo paksu herra. Ja madame Piepenbrink muistutti häntä tilaamaan Unionin; hän jätti minun toimekseni sen tilaamisen.

BOLZ (joka sillävälin on selaillut papereita oikealla työpöydällä, nousten ylös). Tänne sitä! (Müller kaataa lasiin). Arvoisan viinimyymälän isännän terveydeksi! (Juo). Minä olen vallattomasti menetellyt hänen kanssaan, mutta hänellä näyttää olevan uskollinen sydän. Sanokaa hänelle, ettei hänen maljaansa ole unhotettu. Tässä pullo Teille! — Ja nyt matkoihinne! (Müller pois, Bolz avaten oven vasemmalla): Tulkaa herrat, nyt pidän minä sanani. (Kämpe, Bellmaus, Körner saapuvat). Tässä on se luvattu aamiainen. — Ja nyt, te rakkaat päiväperhoset, nopeasti! värjätkää poskenne punaisiksi ja tehkää mielenne niin iloiseksi, pilapuheita pulppuavaksi kuin on mahdollista. (Kaataa lasiin). Suuri voitto on saavutettu, Union on viettänyt jaloimman triumfin; vielä myöhempinä vuosisatoina lapsenlapset hämmästyneinä sanovat: ne olivat kunniakkaita päiviä ja niin edespäin, jatkoa on tämänpäiväisessä sanomalehdessä. — Ennenkuin istumme, ensimäinen malja —

KÄMPE. Valitulle edusmiehelle —

BOLZ. Ei, ensimäinen malja on tuleva yhteiselle äidille, valtavalle voimalle, joka edusmiehen esittää: sanomalehtemme, se kukoistakoon!

KAIKKI. Eläköön! (Kilistävät).

BOLZ. Eläköön! ja toinen malja — seis, edusmies puuttuu vielä.

KÄMPE. Tuolla tulee hän. (Oldendorf saapuu).

BOLZ. Arvoisan kaupunkimme edusmies, päätoimittaja ja professori, sanomalehtimies ja kunnon mies, joka paraillaan on suuruksissaan, kun hänen tietämättään asiaankuulumatonta on pantu lehteen, hän eläköön, eläköön!

KAIKKI. Eläköön!

OLDENDORF (ystävällisesti). Minä kiitän herroja.

BOLZ (vetäen Oldendorfin eteen, kahden kesken). Ja sinä et ole enää pahoillasi.

OLDENDORF. Sinun tarkoituksesi oli hyvä, mutta se oli kovin varomatonta.

BOLZ. Älä enää ajattele sitä! — (Kovaa). Kas tässä, ota lasi, istu joukkoomme. Älä ole ylpeä, nuori valtiomies, tänään olet sinä meidän. Niin, tässä istuu toimitus. Missä on arvoisa herra Henning, missä on sanomalehden omistaja, painaja ja kirjankustantaja Gabriel Henning?

BELLMAUS. Me olemme häntä kaikkialta etsineet, häntä ei voi löytää mistään.

KÄMPE. Minä kohtasin hänet äskettäin rappusilla, hän hiipi niin arasti ohitseni, kuin joku, joka on tehnyt tyhmän työn.

BOLZ. Arvattavasti on hänen laitansa kuin Oldendorfinkin, hän on taas tyytymätön lehden toimitustapaan.

MÜLLER (kurkistaen sisään). Täällä on sanomalehdet ja posti!

BOLZ. Tuonne! (Müller astuu sisään, vie paperit työpöydälle).

MÜLLER. Tässä on Coriolan. Siinä on jotain meidän sanomalehdestämme, Coriolanin juoksupoika irvisteli niin pilkallisesti ja käski minun silmäillä kirjoitusta.

BOLZ. Antakaa tänne! Hiljaa, roomalainen, Coriolan puhuu. — Kaikki paholaiset, mitä on tämä? (Lukee). "Luotettavimmalta taholta olemme vast'ikään kuulleet, että maakunnan sanomalehdistön keskuudessa on tulossa suuri muutos. — Vastustajamme, Union, on lakkaava suuntaamasta määrättömiä hyökkäyksiään kaikkea korkeaa ja pyhää vastaan." — Tämän korkean ja pyhän nimi on Blumenberg. — "Lehden omistusoikeus on joutuva toisiin käsiin, ja on varmoja takeita siitä, että tässä paljon luetussa lehdessä tästä lähtien saamme tervehtiä liittolaistamme." Miltä maistuu, hyvät herrat?

MÜLLER ja KÄMPE (yhtaikaa). Tuli ja leimaus! Se on mielettömyyttä!

BELLMAUS. Se on taas joku Blumenbergin vaarallisia keksinnöitä.

BOLZ. Mitä on sen takana! Noutakaa Gabriel Henning esiin! (Müller pois). Omistaja on pelannut petturia, me olemme myrkytetyt, (hypäten ylös) ja nämä ovat Borgian vieraspidot. [Borgia oli rikoksistaan ja myrkytysmurhistaan kuulu ylimyssuku keskiajalla Roomassa.] Ensi tilassa astuvat armelijaat veljet sisään ja laulavat kuolinlaulumme. — Tehkää minulle mieliksi ja syökää edes osterit pois, ennenkuin on myöhäistä.

OLDENDORF (joka on temmannut lehden). Nähtävästi tämä tieto ei ole muuta kuin epävarmaa huhua. Henning on meille sanova, ettei siinä ole lainkaan perää. Älä näe mitään kummituksia ja istu alas.

BOLZ (istuutuen). Minä istun, mutta en siksi, että uskoisin sanasi, vaan koska en tahdo jättää aamiaista pöydälle. Hankkikaa Henning tänne, hänen on tehtävä tiliä.

OLDENDORF. Kuulethan ettei hän ole kotona.

BOLZ (syöden innokkaasti). Oi sinä olet herännyt kamalasti, pikku Orsina! [Orsina (Orsini), henkilö V. Hugon näytelmässä "L. Borgia," sekä Donizettin samanimisessä oopperassa.] Bellmaus, kaada minulle. — Mutta jos tämä juttu ei ole totta, jos Coriolan on valehdellut, niin olen minä oleva hänen murhaajansa, tässä lasissa punertavan purppuran kautta olkoon se vannottu! Loukatun sanomalehtimiehen julmin kosto on sitä kohtaava, hän on neulanpistoksista kuiviin vertyvä, joka koirankin kadulla pitää häneen halveksien katsoman ja sanoman: Hyi, Coriolan, siitä minä en pure palaakaan, en vaikka hän olisi makkaraa. — (Koputetaan, Bolz panee veitsen pöydälle). Memento mori! ne ovat meidän haudankaivajoitamme. — Vielä viimeinen osteri. Ja sitten voi hyvin, ihana maailma! (Oikeusneuvos Schwartz, Senden saapuvat ovesta vasemmalla; ovi jää auki).

SCHWARTZ. Nöyrä palvelijanne, hyvät herrat.

SENDEN. Anteeksi, jos häiritsemme.

BOLZ (pöydän ääressä istuen). Ei vähääkään. Tämä on meidän tavallinen aamiaisemme, joka on välikirjalla vuodeksi vahvistettu, viisikymmentä osteria ja kaksi pulloa päivässä joka miehelle. Ken lehden ostaa, hänen täytyy hankkia ne.

SCHWARTZ. Mikä tuo meidät tänne, herra professori, on eräs ilmoitus, jonka herra Henningin ensiksi olisi pitänyt Teille tehdä. Hän on pitänyt parempana, että minä siitä huolehtisin.

OLDENDORF. Minä odotan ilmoitustanne.

SCHWARTZ. Herra Henning on eilispäivänä myynnin kautta luovuttanut minulle kaikki oikeudet, mitä hänellä on sanomalehti "Unionin" omistajana.

OLDENDORF. Teillekö, herra oikeusneuvos?

SCHWARTZ. Minä myönnän tehneeni oston vain erään kolmannen valtuuttamana. Tässä on kauppasopimus, se on selvä. (Ojentaa paperin).

OLDENDORF (silmäillen läpi, Bolzille). Virallinen välikirja kaikin puolin, — myyty kolmestakymmenestä tuhannesta taalerista. — (Levottomuutta toimitusmiesten kesken.) Sallikaa minun ryhtyä asian ytimeen. Onko omistajan vaihetuksen mukana tapahtuva myös muutos lehden toimitustavassa, mikäli se koskee politiikkaa?

SENDEN (astuen esiin). Totta kaiketi, herra professori, se oli kaupan tarkoitus.

OLDENDORF. Näenkö ehkä Teissä uuden omistajan?

SENDEN. Ei, vaan minulla on kunnia olla hänen ystävänsä. Niin hyvin teillä itsellä, kuin näillä herroillakin on oikeus vaatia, että Teidän välikirjanne ehdot täytetään. Teidän välikirjanne kuuluu olevan puolen vuoden ylössanomisella. On selvää, että Te saatte nauttia palkkanne sen ajan loppuun.

BOLZ (nousten seisomaan). Olette kovin hyväntahtoinen, herra von Senden. Välikirjamme antavat meille oikeuden toimittaa lehteä aivan oman arviomme mukaan ja samoin itsenäisesti määrätä ja käsitellä lehden puoluekantaa. Lähinnä olevan puolen vuoden loppuun me sentähden emme ainoastaan nauti palkkojamme, vaan myös toimitamme lehteä sen puolueen parhaaksi, johon Teillä ei ole kunnia kuulua.

SENDEN (kiivaasti). Me olemme keksivä keinoja sen vastustamiseksi.

OLDENDORF. Rauhoittukaa! Sellainen toimeliaisuus meidän tähtemme tuskin on tarpeen. Kun asiat eivät ole niin, tahdon ilmoittaa, että tänä päivänä luovun toimituksesta ja vapautan Teidät kaikista velvollisuuksistanne minua kohtaan.

BOLZ. Minun puolestani olkoon myös niin. Minä sanon samat sanat.

BELLMAUS, KÄMPE, KÖRNER. Me myös!

SENDEN (Schwartzille). Te olette todistajana, että herrat vapaaehtoisesti luopuvat oikeuksistaan.

BOLZ (apulaisille). Malttakaa, hyvät herrat, älkää olko liian jalomielisiä. Se on paikallaan, ettette enää ota osaa lehden toimitukseen, kun ystävänne peräytyvät. Mutta miksi luopuisitte palkkavaatimuksistanne uutta omistajaa kohtaan?

BELLMAUS. Minä tahdon mieluimmin olla mitään häneltä ottamatta, minä tahdon menetellä niinkuin sinä.

BOLZ (häntä silitellen). Hyvin ajateltu, poikani. Me tahdomme yhdessä kulkea maailman läpi. Mitä arvelet sinä posetiivista, Bellmaus? Me kuljemme sen kanssa markkinoilla ja laulamme sinun laulujasi, minä väännän ja sinä laulat.

OLDENDORF. Kun kukaan Teistä ei ole lehden tuleva omistaja, niin on luonnollista, keskustelumme lopuksi kysyä, kenelle meidän on luovutettava oikeutemme?

SENDEN. Lehden nykyinen omistaja on — (Översti saapuu sivuovesta vasemmalla.)

OLDENDORF (hämmästyneenä taaksepäin astuen). Herra överstikö?

BOLZ. Ah, nyt tulee asia kovin traagilliseksi.

ÖVERSTI (astuen Oldendorfin luo). Kaikin mokomin, herra professori, luottakaa siihen, että minä koko tälle hommalle olen vieras ja ainoastaan ostajan tahdosta olen täällä. Vasta täällä huomasin, mistä on kysymys. Minä toivon Teidän uskovan minua.

BOLZ. Minun mielestäni tämä leikki on sopimatonta ja vaadin saada tietää, kuka on tuo uusi omistaja, joka niin salaperäisesti kätkeytyy useampien henkilöiden taakse.

ADELHEID (sivuovesta vasemmalta astuen sisään). Hän on edessänne.

BOLZ. Minä toivon meneväni tainnuksiin.

BELLMAUS. Se on jumalallinen sukkeluus!

ADELHEID (kumartaen). Minä tervehdän teitä, hyvät herrat! (Apulaisille.) Olenko oikeassa otaksuessani, että nämä herrat tähän asti ovat kuuluneet toimitukseen?

BELLMAUS (innokkaasti). Aivan niin, armollinen neiti! Herra Kämpe johtavia kirjoituksia varten, herra Körner ranskalaista ja englantilaista kirjevaihtoa varten, ja minä teaatteria, musiikkia, kuvaavia taiteita ja kaikellaista.

ADELHEID. Minua on ilahuttava suuresti, jos mielipiteenne sallivat teidän nyt vastakin käyttää kykynne minun sanomalehteni hyväksi. (Kaikki kolme apulaista kumartavat.)

BELLMAUS (laskien käden sydämmelleen). Armollinen neiti, Teidän toimituksessanne aina maailman loppuun!

ADELHEID (nauraen ja kohteliaasti). Ah, ei, ainoastaan tuohon huoneeseen (viittaa oveen oikealla). Minä tarvitsen puoli tuntia, päästäkseni toiseen tehtävääni.

BELLMAUS (mennen pois). Tämä on oiva juttu! (Bellmaus, Kämpe, Körner poistuvat.)

ADELHEID. Herra professori, Te olette luopuneet sanomalehden toimituksesta auliudella, joka minua ilahuttaa. (Merkitsevästi). Minä aijon toimittaa Unionia minun tavallani. (Tarttuu hänen käteensä ja vie hänet överstin luo). Herra översti, hän ei ole enää toimittaja; me olemme häntä pettäneet, Te olette saaneet häneltä hyvitystä.

ÖVERSTI (levittäen kätensä). Tulkaa, Oldendorf! — Mitä on tapahtunut, se on tuottanut minulle surua riitaantumisestamme asti.

OLDENDORF. Kunnianarvoisa ystäväni!

ADELHEID (viitaten ovelle vasemmalla). Tuolla ulkopuolella on vielä joku, joka haluaa ottaa osaa sovintoon. Kenties herra Gabriel Henning.

IDA (sivuovella). Edvard! (Oldendorf rientää ovelle, Ida häntä vastaan,

Oldendorf syleilee häntä. Molemmat poistuvat vasempaan.)

ADELHEID (kohteliaasti). Ennenkuin pyydän Teitä, herra von Senden, harrastamaan sanomalehden toimitusta, kehoittaisin Teitä lukemaan läpi nämä kirjeet, jotka olen aivan äskettäin saanut avustuksena lehdelleni.

SENDEN (heittää niihin silmäyksen). Hyvä neiti, minä en tiedä kenen varomattomuus —

ADELHEID. Älkää pelätkö minun puoleltani, minä olen sanomalehden omistajatar ja (merkitsevästi) olen säilyttävä toimitussalaisuudet.

SENDEN (kumartaa).

ADELHEID. Saanko pyytää Teiltä asiakirjaa, herra oikeusneuvos? Ja tahtoisivatko herrat tehdä niin hyvin ja rauhoittaa myyjää, mitä tulee asian päätökseen? (Kumarruksia. Senden ja Schwartz poistuvat.)

ADELHEID (lyhyen vaitiolon perästä). No, herra Bolz, mihin on minun ryhdyttävä Teidän kanssanne?

BOLZ. Minä olen valmis kaikkeen; minä en hämmästy enää mitään. — Jos ensi tilassa joku käyttää sadan miljoonan pääoman maalatakseen kaikki neekerit valkoisimmalla öljyvärillä, tahi tehdäkseen Afrikan nelikulmaiseksi, minua ei yhtään kummastuttaisi, jos aamulla heräisin huuhkajana, kaksi höyhentöyhtöä korvien asemasta ja hiiri nokalla, minä tahtoisin olla tyytyväinen ja ajattelisin, että olisi huonomminkin voinut käydä.

ADELHEID. Mitä se on, Konrad? Oletteko tyytymätön minuun?

BOLZ. Teihinkö? Te olette olleet jalomielinen, kuin tavallista; vain liiaksi jalomielinen! Ja kaikki olisi oikein kauniisti, kun vain tämä koko tapaus ei olisi ollut mahdoton. Tämä Senden!

ADELHEID. Hän ei enää tule takaisin. — Konrad, lehdellä on sama kanta puolueasioissa!

BOLZ. Triumfi! minä kuulen lukemattomien enkelien pasuunoilla puhaltavan! Minä jään Unioniin!

ADELHEID. Siitä minä en enää voi päättää. Minun täytyy tehdä Teille vielä yksi tunnustus. Myöskään minä en ole lehden todellinen omistaja.

BOLZ. Ettekö? — No kaikkien jumalien nimessä, minun leikkipuheeni ovat lopussa, minä tulen vähitellen aivan välinpitämättömäksi siitä, kuka on omistaja. Jos hän on ihminen, henki tahi ruhtinas Belzebub itse, minä en häntä pelkää!

ADELHEID. Hän on jonkunlainen henki, hän on pieni paholainen ja kiireestä kantapäähän hän on suuri lurjus. Sillä Konrad, ystäväni, nuoruuteni lemmitty, Te itse olette hän! — (Antaa asiakirjan.)

BOLZ (hetkisen jäykkänä, lukee). Luovutettu Konrad Bolzille — oikein! — Tämä olisi jonkunlainen lahja. — Ei voi tulla vastaanotetuksi, on vähän liian suuri (viskaa paperin syrjään.) Poistu minusta tiehesi, aprikoiminen! (Lankee Adelheidin eteen polvilleen.) Tässä polvistun minä, Adelheid! En tiedä, mitä puhun ihastuksissani, sillä koko huone tanssii ympärilläni. Jos sinä tahtoisit ottaa minut mieheksesi, niin tekisit sinä minulle suurimman mielihyvän koko maailmassa! Jos et tahdo minua, niin anna minulle korvapuusti ja aja minut matkoihini.

ADELHEID (kumartuen häneen päin). Minä tahdon! (Suudellen häntä.) Tälle poskelle.

BOLZ (hypähtäen seisaalleen). Ja tälle suulle. (Suutelee häntä.

Översti, Ida ja Oldendorf saapuvat.)

ÖVERSTI (hämmästyneenä ovella). Mitä tämä on?

BOLZ. Herra översti, se tapahtuu toimituksen vastuulla.

ÖVERSTI. Adelheid, mitä näinkään!

ADELHEID (ojentaa kätensä överstiin päin). Ystäväni:

Sanomalehtimiehen morsian!

Esirippu alas.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SANOMALEHTIMIEHET ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

SANOMALEHTIMIEHET

ENSIMMÄINEN NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

TOINEN KUVAELMA.

TOINEN NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

TOINEN KUVAELMA.

KOLMAS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

NELJÄS NÄYTÖS.

ENSIMMÄINEN KUVAELMA.

TOINEN KUVAELMA.

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE