Erkki
Date: 2026-09-06T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Erkki

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Erkki

Author: W. Soini

Release date: September 6, 2026 [eBook #79521]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seuran kirjapaino, 1882

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79521

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ERKKI ***

language: Finnish

ERKKI

Kertonut

W. S. [Wilho Soini]

Helppohintainen novelli- ja romani-jakso VII

Helsingissä, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapaino, 1882.

I.

Norolan taloa myytiin pakkohuutokaupalla. Mies, joka tähän saakka oli ollut talon omistajana, käveli synkkämielisenä, tunnottomana pellon pientaretta talon läheisyydessä, katsellen tylsillä silmäyksillä kadotettavia viljelyksiänsä. Nuori mies lähestyi häntä verkallensa. Vastattain tullessa seisahtuivat molemmat ja nuori mies lausui katkeruudella, joka ei ollut ankaruutta vailla:

"Ne ovat minun tavaroitani ja minun taloni, joita tuolla myydään".

"Jos ne ovat sinun, niin miksi annat niitä myydä?" vastasi vanhempi miehistä vasta hetken kuluttua.

"Hyvä sanoa nyt, kun te olette ne tuhlanneet", huudahti nuorempi kiivasti.

Vanhempi ei vastannut siihen mitään, ja niin he erosivat. Toinen oli isä, toinen oli poika.

Sillä välin oli talon kohtalo ratkaistu. Sen osti sama, joka sen velastansa oli myyttänytkin. — Millä tavalla oli Norola joutunut velasta myytäväksi? Olihan se tunnettu oivalliseksi taloksi, viljavaksi ja suurimetsäiseksi. Asia oli hyvin yksinkertainen, taikka miltä kannalta sitä katsoo.

Norolassa oli viljelty maata ahkerasti, syöty leipää pään hiessä, mutta tuo leipä oli aina puhdasta; ylellisyydestä ei mitään tiedetty, mutta puutosta ei myöskään tunnettu; verot maksettiin ajallansa, kirkossa käytiin ahkerasti, katkismus osattiin ulkoa "Jesuksen nimeen" jo kymmenen vuoden ijässä ja kannesta kanteen rippikoulussa, osattiin ennustaa sadetta poudan perästä ja poutaa sateen jälkeen sekä asettaa työt ja toimet sen mukaan. Sanalla sanoen: Norolassa elettiin tavallista suomalaisen talonpojan elämää. — Mutta muutamana päivänä saapui sinne herrasmies pitkävartisissa saappaissa ja nahkanutussa, papirossi suussa ja pullea rahamassi rinnoilla. Tästä salkustansa veti herrasmies esiin tukon paperirahaa ja sanoi Norolan isännälle niinkuin kiusaaja muinoin: "Tämän kaiken annan sinulle, jos — luovut metsästäsi". Ja Norolan isäntä myi metsänsä ja korjasi rahat. Mutta mitä tehdä nyt tuolla rikkaudella, joka tuli noin äkkiä, odottamatta, ikäänkuin pilvistä pudoten? Nuot muutamat tuhannet markat, jotka eivät tehneet kymmenettäkään osaa metsän todellisesta arvosta, polttivat Norolaisen hyppysiä. Joku neuvoi viemään niitä pankkiin. Hän päättikin seurata tätä neuvoa ja lähti viemään rahojansa kaupunkiin. Mutta siellä tapasi hän toisia erittäin ystävällisiä ihmisiä, jotka neuvoivat että olisi parempi ja hyödyllisempi lainata rahat yksityisille, esimerkiksi heille, kuin panna ne pankkiin "hautumaan". Paitsi sitä tapasi Norolan isäntä kaupungissa muitakin ystäviä, jotka osoittivat hänelle päivän selväksi, että hän on kokonaan takapajulla kaikissa asioissa, ettei hän ymmärrä olla ja elää niinkuin pitäisi ja sellaisen miehen kannattaisi. Erittäinkin oli Norolaisesta miellyttävä mies muudan, joka nimitti itseänsä Syöterpummiksi. Tämä ei tosin pyytänyt häneltä rahaa lainaksi, hienosti ilmoitellen olevansa upporikas, mutta tarjosi sen sijaan kaupaksi uhkeata orittansa, joka hänen kertomuksensa mukaan oli saanut monet palkinnot kilpa-ajoissa. Koska Norolaisella nyt oli rahoja yltäkyllin, niin osti hän tuolta ystävälliseltä Syöterpummilta oriin ja lainaili rahansa uusille ja hauskoille tuttavillensa. Paha seikka tapahtui vaan sen kautta, että kun orit ensikerran Norolan pihassa riisuttiin valjaista, se ryösti itsensä irti ja kirmatessaan tanhualla astui terävän aidan-seipään vatsaansa, josta muutaman viikon kuluttua kuoli. Tämä kova onni suututti Norolaista niin, että hän heti päätti ostaa toisen mokoman, sillä hän oli kotimatkalla peräti mieltynyt tuon uljaan hevosen sievään juoksuun. Hän antoi aikeestaan heti tiedon Syöterpummille, joka oitis toimittikin toisen oriin, ystävyyden vuoksi peräti helpolla hinnalla, sillä hän ei ottanut kauppa-välityksestänsä voittoa enempää kuin pari sataa markkaa, mutta Norolainen ei saanut sitäkään koskaan tietää. Syöterpummi tuli itse oritta tuomaan ja hänen mukanaan pari muuta ystävää, ja nyt sai Norolainen hävetä silmänsä puhki, kun ei ollut rommia eikä muuta sellaista hienompaa juomaa talossa vieraille tarjottavana. Niitä lähetettiinkin heti noutamaan lähimmästä saantipaikasta. — Komealla uudella oriillansa ajeli Norolan isäntä sitten uhkeasti monien hyvien tuttavainsa luona ja vietti siellä hauskoja päiviä, taloa myös kovasti "rustattiin", mutta viljelykset jäivät yhä enemmän unohduksiin.

Mutta olkaamme lyhyet; johan näemme minne päin asiat kallistuvat. Muutaman vuoden päästä huomasi Norolainen olevansa velassa korviansa myöten, rahat oli kaikki tuhlattu tai menetetty lainaajain konkursseissa ja nyt, niinkuin sanoimme, oli jo velkaa enemmän kuin talo sieti. Suurin velkoja oli Syöterpummi, joka vihdoin, kun pelkäsi talon peräti häviölle joutuvan, antoi myydä sen velastansa ja huusi koko tilan itsellensä. — Siinä se oli Norolan yksinkertainen historia.

II.

Norolassa oli jo silloin täyskasvuinen poika, Erkki, sama joka huutokaupan ajalla niin kiivaasti puhutteli isäänsä pellon pientareella. Kotitalonsa häviö teki Erkin mieleen syvän vaikutuksen. Se painoi hänen sydämmeensä katkeruutta ja vihaa koko maailmaa vastaan. Hän sai sen käsityksen että kaikki tuttavuus on vaan petosta, ystävyys oman voiton pyytämistä ja rakkaus himojen tyydytystä. Hän oli jo alkuperäisesti luja luonteeltansa ja hiukan salamielinen; kun tähän liittyi katkeruus ja sellaiset mielipiteet kuin vastikään olemme selittäneet, niin syntyi siitä itsekkäisyys, jolla ei ollut muuta rajaa kuin oma hyöty, eikä muuta tarkoitusta kuin himojen tyydytys.

Erkki soimasi isäänsä talon hävityksestä, maailmaa, joka vääryydellä ryöstää häneltä omaisuuden, ja Jumalaakin, joka sallii hänen, viattoman, kärsiä muiden rikosten vuoksi. Mutta mielessänsä vannoi hän kerran tulevansa Norolan isännäksi. Hän astuikin heti huutokaupan jälkeen Syöterpummin luokse ja tarjoutui taloon rengiksi. Uusi isäntä suostui siihen hymyillen, vaikka tarjous häntä ensin vähän oudostutti.

"Sinäpähän tunnet paraiten talon tilukset", arveli Syöterpummi.

"Minä tunnen kyllä taloni tilukset", mutisi Erkki hampaittensa välistä.

Syöterpummi muutti asumaan Norolaan. Hoettiin että hänen täytyi muuttaa sinne sen vuoksi, että asiat olivat joutuneet niin huonolle kannalle viimeisinä aikoina, ettei hänellä enään ollut muuta jälellä kuin tämä nyt huudettu talo. Hänellä ei ollut muuta perhettä kuin kasvava tytär, Elsa, jolle hän ei ymmärtänyt antaa minkäänlaista korkeampaa kasvatusta silloinkaan kuin varansa olisivat sitä sallineet, sekä vanha täti, joka hoiti taloutta.

Norolan entinen isäntä läksi maailmalle, sillä hän ei tahtonut jäädä entiseen taloonsa saunan asujaksi, joksi hänet kyllä olisi otettu. Asiat alkoivat muutoin mennä tavallista rataansa. Erkki teki työtä uutterasti, moitteettomasti, mutta ei kukaan voinut häneen suostua, sillä hänellä oli aina pistosanat ja pilkkapuheet suussa. Hänellä oli joka paikassa jotakin moitittavaa, ja hän ivasi ihmisten pyhimpiäkin tunteita.

Jo ensimmäistä syyskylvöä varten Erkki pyysi ja saikin isännältä pienen halmemaan, jonka hän muiden töittensä ohella laitteli kuntoon. Talven ajalla, jolloin talossa ei ollut paljon tekemistä, palkkasi hän sijaisen itsellensä ja oli viikkokausia poissa, eikä kukaan tietänyt missä hän nämät ajat vietti.

Eräänä päivänä talvella oli Norolan toinen renki hakopuita kaatamassa metsässä. Sattumalta nousi hän korkealle mäelle ja huomasi kuinka kaukana korvessa nousi kapea, suora savupatsas ylös selkeälle talvitaivaalle. Kotimatkalla tapasi hän Erkin, joka tuli suksilla hiihtäen metsästä, tilava nahkalaukku selässä. Renki kertoi Erkille huomionsa ja arveli:

"Kenties siellä on joku hongan juurta heruttelemassa", tarkoittaen paloviinan salapolttajia.

"Hyvin mahdollista", vastasi Erkki. "Eikö sinun jo tee mielesi mennä vallesmannin kanssa maistiaisille", lisäsi hän vielä pilkallisesti.

"Olenhan sitä jo vähän ajatellut", tuumaili toinen levollisesti, mutta äänellä, joka ei antanut vähintäkään sijaa epätietoisuudelle siitä, paneeko hän todella tuumansa toimeen.

Seuraavana aamuna olikin pitäjän nimismies Norolan rengin kanssa matkalla savun syntymäpaikoille. He nousivat mäelle, josta renki ensin oli savun äkännyt, ja oikein: sieltä nousi vieläkin tuo hieno sinertävä suitse suorana ilmaan, jossa se toisinaan kallistelihe kahden puolen, toisinaan taas muodosteli mitä kummallisimpia kuvioita. Mäellä yhtyi heihin Erkkikin, jolla oli suuri, muka langoilla saatu, jänis kainalossa.

Yhdessä sitten astua tallusteltiin lumisia metsäpolkuja pitkin viinankeittäjän tehtaita kohden; matka oli vaivaloinen, mutta saaliin himo ja viran vaatimus kiihoitti kävijöitä. Vihdoin tapasivat he varsinaisen tallatun polun, joka yhäti parani mitä lähemmäksi määräänsä joutuivat. Jo vihdoin päästiinkin perille. Mitä siellä löydettiin?

Olihan siellä pieni kuusinen maja, ja majan keskellä nuotio, jonka päällä kolmen kiven nojalla pieni kattila pihisten kiehui ja pulputteli. Kattilaan kun katsottiin, siellä joukko kokonaisia kuorimattomia perunoita pyörähteli höyrykuplain tanssissa. Elävätä olentoa ei näkynyt missään; pieni harmaa tikka nakutteli kuivan kuusen kylkeä, mutta toisten ollessa majassa Erkki heitti sitä puunkappaleella ja tikkakin lensi kiruhtaen tiehensä.

Erkki astui majaan ja hymyili nähdessään kuinka nimismies ja renki seisoivat noloina nuotion ääressä katsellen perunain kiehumista.

"Eiköhän pitäisi ottaa tuo kattila takavarikkoon, vai onko luvallista keittää perunoita näin salaisella paikalla?" kysyi Erkki.

Nimismies ei ollut ensi kerran näissä toimissa; hän ei siis vastannut mitään tuohon viisastelevaan kysymykseen, vaan astui ulos ja alkoi etsiä pensaitten ja puiden juurilta, pistelipä kepillänsä suurimpiin nietoksiinkin, vaan ei mitään löytynyt. Selvää oli kuitenkin, että majaa ei oltu rakennettu ja tulta viritetty ainoastaan perunain keittämistä varten. Mutta mikäs auttoi. Nimismiehelläkään ei ollut sellaista haistia, että olisi ruvennut kiipeämään ikivanhaan tuuheaan kuuseen, joka kasvoi majan vieressä. Sen jykeväin oksien välissä, tarkasti ha'oilla peitettynä, piili täydellinen viinapannu. Mutta, niinkuin sanoimme, niin tarkkaa haistia ei voi vaatia nimismieheltäkään. Täytyi siis lähteä pois tyhjin toimin ja huo'ata lohdutukseksi: "Ovela on ollut, olihan kuka hyvänsä".

"Ovela on ollut", huokasi Erkkikin ja niin lähdettiin tallustelemaan kotia.

Käydessänsä Erkin jälessä nimismies löi sauvallansa jäniksen, jota Erkki kainalossaan kantoi, sanoen leikillisesti: "Ompa se aika rötkäle!"

Isku kilahti, niinkuin olisi pullon kylkeen sattunut. Erkki pudotti jäniksen paikalla hankeen.

"Jopa se on jäässä, koska niin kolahti", arveli nimismies astuen Erkin sivuitse.

"Niin, kyllä näin pakkaisella pian jäätyy", mutisi Erkki ja alkoi piippuansa kaivella.

Kun toiset olivat ennättäneet hiukan loitommaksi, nosti Erkki varovasti jänistä takakoivista. Sen suusta juoksi silkka viina virtana lumeen. Hiljainen kirous pääsi Erkin huulilta. Hän antoi viinan valua kuiviin, pyyhki turpaa lumella ja pisti muutamia kuusen-havuja jäniksen suuhun, ettei viinan lemu hajahtaisi. Sitten saavutti hän toiset pian.

Muutamana iltana tämän tapauksen jälkeen tuli Norolaan kiiruusti entinen sotamies Liksi (hän selitti talonpojille nimensä merkitsevän salamaa ja saaneensa sen urhean luontonsa vuoksi). Liksi, niinkuin sanoimme, tuli kiiruusti käyden Norolaan ja pyysi puhutella Erkkiä. He menivät yhdessä ulos.

"Nyt on piru merrassa", sanoi Liksi oitis pihalle päästyä.

"No mitä nyt?"

"Vallesmanni on vienyt pannut!"

Ja niin olikin todella laita. Sanoimme jo ennen, ettei nimismies ollut ensi kertaa tällaisissa asioissa. Hän tiesi mitä oli tehtävä. Hän meni muutaman päivän päästä äkkiarvaamatta samalle paikalle ja tapasi pannut täydessä keitoksessa ja viinan valumassa. Omistajaa ei nytkään tavattu, sillä Liksi, joka vähää ennen oli pannun vieressä torkkunut, oli lähtenyt ketun pyydyksiänsä katsomaan. Metsää kierrellessään joutui hän nimismiehenkin vastaan, joka pannua kuljetti pois, saipa vielä ystävällisen pyynnön johdosta olla apuna pannun kantamisessa. Liksin mieltä kirveli, mutta hän koetti kuitenkin näyttää iloiselta.

Oitis kun viinapannu oli saatettu hyvään talteen, kiiruhti Liksi Erkin luokse sanaa viemään.

"Kirottu juttu!" äkäili Erkki. "Mutta minun täytyy saada ansiota ja rahaa tavalla tai toisella".

Kauan tuumailivat siinä molemmat miehet, Erkki ja Liksi, allapäin ja niskapyöryä raaputellen. Vihdoin tulivat siihen päätökseen että Liksi, joka viinapalkoilla teki mitä hyvänsä, öitämöisin kuljettaisi viinaa kaupungista ja Erkki sitä salaa myyskentelisi. — Kohta sen jälkeen alkoikin viinaa selittämättömällä tavalla tulvailla niille seuduille ja selvästi huomattiin että salakapakka mahtoi jossakin olla, mutta uuttera nimismies ei parhailla keinollakaan saanut sitä ilmi. Niin taitavasti oli Erkin viinakauppa järjestetty; sitä myytiin salaisissa paikoissa, ainoastaan taatuille ihmisille ja aina kahdenkesken. Viinasta ei ollut koskaan puutetta; se näytti Erkin käsissä vaan kasvavan; viisi kannua kun tuotiin, saattoi hän siitä myydä kymmenen; sen salaisuuden voisi ainoastaan Norolan niittylähde selittää. Erkki itse ei laskenut koskaan pisaratakaan huulillensa siitä myrkystä, jota muille tyrkytti; mutta sen sijaan hän jonkinlaisella mielen juopumuksella katseli kuinka seteli-kasansa kasvoi.

III.

Eräänä iltana tuli Syöterpummi hyvin iloisena kaupunki-matkalta kotia ja kertoi tehneensä varsin edullisen kaupan, josta hän toivoi voittavansa useita tuhansia. Oli nimittäin hyvää hintaa vastaan ottanut hankkiaksensa suuren määrän kauroja, ja koska tämä viljalaji tällä seudulla oli hyvin halpaa, arveli hän laskunsa aivan varmoiksi.

Samana iltana myöhään tuli Liksi Erkin luokse. Erkki pisti hänelle kasan seteliä kouraan.

"Mene", sanoi hän, "ja osta kaikki kaurat koko pitäjästä helpoimmalla hinnalla, millä saada voit; kulje talosta taloon, tässä on kaikki rahani, josta voit käsirahoja maksaa, lupaa loput kuuden viikon päästä, sano toimittavasi ostoja kaupungin kauppamiesten puolesta. Älä viivyttele hetkeäkään; saat kelpo palkan vaivoistasi".

"Entäs muut asiat?"

"Viinakauppa seisahtukoon siksi ajaksi, tässä on suuremmat kysymyksessä".

Ja Liksi teki työtä käskettyä. — Saattaa näyttää oudolta, että Erkki uskoi kaikki varansa tuollaiselle miehelle. Siihen on kaksi selitystä. Ensiksi: joka ei mitään uskalla, se ei mitään voita; toiseksi: harvoin korppi toiselta korpilta silmän puhkaisee.

Seuraavana sunnuntaina Syöterpummi pitäjän kirkossa kuulutti ostavansa kauroja siitä ja siitä hinnasta. Hän odotti viikon, jopa toistakin, vaan ei ainoatakaan kauran-kauppaajaa tullut. Silloin hän päätti itse lähteä kuulustelemaan syytä tuohon merkilliseen seikkaan. Minne hän vaan pitäjässä tuli, kaikkialla olivat kaurat jo ostetut. Syöterpummille tuli hätä käteen; aikaa oli jo paljon kulunut ja nyt täytyi lähteä ulkopitäjistä ostelemaan. Niihin oli levitetty huhu että tahdotaan ostaa kauroja millä hinnalla hyvänsä ja Syöterpummi sai maksaa melkein saman hinnan, mikä hänelle kaupungissa oli luvattu. Eikä hän sittekään saanut määrä-ajalla täyttä tynnyrilukua ostetuksi. Sitten ei hänen kauroistansa enään huolittukaan; niiden sijaan oli jo saatu toisia, arvaammehan keltä. Syöterpummi joutui hirveästi tappiolle, mutta se, joka tästä kaupasta hyötyi, se oli Erkki.

Vasta vähitellen sai Syöterpummi selville kuka hänelle tämän kepposen teki. Hän karkoitti Erkin talostansa, ja tämä lähtikin pilkka-naurulla. Nyt alkoi näiden molempain miesten välillä taistelu ja sota, jota käytiin äänettömästi, salaa, mutta täydellä vihan vimmalla. Taistelu liikkui voissa, vasikan-nahoissa, kauroissa, hirsissä ja haloissa, se kesti pitkiä aikoja, vuosikausia, mutta Erkki oli nuorempi, väsymättömämpi, sukkelampi ja ovelampi, hän pääsi voitolle ja ajoi vastustajansa perikatoon.

Eräänä päivänä levisi tieto, että Syöterpummi oli löydetty riihensä parsiin hirtettynä. Kun Erkki sai tämän kuulla, huokasi hän syvään, ikäänkuin olisi tahtonut sanoa: "Jumalan kiitos, vihdoinkin!" Jumalaa ei hän kuitenkaan muistanut nyt enemmän kuin ennenkään; hän kiiruhti oitis rahalaatikkonsa luokse ja alkoi laskea varojansa. Niitä oli jo hyvänkin talon hinta.

Se päivä oli vihdoin tullut, jota Erkki oli jo kauan toivonut, se päivä, jolloin Norola taas myytiin huutokaupalla, tällä kertaa Syöterpummi-vainajan veloista. Erkki huusi sen nyt karjoineen, kaluineen. Se oli riemun päivä Erkille, ei koskaan elämässään ollut hän vielä ollut niin iloisella mielellä; se ajatus vaan hänen iloansa häiritsi, ettei Syöterpummi enään ollut elossa, jotta olisi voinut ajaa hänet pois, potkia ulos samasta talosta, jonka muutamia vuosia takaperin oli muka vääryydellä itsellensä anastanut. Hän luultavasti lausui nämät ajatuksensa ääneen seisoessaan talonsa portailla, sillä hän tunsi vapisevan käden koskettavan sormiinsa ja rukoileva ääni lausui:

"Hyvä isäntä, älkää karkoittako minua pois maailmaan, älkää minua hyljätkö!"

Erkki kääntyi katsomaan. Syöterpummi-vainajan tytär, Elsa, seisoi hänen vieressään kalpeana ja silmät itkusta punaisina. Erkin suu vetäytyi pilkalliseen hymyyn ja ylpeällä tyytyväisyydellä hän vastasi:

"Jää sinä vaan; tarvitsenhan minä talossani aina karjapiian".

Elsasta oli näinä vuosina kasvanut ja varttunut sorja impi, helläsydämminen, viaton ja kaino, ja nämät sielun ominaisuudet olivat täydessä sopusoinnussa hänen moitteettoman muotonsa ja kauniin kasvunsa kanssa. Hän oli kasvanut puhtaana ja saastumattomana kaiken sen pahuuden keskellä, joka häntä ympäröitsi, sillä hänen isällänsä oli se ansio, tahallinenko tai satunnainen, ettei koskaan tehnyt lastansa osalliseksi omanvoiton-pyytöisissä hankkeissaan. Ja niinkuin joskus kärpäis-sienten ja kalmalle hajahtavain sananjalkain seasta löytää halvan, valkoisen lehdokin, jonka hieno haju mieltä ihastuttaa, niinpä levitti Elsakin viattomuuden ja neitseellisyyden tunnetta ympärillensä siinä saastaisessa seurassa, joka verkkojansa veteli ja saaliitansa kokoili luvallisilla ja luvattomilla keinoilla. Hän oli vanhan tädin kuoleman jälkeen saanut itsenäisesti hoitaa isänsä taloutta. Helppo on arvata kuinka ankaran vaikutuksen isän kauhea kuolema teki hänen hellään mieleensä, häneen, jolla ei ollut muita rakastettavia kuin tämä isä kaikkine vikoineen. Tälläisen neidon otti Erkki nyt karjapiiaksensa. Karjan ei siitä suinkaan tarvinnut olla pahoillansa.

IV.

Elettiinpä tuosta sitten aikoja eteenpäin, niin tulee eräänä päivänä harmaapartainen ukko sauvan nojalla käyden Norolaan. Hän astui pirttiin ja istuihe pankolle partaansa silitellen; isäntä ei ollut huoneessa. Mutta kohta tuli Erkki sisään ja säpsähti nähdessään vanhuksen. Ukko nousi ylös ja astui Erkkiä kohden kysyen:

"Tunnetko minua vielä?"

"En", vastasi Erkki jyrkällä äänellä ja maahan katsoen.

"Erkki poikani, etkö tunne isääsi?"

"En".

"Voi poikani, minä olen paljon maailmassa kärsinyt, etkö ota minua tunteaksesi?"

"En".

Vanhuksen painui pää rinnoille ja hän astui hiljaa ulos, mutta kuuma kyynel vierähti pitkin harmaata partaa ja putosi kynnykselle.

Kun Erkki kohotti silmänsä näki hän oven suussa Elsan, joka vielä seisoi hämmästyksestä sanattomana nähtyänsä tälläisen kohtauksen isän ja pojan välillä. Erkin katse toinnutti kuitenkin heti Elsan, joka kiiruhti ulos ja näki vanhuksen hiipivän talon saunaan. Erkki teiskaili hetken synkkänä pirtin permannolla ja lähti sitten kylään.

Illan suussa ra'otti Elsa saunan ovea ja kysyi oliko isännän isä vielä siellä. Sopesta vastasi myöntävä ääni. Nopsasti pujahti tyttö sisään kädessä pehmeä leipä, jonka keskelle oli kaivettu syvä voilla täytetty ja kuoren kappaleella peitetty kolo; toisessa kädessä oli tuopillinen rieskamaitoa.

"Teillä on varmaankin nälkä", sanoi Elsa, laskien kannettavansa vanhuksen viereen penkille.

Vastaukseksi pani ukko kätensä ristiin ja lausui hartaasti: "Ole kiitetty, Jumala, ettäs minua heti ojensit, sillä minussa alkoi kasvaa se luulo, ettei Sinun maailmassasi enään hyvyyttä olekaan, vaan pahuus kaikkialla vallitsee! Nyt näen, että olin väärään joutumassa. Sinä tyttö olet ollut se välikappale — anna mulle kätesi…"

Nyt vasta huomasi ukko, että Elsaa ei enään ollutkaan saunassa; hän oli heti palannut takaisin. Ukko huokasi: "Niin, niin, hyvä työ ei odota kiitosta; sillä on varma palkkansa tiedossa". Ja nälkäisen innolla tarttui hän ruokaan. Kun Elsa hetken päästä taas vilkasi saunaan, oli ukko jo lähtenyt.

Pitäjällä kerrottiin että Norolan isäntä etsii itsellensä emäntää. Puhuttiin hänen jo käyneen monessa rikkaassa talossa ja että vanhemmat kaikkialla olivat hänelle suosiollisia, mutta tyttärillä oli salainen kauhu häntä vastaan, sillä Erkistä kulki huhuja, että hän oli valmis tekemään mitä hyvänsä, kun oma etunsa sitä vaati, että hän oli itsepäinen, kovaluontoinen ja säälimätön, ja hänen ystävyytensäkin oli sitä laatua, ettei se antanut vähintäkään arvoa toisen mielipiteille. Rikkailla tytöillä oli siis täysi syy peljätä Erkin kosivan heitä ainoastaan rahan tähden, ja Erkki taas oli puolestaan liian ylpeä ottaaksensa ketään, joka ei mielisuosiolla häneen liittynyt. Tämä vastahakoisuus loukkasi Erkkiä syvästi ja hän vannoi itseksensä tekevänsä vielä jonkun onnelliseksi ja osoittavansa kaikille, ettei suinkaan ole mikään halveksittava kohtalo olla Norolassa emäntänä. Koska ei rakkaudella saa rahaa, niin saaneehan rahalla rakkautta, arveli Erkki. Ja hän alkoi katsella köyhiä tyttöjä, mutta niiden piti hänen mielestään olla hyvin kauniita päästäksensä tuohon erinomaiseen onneen osalliseksi. Hän valitsi ja valitsi mieleistä löytämättä.

Tulipa sitten eräänä päivänä seurakunnan pappi vaaluilla käydessänsä Norolaankin. Kaikenlaista puhuttaessa tiedusteli pastori muun muassa eikö Norolaan jo emäntää tuoda.

"Ei ole ollut sopivaista", arveli Erkki, vastenmielisesti ryhtyen tähän puheenaineesen.

"Kuulkaapas, hyvä isäntä, minä annan teille hyvän neuvon…"

"Mitäpäs muuta papilta voisi odottaakaan".

"Onhan teidän talossanne edellisen omistajan tytär palveluksessa", jatkoi pastori Erkin keskeytyksestä huolimatta. "Minä tunnen Elsan rippikoulu-ajalta, hän on siveä ja taitava tyttö. Ottakaa hänet vaimoksenne, hänestä saatte hyvän emännän. Paitsi sitä, jos sallitte minun puhua suoraan, on asialla toinenkin mielestäni varsin tärkeä puolensa. Koko maailma tietää, että te ja tytön isä olitte katkeria vihamiehiä ja että tämä viha toisen äkkinäisen kuoleman kautta jäi täällä ajassa sovittamatta. Jos te nyt naisitte vihamiehenne tyttären, niin olisi se kaunis ja Jumalalle otollinen työ sekä osoitus siitä, että olette vihanne vainajaa kohtaan unohtanut ja hänelle anteeksi antanut".

Erkki nousi kiivaasti ylös. "Hän vastaa jo synneistänsä parasta aikaa, eikä tarvitse enään minun anteeksi antamustani, ja mitä taas minun synteihini tulee, niin ehkäpä kerran niistä teen tilin ilman häntä ja hänen tytärtään".

"Tilin olette varmaan tekevä, olkaa siitä vakuutettu; minä tahdoin siinä vaan ansiopuoltanne lisätä, koska en velkapuoltanne voi vähentää. Suokaa anteeksi, jos kosketin kipeään kohtaan, mutta ensin on paisuma puhkaistava ennenkuin parannus käy mahdolliseksi".

Pastori lähti pois ja Erkki jäi syviin ajatuksiin. Ensi kerran juolahti nyt Elsa hänen mieleensä, vaikka tämä oli joka päivä hänen silmäinsä edessä. Ensi kerran katsoi hän tarkemmin minkälainen tyttö Elsa oikeastaan oli, ja hän ei voinut kieltää että suloisempaa tyttöä oli vaikea mistään löytää. Mutta kuitenkin — se oli mahdotonta! Syöterpummin tytär ja hän… ei!

V.

Näitä miettien lähti Erkki metsään kävelemään. Raitis tuuli ja metsän tuoksu selvittivät hänen sekavaa päätänsä ja hän alkoi ajatuksissaan huomata mahdolliseksi mitä vielä äsken oli mahdottomana pitänyt. Hän alkoi kuvitella kuinka hän Elsasta saisi nöyrän ja kiitollisen vaimon, jolla ei olisi mitään vaatimista, ei mitään sanottavaa ja hän itse saisi kokonaan vallita, elää ja olla oman mielensä mukaan. Sellaisen vaimon kanssa saattaisi hän todellakin olla onnellinen. Ja kuinka helppo hänen olisikaan masentaa sellaista vaimoa kuin Elsa, joka ei toisi mukanaan muuta kuin kaksi tyhjää kättä, jos tämä tahtoisi ruveta uppiniskaiseksi, vaativaiseksi! Erkki tuli tällaista tapausta kuvitellessaan niin hauskalle mielelle, että hän vihelteli itseksensä ja astui niin nopein askelin että hiki alkoi valua otsalta.

Hän ei ollenkaan havainnut että oli astunut samoja polkuja, joita ennen niin monasti kulki viinan keitoksille, ennenkuin yht'äkkiä huomasi edessänsä pienen mökin tai saunan saman kuusen juurella, jossa muinoin viinapannu kiehui. Hämmästyksellä huomasi hän mökin ympärillä jo pienen kaskenkin poltetuksi, josta toinen puoli jo vihoitti ohrana, toiseen puoleen syljeskeli vanha mies par'aikaa naurista.

Suuttumuksesta ja hämmästyksestä aivan sanattomana kävi Erkki lähemmäksi ja päästyänsä halmeen aidan luokse huusi hän korkealla äänellä:

"Ken on uskaltanut minulta lupaa kysymättä asettua maalleni asumaan ja metsääni kaataa?"

"Minä", vastasi vanhus, "minä sinun isäsi, Norolan Erkki. Käy pirttiini, juo kirkasta lähteen vettä, jos janottaa, taita vaikkanasta leipää, jos on nälkä, ja oikaise itsesi lavoille, jos jäseniäsi uuvuttaa".

"En ole tullut luoksenne vierailemaan, vaan taloni laillisena omistajana vaadin teitä korjaamaan kapineenne tiluksiltani pois, — pois hyvän sään aikaan, ettei minun tarvitse käyttää kovempia keinoja".

"Ja mitä keinoja käyttäisit?" kysyi vanhus, heittäen muutamia siemeniä pienille linnuille, jotka hänen kylvöstänsä ahkerasti kymmenystivät.

"Jos ei muu auta, niin ajatan teidät ulos ja poltatan mökkinne poroksi".

"Ja ensimmäiseltä, joka siinä aikeessa uskaltaa tänne tulla, vaikka olisitkin sinä itse, halkaisen pään tällä karangolla", näin sanoen kohotti ukko uhkaavaisesti hiiltyneen puun ilmaan.

"Saadaan nähdä", huusi Erkki kääntyen paluumatkalle.

Kun Erkki oli poistunut näkyvistä, vaipui ukon käsi alas ja hän istui kauan nokisen kannon nenässä kasvot käsihin kumartuneina.

Erkki käveli kiukustuneena kotia ja lujasti päättäen täyttää mitä oli luvannut. Mutta vähitellen hänen kiukkunsa lauhtui merkillisesti ja yhä enemmän tunkeutui hänen ajatuksiinsa Elsa ja naimisasia. Ennen kuin hän pääsi kotia, päätti hän odottaa vielä viikon, ja jos Elsa häntä sittekin vielä miellyttäisi, niin tekisi hän tuumasta toden.

Tuo määrätty viikko kului pian. Sillä ajalla oli Erkki pitänyt Elsaa tarkasti silmällä, ottaen vaaria kaikista hänen ominaisuuksistansa, ja sillä ajalla oli hän yhä vahvemmin tullut siitä vakuutetuksi, että Elsa ansaitsi sen onnen, jota hän nyt aikoi äkkiarvaamatta hänelle tarjota. Erkki ei siis enään viivytellyt, vaan astui suorastaan Elsan luokse, joka pesi astioita, ja lausui lempeimmällä äänellänsä:

"Huomenna lähdemme pappilaan".

"Hyvä. Eväät laitan siksi valmiiksi", vastasi Elsa, joka ei aavistanutkaan mikä puheen oikea tarkoitus oli.

"Me lähdemme yhdessä".

Elsa vilkasi ympärillensä, ja kun ei muita ollut läsnä, kertoi hän ihmetellen: "Me yhdessä? Mitä varten?"

"Kuulutuskirjaa ottamaan".

"Kelle?"

"Minulle ja sinulle".

"Te saatatte kyllä ottaa itsellenne kuulutuskirjan, mutta minua ei tietääkseni ole kukaan kosinut. Mitä te siis, hyvä isäntä, tarkoitatte?"

"Onko sitä vaikea ymmärtää? Jollei sinua tähän saakka kukaan ole kosinut, niin nyt se tapahtuu. Minä aion tehdä sinusta Norolan emännän".

Erkki oli aivan vakuutettu siitä, että Elsa tämän kuullessaan lankeisi itkein hänen kaulaansa. Kuinka suuri olikaan hänen hämmästyksensä, kun tyttö kauhusta vaaleana huusi:

"Te ette koskaan voisi tehdä minua Norolan emännäksi! Te… oh!" — Tuossa viimeisessä huokauksessa ilmestyi sellainen kauhu ja ylenkatse, että Erkki astui askeleen taaksepäin ja hänen silmistänsä iski pikainen kiukun leimahdus. Hän hillitsi kuitenkin mieltänsä ja kysyi levollisesti:

"Onko siis niin halveksittava asia päästä emännäksi Norolaan?"

"Ei suinkaan, jollei samalla täytyisi olla teidän vaimonne".

"Hoo, tyttö, sinä puhut rohkeasti", huusi Erkki kasvot tulipunaisina, "mutta punnitse sanojasi! Tällaista tilaisuutta ei sinulla aina ole tarjona. Vai oletko niin ylpeä mielestäsi, ettei tämmöinen mies sinulle kelpaa?"

"Ylpeilemistä ei minulla ole, senhän te kyllä tiedätte; mutta se ylpeys minulla kuitenkin on, ettei kukaan minua vaimoksensa saa, joka ei ymmärrä edes neljättä käskyä totella. Paitsi sitä, isäntä, älkää vaivatko itseänne turhaan — onhan minulla ollut kyllin tilaisuutta oppiakseni teitä tuntemaan ja ymmärtämään että ette minua rakasta; ja mistä muusta merkillisestä syystä tämän tarjouksen nyt teette — sitä en halua tietää".

Erkki käveli tämän puheen ajalla edestakaisin laattialla ja seisahtui nyt Elsan eteen.

"Onko tämä viimeinen sanasi?"

"Luuletteko että minä teidän tavalla lasken leikkiä näin painavassa asiassa? Mitä olen sanonut, sen olen sydämmeni pohjasta sanonut".

"Hullu!" murahti Erkki ja käveli taas kädet selän takana permantoa pitkin ja poikki. Hän ei saattanut käsittää tuollaista onnensa hylkäämistä. Hän seisahtui vieläkin.

"Jollet minusta pitäisikään, niinkuin julkesit äsken sanoa, niin et varmaankaan ole ajatellut minkä elämän-turvallisuuden, minkä onnen hylkäät".

"Onnen! Ompa muutakin onnea kuin mitä rahalla saadaan, onnea kalliimpaa ja kauniimpaa".

"Ei, tyttö, raha on kaikki! Mikähän onni sinunkin osaksesi tulee, jos sitä aina yhtä taitavasti osaat ansaita kuin nyt?"

"Omantunnon rauha ja osaani tyytyminen".

Erkki puisteli hetken surkuttelevaisesti päätänsä, hänen oli mahdoton käsittää sellaista ajatuksen juoksua. Hän lähti ulos. Kun ovi sulkeutui hänen takanansa, pani Elsa kätensä ristiin ja kiitti kyynelsilmin Jumalaa, joka oli hänet näin helposti päästänyt tästä odottamattomasta koetuksesta, ja hänen mielensä tuntui niin iloiselta ja sydämmensä keveältä kuin olisi hän tehnyt jonkun suuren hyvän työn.

Mutta Erkki ei ollut se mies, joka vähällä luopuu sille rakkaaksi tulleesta tuumasta. Häntä kiusasi ja loukkasi ajatus, että tuollainen köyhä tyttö oli voinut häntä halveksia, hänelle opettaa siveellisyyden ja ihmisyyden ensimmäisiä alkeita. Hän ei heittänyt ai'ettansa tuohon ensimmäiseen yritykseen; hän koetti vielä monta kertaa, mutta aina yhtä huonolla menestyksellä. Helppo on arvata minkälaiseksi Elsan asema tällaisissa oloissa muuttui; se kävi sanomattoman vaikeaksi, kiusalliseksi ja levottomaksi, mutta hän pysyi aina lujana, luottaen ainoastaan Jumalaan, sillä muuta auttajaa ja neuvonantajaa ei tyttöparalla ollut. Mutta kun Erkki eräänä päivänä levitteli hänen eteensä kaikki rahansa, kokonaisen kasan hopeakolikoita ja kultakappaleita, koettaen niiden helinällä ja kiillolla houkutella tyttöä taipuvaisemmaksi, niin silloin Elsan inho muuttui tuliseksi vihaksi ja kiivailla sanoilla ilmoitti hän luopuvansa Erkin palveluksesta sekä etsivänsä leipää muualta. Tämäpä olikin se kipinä, joka tarvittiin sytyttämään Erkinkin rinnassa tulisinta vihaa sen tunteen sijaan, jota hän tähän saakka rakkaudeksi oli luuloitellut.

"Vai niin", huudahti hän, "sinä siis tahdot ruveta julki sotaan ja kilvoitteluun minua vastaan! Olkoon menneeksi, mutta muista: isäsi koetti samaa minua vastaan, vaan hänkin joutui lopulta alakynteen; se ei ole hyvä enne sinulle".

VI.

Siinä pitäjässä oli tapana määrättynä sunnuntaina kesällä jäädä jumalanpalveluksen jälkeen kirkkomäelle, jossa isännät ja palvelijat toimittivat sopimuksensa ja pestauksensa seuraavaksi palvelusvuodeksi. Sinne oli rientänyt Elsakin hankkimaan uutta paikkaa ja sinne ajoi komeilla rattaillansa myös Norolan isäntä. Hänen sivullansa kärryissä nähtiin Liksin istuvan.

Elsa ei tähän saakka ollut tiennyt mitään siitä, mitä hänestä muualla puhuttiin. Helppo on arvata hänen hämmästystään kun eräs muija alkoi kysellä minkä vuoksi hän nyt lähtee Norolasta pois, vaikka on niin kauan jo ollut isännän morsiamena. Ympärille keräytyi muitakin ja siitä nousi yleinen keskustelu, jossa toiset nauraa hohottivat, toiset laskivat pilkkasanoja, muutamat törkeyksiä, harvat jotakin asiaan kuuluvaa. Likentelihepä Liksikin joukkoa ja alkoi väännellä naamaansa, ikäänkuin hän tietäisi jotakin erityistä ja tarkempaa nyt puheena olevasta asiasta. Kun yleensä tiedettiin hänen olevan Norolan isännän hyvän ystävän, alkoi moni häneltä kysellä syytä Elsan eroamiseen. Liksi ei tuohon suorastaan mitään vastannut, iskihän vaan silmää, rykäsi jos tarpeettomasti ja maiskautti huuliansa. Sitä sai tietysti jokainen ymmärtää mielensä mukaan, ja ettei sitä kukaan hyvältä kannalta ymmärtänyt, sitä saamme olla varmat.

Elsa itse seisoi väkijoukon keskellä hämillänsä monista kysymyksistä ja ymmärtämättä mitä kaikki tämä merkitsi, eikä hän ollutkaan halukas asian oikeata laitaa ilmoittamaan. Liksi, jota useat kysymyksillä kiusasivat, huusi vihdoin korkealla äänellä:

"No — kun ei Norolan isäntä enään tyttöä tarvinnut, niin hylkäsi hän hänet — siinä kaikki!" Näin sanoen kohotti hän olkapäitänsä omituisella tavalla.

"Sen valehtelette!" huusi Elsa, joka oli kuullut sekä kysymykset että vastauksen.

"Tuossahan tuo tulee isäntä itse, kysykää häneltä", vastasi Liksi levollisesti.

Erkki lähestyikin siinä väkijoukkoa, vaan ei kukaan uskaltanut häneltä kysyä. Mutta Liksi astui rohkeasti hänen luoksensa ja puhui tuttavasti:

"Tässä on kansalla paljon tekemistä siitä, minkä vuoksi Elsa lähtee palveluksestasi pois. Sanovat sinun hyljänneen hänessä morsiamesi".

"Minun morsiameni, mokoma — — — —!"

Erkki käytti lauseessaan niin rumaa sanaa, että maailma musteni Elsan silmissä, ja hän olisi varmaan kaatunut, jollei joku olisi takaapäin tarttunut häneen kiinni ja lähtenyt taluttamaan pois nauravan joukon keskeltä.

Hetkinen tämän jälkeen nähtiin toinen väki-kihermä, jonka keskeltä kuului melua. Pitäjän nimismies vangitsi siellä Liksin, jota oli monta kertaa sakoitettu luvattomasta viinan myynnistä, vaan joka ei koskaan sakkojansa suorittanut, ei rahalla eikä ruumiilla. Nyt saatiin hän vihdoin aivan sattumalta kiinni ja lain kouriin. Erkki oli myös vangitsemisessa läsnä ja Liksi rukoili häneltä lainaksi rahaa, jolla maksaisi sakkonsa, ettei tarvitsisi linnaan mennä, sekä muistutti samalla kuinka hän aina, viimeksi tänään, on ollut avullisena Erkin hankkeissa. Mutta Erkki vastasi tylysti:

"Minulle tehdystä avustasi olet aina palkkasi saanut; sakkojesi kanssa ei minulla ole mitään tekemistä".

Se ei ollut juuri ystävällinen silmäys, joka Liksin puolelta seurasi näitä sanoja.

Kun Elsa tointui hämmästyksestänsä, huomasi hän taluttajansa olevan saman vanhan miehen, joka oli sanonut itseänsä Erkin isäksi ja jolle hän oli antanut ruokaa.

"Voi kuinka olen onneton ja turvaton!" valitti tyttörukka.

"Ole huoletta, tyttöseni", vastasi ukko, "minun luonani saat turvan niin kauan kuin siihen tyydyt, ja onnestasi ei sinun tarvitse tuolla luonnollasi epäillä".

Heidän tiensä kävi salojen poikki korpipolkuja pitkin sille mökille, jossa kerran olemme tavanneet Erkin hänen isänsä naurismaan aidan luona. Sinne saapuivat ukko ja Elsa matkasta väsyneinä, ja mököttäen juoksi heitä vastaan kaksi iloista vuohta, ainoat asukkaat talossa isännän poissa ollessa.

VII.

Norolassa alkoi tämän tapauksen jälestä omituinen elämä. Isäntä oli aina pahalla tuulella, aina tyytymätön; palvelus-väki ei siellä kauan viihtynyt, vaan muutteli alinomaa. Mutta sellaiset seikat eivät ole kauniita eikä hauskoja; me siirrymme sen vuoksi muutamia kuukausia ajassa eteenpäin, seuraavaan kevääsen, jolloin luonnon sydän taas sykki voiman mehua täynnä ja uusi virkeys tunkeutui joka soluun ja suoneen. Eräänä päivänä tähän aikaan vuodesta tuli Norolaan, isännän sattumalta poissa ollessa, kälvettynyt mies, tukka kerittynä ja selvät sairauden merkit silmissä ja kasvoissa. Palvelus-väen suureksi kummastukseksi meni hän suorastaan isännän kamariin ja heittäytyi vuoteelle maata. Kun isäntä tuli kotiin, houraili mies jo täydessä taudin vimmassa. Erkki tunsi hänet: se oli Liksi, joka oli päästetty linnasta vapaaksi.

"Miksi tulit vuoteelleni maata", tiuskasi Erkki. "Mene sinne makaamaan, mistä olet tullutkin".

"Tulin sinun luoksesi kuolemaan", puhui sairas, "tulin tuomaan sinulle
Jumalan tuomiota".

"Vie hiiteen tuomiosi ja mene itse perässä!" huusi Erkki kauhistuneena.

"Niin, hiiteen olet sinä tuomittu, helvettiin ja kadotukseen; kas tässä on se kirjoitettu — tässä — —", ja sairas viittaili sormellansa tyhjään ilmaan.

Peljästyneinä juoksivat palvelijat pois huoneesta, mutta Erkki huusi:

"Pois vuoteeltani, sinä korppi! Pois talostani! Pankaa hevonen valjaisin ja viekää hänet pois!"

Ei yksikään palvelijoista vastannut mitään. Erkki juoksi vimmastuneena ulos; siellä seisoivat ne kaikki koolla.

"Kuulitteko? Hevonen valjaisin ja tuo roisto pois talosta".

"Ettekö näe että hänessä on rupuli? Katsokaa hänen kasvojansa, ne ovat rakkoja täynnä".

"Sitä suurempi syy on viedä hänet pois. — Joutukaa!"

Ei yksikään palvelijoista liikahtanut. Muutamain kuultiin mutisevan: "Jumalan tuomio…" Kokonaan raivostuneena meni Erkki itse talliin, valjasti hevosen ja laahasi yksin sairaan kärryille. Liksi ei tietänytkään enään mistään ja Erkki päätti viedä hänet nimismiehen luokse. Tiellä houraili sairas kaiken aikaa ja Erkki sai vaivalla pidetyksi häntä rattailla. Kun jo oltiin matkan loppupuolella, kietaisi sairas äkkiä käsivartensa Erkin kaulan ympäri ja lausui monta kertaa rukoilevaisesti:

"Älä jätä minua!… Älä jätä minua!"

Erkki koetti kaikin voimin päästä tuosta kauheasta syleilyksestä irti, ja kun se vihdoin hänelle onnistui, putosi sairas kärryjen pohjalle eikä hengittänyt enään. Erkillä oli nyt ruumis rattailla. Hän vei sen kiiruusti kalmistoon ja antoi tiedon asianomaisille. Sitten läksi hän ajamaan kotia sellaisella vauhdilla kuin olisi peljännyt Liksin ruumiin vielä jälessänsä kiitävän. Hänen korvissaan soi yhä huuto: "Älä jätä minua", ja hän ruoski lakkaamatta hevostaan, pakoittaen sitä yli voimainsa juoksemaan. Kun hän pääsi talonsa pihalle, kaatui hevonen hengettömänä maahan.

VIII.

Elsa oli saanut palvelus-paikan eräässä läheisessä talossa; hänen ei tarvinnut nauttia vanhuksen mökillä turvaa enempää kuin viikon päivät. Mutta useasti kävi hän kuitenkin katsomassa ukkoa, ja aina oli hänellä jotakin tuotavaa mukana. Olipa taas keväällä kaunis sunnuntai-ilta. Ei tuulen-hengähdystä puhaltanut metsässä, peipon viserrys kuului sieltä täältä ja vikkelät kertut hyppelivät pensaissa. Tuometkin alkoivat jo kukkia ja levittää tuoksuansa.

Vanhuksen mökissä Norolan talon korvessa istui Elsa avonaisen oven kynnyksellä ja luki kirjaa. Ukko itse lojui tupasensa rahilla ja luki hänkin, mutta vähitellen alkoivat silmät painua kiinni ja ukko nukkui kirja rinnoille. Syvä hiljaisuus vallitsi ylt'ympäri. Silloin luuli Elsa kuulleensa äänen, joka hiljaa mainitsi hänen nimeänsä. Hän katsoi ylös luullen vanhuksen häntä puhutelleen, vaan kun näki hänen nukkuvan, alkoi Elsa lukea uudestaan, arvellen korvansa valehtelevan. Mutta kohta kuului sama ääni selvemmin; se tuli metsän puolelta. Elsa riensi katsomaan. Siellä istui tien vieressä puun juurella voimaton mies, joka nojasi päätänsä puuta vastaan. Elsa ei tuntenut ensin miestä, sillä sen kasvot olivat kamottavasti pöhöttyneet. Mutta kun mies huomasi Elsan, äänsi hän:

"Elsa, minä kuolen…"

"Herra Jumala, tekö se olettekin, isäntä?" huusi Elsa ja juoksi mökkiin herättämään vanhusta.

Niin, siinä oli Erkki. Häneen oli tarttunut Liksin tauti, ja kummaahan tuo ei ollutkaan, varsinkin siinä mielentilassa, jossa Erkki oli. Hän, näet, luuli yhä kuulevansa sairaan hourauksia, "Jumalan tuomiota" ja muita sellaisia. Eipä aikaakaan, niin jo näkyi hänessä selvät taudin oireet. Taika-uskoiset palvelijat luulivat silloin Jumalan tuomion käyvän toteen, eivätkä auttaneet häntä ollenkaan. Hädässä muistui Erkin mieleen useasti isänsä ja Elsa, joita hän oli niin kovasti loukannut, ja joku salainen voima pakoitti häntä etsimään näitä. Hän läksi kulkemaan korpeen ja sanomattomia vaivoja kärsittyänsä, pääsi hän mökin näkyviin ja vaipui voimattomana puun juurelle, josta Elsa hänet löysi.

Kyyneleet valuivat isän silmistä kun hän Elsan kanssa kantoi poikansa tällaisessa tilassa mökkiinsä vuoteelle.

"Kuinka onkaan laitasi, poikani?" kyseli hän murheisena.

"Huonosti, isä", vastasi Erkki ja jatkoi hetken päästä: "Voi, minulla olisi niin paljon sanottavaa, vaan se tuntuu niin vaikealta!"

"Puhu, poikani, niin kauan kuin sinun on sallittu puhua", kehoitti isä.

Erkki katseli kauan äänettömänä mökin lakeen. Hänen sielussansa näkyi tapahtuvan ankara taistelu. Sitten tarttui hän äkkiä isänsä ja Elsan käteen ja lausui nähtävällä voiman ponnistuksella:

"Voitteko antaa minulle anteeksi?"

Tämä yksinkertainen kysymys mursi jään, joka niin monta vuotta oli peittänyt Erkin rintaa ja siellä palelluttanut kaikki hellemmät oraat. Nyt tunsi hän kaikki vikansa, tunsi ja tunnusti, mutta voi kuinka myöhään! Ei sen vuoksi, että ne kaksi, joilta hän anteeksi anoi, olisivat hetkeäkään epäilleet vakuuttaessaan, että kaikki on unohdettu, kaikki sovitettu, vaan sen vuoksi, ettei Erkillä ollut enään aikaa, ei tilaisuutta osoittaa olevansa toinen ja muuttunut mies. Hänen hetkensä olivat jo luetut. Yön valvoivat vanha Norolainen ja Elsa sairaan vuoteen ääressä, ja kun aurinko hetkisen levättyä taas kohotti kultaista päätänsä, lausui sairas:

"Katsokaat, aurinkokin paistaa vielä minulle". Ja hetken päästä lisäsi hän, ikäänkuin itseksensä puhuen: "Kaikkea muuta saa rahalla, vaan ei rakkautta".

Ne olivat Erkin viimeiset sanat ja viimeinen tulos koko hänen elämänsä kokemuksesta. Kaikkea muuta saa rahalla, vaan ei rakkautta! Niin, rakkautta saa ainoastaan rakkaudella, ja rakkaus on alttiiksi-antamusta. Mutta se oli pysynyt tähän saakka Erkiltä salassa. Nyt vei hän sen vakuutuksen toiseen maailmaan.

Ja myrsky nousi ja ankara itäisen-ilma ja salamat risteilivät taivaalla, iskein monta kankeata honkaa pirstaleiksi, mutta kun pilvet hajosivat ja myrsky tyyntyi, paistoi Jumalan päivä taas kirkkaana, levittäen valoa ja lämmintä sekä hyville että pahoille.

* * *

Erkiltä peri Norolan talon tietysti hänen isänsä, joka näin merkillisten vaiheitten kautta kuitenkin sai lopettaa elämänsä omistajana talossa, jonka jo kerran oli hukannut. Kuollessansa jätti hän talon Elsalle, jonka oli ottanut omaksi tyttäreksensä; ja niin oli tasapaino saavutettu oikeuden ja vääryyden välillä.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ERKKI ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ERKKI

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE