Syylliset ja syyttömät
Date: 2026-07-27T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Syylliset ja syyttömät

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Syylliset ja syyttömät

Yhteiskuntaromaani

Author: Lauri Haarla

Release date: July 27, 2026 [eBook #79199]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1929

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79199

Credits: Helvi Ollikainen ja Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SYYLLISET JA SYYTTÖMÄT ***

language: Finnish

SYYLLISET JA SYYTTÖMÄT

Yhteiskuntaromaani

Kirj.

LAURI HAARLA

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1929.

SISÄLLYS:

I. Ja kiinalainen hautasi elävältä lapsen.
II. Viheliäisyyden kaupunki.
III. Monenlaisia vieraita.
IV. Kuoleva talo.
V. Vartin herran syntivelka.
VI. Köyhyyden kynnyksellä.
VII. Tuomion päivä.
VIII. Köyhyyden kadotus.
IX. Sinetti.
X. Karsina-kansa.
XI. Palkkapiian poika.
XII. Uudisperhe.
XIII. Vaivaistalon yläluokka.
XIV. Sellainen vastarinta ei ole Jumalan tahto.
XV. Tuulenpesä huojuvassa puussa.
XVI. Isku.
XVII. Korpikansa kaduilla ja toreilla.
XVIII. Kullankaivaja.
XIX. Ylpistelijä.
XX. Helosan rakkaus.
XXI. Ristitulessa.
XXII. Profeetan-alku.
XXIII. Seurakunnalle pahennukseksi.
XXIV. Nyt tai ei koskaan.
XXV. Ovelta ovelle kolkuttamassa.
XXVI. Ulappalan ukko.
XXVII. Moriturus.

I.

Ja kiinalainen hautasi elävältä lapsen.

Säteilevä sirppi kiilsi kuhilaalla. Pelto oli tyhjä.

Piiat raahustelivat navetan puolella lonkat vinossa. Rengit ja päiväläiset makasivat ruokaperäisiä elottomassa horroksessa.

Kartanon sisähuoneissa, keittiökamarissa, on istahtanut akkunan ääreen Maatialan rouva, levähdyttäen päivän juoksusta puutuneita jalkojaan ja katsahdellen vuoteella uneksuvaa punaposkista poikaansa.

Kaksikerroksisessa kaupparakennuksessaan, joka sijaitsee kivenheiton päässä kartanosta, istuu sekä Maatialan että kauppahuoneen herra Huugo Svart, tuijottaen veltoin silmäluomin ja hengähtäen sinertävän sikarinsauhun tuolloin tällöin vereviltä huuliltaan.

Koko kirkonkylä makaa. Sen takaiset vuorenharjat lojuvat kivettyneiden jättiläisten jonona. Sen sylissä nukkuu lahdenpohja lyijynraskasta unta. Ja yksin sen auringonkin silmässä on kuin vanhuuden kaihi.

Vain leikkuupelto, säälimättömien käsien riisumana, vavahtelee, alastomuuttaan häveten.

Mutta katvepaikat laajenevat. Ihmiset havahtuvat. Ja kylä liikahtaa. Piiat ja rengit, mäkitupalaiset, muonamiehet ja torpparit, sekä miehet että vaimonpuolet, matavat pellolle. Ja Huugo herra alkaa sekoittaa päivällistotiaan.

Samoihin aikoihin herää keittiökamarissa Joel, tuo pieni miehenalku, ja touhuaa suurin aikein. Hän saa äitinsä kädestä kiiltävän kannun ja lähtee Vanhalan ulkotilalle hakemaan apposia, jo kolmannen kerran elämässään. Mutta nyt ensikerran yksin.

Maantielle ojentautuvan lehtokujan hän kulkee mietteissään. Äskeisiin uniin oli sekaantunut jotain siitä kuvakirjan kuvasta, jota hän oli eilisiltana katsellut närkästyneenä ja vihastuneena. Siinä oli saparopäinen kiinalainen seisonut lapio kourassa pienen haudan vierellä, aikoen juuri mullata hiekan sisään maassa kirkuvan lapsen. Ja kuvan alla oli lukenut: "Ja kiinalainen hautasi elävältä lapsen."

Hän mutisteli suutaan, ja otsan alla ponnisteli hämärä ajatus kostaa tuolle keltanaamaiselle julmurille, joka tietenkin oli jo ennättänyt suorittaa katalan tekonsa.

Päästessään maantielle hän havahtui mietteestään tuntiessaan isänsä tuijottavan häneen kaupparakennuksen akkunasta. Hän vavahti pelonsekaisesta ujoudesta ja pani juoksuksi.

Vanhan hautuumaan kaariportin lähettyvillä hän melkein seisahtui paikalleen. Ei aivan peloittanut, mutta pieni kammon pisara valahti hänen mieleensä. Tuon portin yläontelosta oli mädäntynyt pois pari lautaa, ja siellä saattoi asustaa homeisia, sisiliskon näköisiä elukoita tai — uikuttaa kiinalaisten rääkkäämiä lapsia.

Sitäpaitsi seisoi portin takana isoisän hautapatsas, jonka sammaltuneella pinnalla olivat uhkaavat kirjaimet: Wallesmanni Abraham Svart. Ja tämän alla rivi lasten nimiä, joita hän ei voinut koskaan tavata syvästi säälimättä pienokaisten surullista kohtaloa.

— Tuossa Maria … tuossa Julius, kuollut 8-vuotiaana, niin nuorena, ihan kuin minä nyt … yht'äkkiä kuolisin … pääsemättä koskaan enää takaisin kotiin.

Niin oli hän usein kammahtaen ja säälien ajatellut lasten nimiä patsaasta lukiessaan. Siksi oli tuon portin takana kaikki niin surullista ja käsittämätöntä.

Joel on päässyt jo Portinmäelle saakka. Silloin — aivan kuin tervehdykseksi tulijalle — alkaa kuulua lapsenäänistä virrenveisuuta. Nikkarin tönön porraskivellä istuu laiha rääpäle, Hiltan-Olga, ja laulaa haikean kimeällä äänellä surullista virttä: "Sappea ja etikkata hälle juoda annettiin, kellä vaiva sellainen ollut on kuin Jeesuksen."

Ja äkkiä vaihtaa laulaja virttä ja säveltä. Melkein rallattamalla hän laulaa, vuoroin nopeasti, vuoroin sanoja venyttämällä, seuraavat synkät sanat: "— Armostas' anna anteeks' Mun kaikki syntin', rikoksen', Jotk' ovat tulleet kanteeks'."

Tytön päivänpolttamat hiukset sulautuivat oven varjoon kuin hämähäkin seitti nurkkaansa. Tikkumaiset kintut olivat päivässä, ja laiha leuka värisi pingoittuneitten kasvojen ponnistuksesta.

Synkkien virsien "vaivat", "synnit" ja "rikokset" särähtivät värittömän äänen ajamina suoraan Joelin korvaan ja rikkoivat ilkeästi hiljaisuuden.

Jokin avuttomuus painautui pojan sydämeen. Kaikkien pienten olentojen tajuton murhe hämärsi hänen mieltään. Ja hänellä oli halu juosta tytön luo ja ojentaa tälle viimeinen karamellinsa. Mutta … mistäs sitten puhella tytön kanssa? Ne ovat niin nokkelia ja viisaita nuo pienet tytöt…

Hän jatkoi matkaa ikäänkuin mitään kuulematta.

Silloin, mäen alla, tuli vastaan Lerkin Ville, lerppahousuinen, mustapintainen poika, joka oli ollut pulikoimassa Värjärinojassa, koska pöly oli tarttunut paksuna kerroksena varpaisiin ja jalkapöytään ja tukka oli märkä.

Joel ojensi äkkiä housuntaskustaan karamellin Villeä kohti. Tämä lähestyi, tarkasteli hieman nuhraantunutta karamellipaperia. Silmät välähtivät epäluulosta, ja samassa hän sivalsi kädellään altapäin, niin että karamelli putosi Joelin kämmeneltä tiepuoleen.

Sanaakaan ei vaihdettu. Mutta Joel aloitti tappelun vääristynein kasvoin. Hän löi kiiltävällä kannulla Villeä päähän, mutta tämä survaisi häntä rintaan, niin että kannu irtosi kädestä. Alkoi käsikähmä. Joel tunsi olevansa voimakkaampi, sillä loukatun viha paisutti hänen sydäntään. Mutta luiseva Ville pukki ja potki, raapi ja puri. Kirveltävästä tuskasta Joel viimein työnnälsi Villen kimpustaan, niin että tämä horjahti kihelmöivään nokkospuskaan. Ja sieltä hän vilisti mäkeä pitkin pakoon, haukkuen ja rääsäten itkunsekaisella äänellä.

Joel puuskutti ja punoitti, riipaisi kannunsa maasta ja vapisi harmista ja voitontunteesta. Samassa vingahti latuskainen kivi hänen korvansa ohitse ja hän kyykistyi säikähtyneenä. Vasta kun Ville oli kadonnut tien mutkaan, eikä hänestä kotvaan aikaan mitään kuulunut, lähti hän jatkamaan matkaa.

Siitä alkaen olivat Lerkin Ville ja nuori Joel Svart keskenään ikuisia vihamiehiä.

Tuohtuneessa mielentilassa hän pääsi veräjälle, josta alkoi metsätie Vanhalaan, ja äkkäsi nyt vasta tien toisella puolen uuden hautausmaan punaisen lankkuaidan ja tummanpuhuvan ruumishuoneen ja näiden takaa mahtavan koivikon ja tapulintornin, jotka kaikki täältäpäin katsottuina olivat hänelle outoa ja peloittavan juhlallista maailmaa.

Mutta edessä piipersi mutkitellen iloinen polku. Mitäs peljätä! Paljaat jalkapohjat leipoivat ruskeata multaa. Käsivarsi ja kannu viuhuivat ympyrää. Keveät jalat lipittivät alas hämärään notkoon, sukkelat sääret pyyhälsivät yli kuivahtaneen puron ja pinkaisivat Vanhalan mäkeen ja armeliaalle pihamaalle, jolla seisoi ulkotalon arentimies Malakias, laihankälpeä ukko, ja tämän vaimo, koreahameinen Santra.

Mistä syystä oli nuori ja helakkahuulinen Santra joutunut ottamaan miehekseen vanhan ja surkeanaamaisen vätyksen? Kuinka oli tämä heikkopolvinen honottaja, entinen muonamies, päässyt ulkotalon arentimieheksi? Ja miksi tarvitsi Malakiaan maksaa talonsavustaan tuskin muuta vuokraa kuin päivätöitä kartanoon ja kruunulle kuuluvat ulosteot? Joelin lapsenpäähän eivät sellaiset kysymykset pälkähtäneetkään. Mutta kerran hän oli saapa tietää, että hänen isänsä ajaessa talviöin Ilo-oriilla tähän pihaan, oli Malakiaan nöyrästi painuttava tallin puolelle. Ja kerran oli hän kauhistuen kokeva senkin, että porstuan pimennosta kurkkaileva Ester oli hänen oma sisarpuolensa.

Nyt hän vain kirmaisi hernepeltoon. Ja iltakajon tullessa oli kannu lihavia apposliskoja täynnä.

Paluumatkalla elämän kauhu tohahti äkkiä pientä matkalaista vastaan ja kypsytti hänet hetkessä tajuamaan, että tulo takaisin, palaus, on usein monta vertaa vaikeampaa kuin matkalle lähtö ja menotie.

Ilta-aurinko paistoi vielä. Se loisti kaukaisena nuotiona lepikon yllä. Siinä ei ollut enää päivän selkeää todellisuutta. Jollakin silmällään se jo tuijotti öisiä alhoja päin. Ja sen maahan kääntynyt ohimonpuoli näytti jo unohtaneen maan ja tämän teillä kuljeskelevat ihmiset.

Joel lähestyy jo veräjää, josta oli käännyttävä maantielle. Hänen vasemmalla kädellään kasvoi tiheätä lepikkoa. Oikealla luisui maa syväksi, laajaksi notkoksi, jonka takana se taas yleni kumpuisena kesantopeltona kohti vaivaistalon moniväristä rakennusrykelmää. Hyvin kaukaa, kuin varkain notkon suitse, kajotti järven jyrkkärantainen selkä.

Joel katsahtaa lepikkometsään. Aurinko on sillä välin painunut tuijottamaan lehvikön lomitse. Hänen sydämensä kammahtaa tietämättä syytä. Veräjän takana seisoo vastassa nelikulmainen ruumishuone. Tämän seinät näyttävät heilahtelevan oudon valon sisäpuolella, hetkeksi hämärtyvän, sitten taas lähestyvän ja suurentuvan. Poika kääntyy vaistomaisesti poispäin ja katsahtaa hätäisesti oikealle, yli notkelman.

Silloin ahmaisi kauhu hänet kokonaan. Hän oli tukehtua. Hän tunsi horjahtavansa pimeään kuiluun.

Sillä elävältä hautaaminen tapahtui hänen silmäinsä edessä!

Notkontakaisella kummulla liikkuu kolme valkopukuista ja mustasaappaista miestä. Niiden päät näyttävät mustilta. Yksi miehistä kaivaa lapiolla kuparinruskeaan kennääseen kuoppaa. Niin … mitäpä muuta se kaivaisi? Kaksi kantaa olallaan kumpikin onnetonta lasta, heittävät ne maahan kaivajan viereen ja laiskasti astuen menevät noutamaan taas onnettomia, kuolleita ja eläviä lapsia, joita kaivaja kyllä ryhtyy hautaamaan, kun on vain kaikki kannettu samaan kasaan.

Nuo miehet ovat varastaneet kaikki kylän lapset. Sen raitit ja pihamaat ovat tyhjinä. Vaimot juoksevat itkien kujia pitkin ja etsivät pienokaisiaan. He kyselevät toisiltaan, voihkivat ja rukoilevat. Ja yhtenä laumana he juoksevat järvenrantaan, juoksevat kylänoron päästä päähän, etsivät kaikkialta. Mutta täältä, missä Joel on lyyhistynyt kiven taa, ei kukaan osaa hakea. Täältä hän ei pääse, on mahdotonta päästä. Jalat eivät kannata. Ja jos hän yrittäisi seisaalleen, silloin ryövärit näkisivät, tulisivat ottamaan samaan kupariseen hautaan. Eivätkö nyyhkytäkin vielä muutamat … lapsista? Toiset ovat itkeneet niin, että ovat kuolleet…

Veräjä on kaukana, sadan penikulman päässä. Täytyy pysyä piilossa, piilossa…

Äkkiä väräjöi ilmassa ääni. Se muuttuu monen lapsen läkähtyväksi ja jälleen kirkuvaksi itkuksi. Nyt, nyt ne hautaavat…

Silloin kohoaa Joel kiven takana polvilleen ja yltyy itkemään toivotonta, jollottavaa itkua, kaikkien onnettomien lasten parkuvaa hätää. Kauan hän itkee. Luulee itkeneensä pimeään yöhön saakka.

Kun hän avaa silmänsä, on hänen vierellään Ahosen akka ja silittää maiskutellen hänen päätään. Akka ottaa koko pojan helmoihinsa ja hyssyttelee, heijaa, kutittelee ja lepertelee. Hänen karkeat kätensä pyyhkivät pojan poskia. Ja Joelille selviää yht'äkkiä, että hän on turvassa, jolloin itku lievittyy pienten nyyhkytysten puroseksi.

— Vie kotiin … sylissä … älä näytä noille, kuiskaa hän osoittaen sormella pellolla seisovia miehiä. Ne hautaavat elävältä kaikki lapset, lisää hän alentaen äänensä yhä salaperäisemmäksi.

— Mitäs se Joel höpisee? Vaivaistalon ukkorähjät kantoja vääntävät ja keräävät kasaan. Siitäkös syntyy kokko, kun ne semmoiset jurtikat illankajossa poltetaan.

Mutta Joel ei usko. Hän pyytää pyytämällä syliin. Ja vasta kylän laidassa hän uskaltaa katsoa pellolle päin. Ja miten ollakaan. Siellä on vain joku vaivaisnilkkainen poika ja pari ukkoparkaa. Ja pellolla kantoja iso kasa.

Joel naurahtaa hiljaa. Häntä hävettää. Mutta akan ruskeaa leukaa hän sipaisee sormellaan, soluttautuu maahan ja juoksee kannuaan kiikuttaen yhtämittaa Portinmäelle saakka. Täällä hän hetkeksi seisahtaa ja jää katselemaan taivallettua maantietä pitkin, joka makaa siinä nyt kuin kuoliaaksi lyöty, vaaraton jättiläismäinen matelija.

Sen selkää pitkin lipuu hänen katseensa rannan puoleen, jolla sijaitsi nahkuri Joonaan karvariverstas. Mestari itse seisoi parkkiammeen vieressä ja parkitsi tuoretta nahkaa. Hänen märkä nahkaesiliinansa kiilsi laskevaa aurinkoa vastaan, sakea, punainen parta oli kuin tulen lieska ja suuret, kalpeat kasvot kummallisen elottomat. Rotevan miehen paljaat käsivarret liikkuivat hitaasti edestakaisin. Ja parkkikasojen kirpeä puna levisi huikaisevana mattona rantaan saakka.

Samassa muisti Joel erästä kuvakirjansa kuvaa, jonka alla seisoi: "Pariisin pyöveli". Mutta pelon varjokaan ei enää hänen sydämeensä päässyt. Hän vain katsoi hetken tuota näkyä kuin tuttua taulua ja läksi sitten hitaasti lopputaipaleelle, mielessä lauantai-illan aattotunnelma ja makeat apposherneet, jotka voisulaan kastettuina kohta nuljahtelevat liskoista hänen ja Kaarin-sisaren ahnaisiin suihin.

II.

Viheliäisyyden kaupunki.

Samalta Portinmäeltä, jolta Joel oli kuunnellut Hiltan-Olgan veisuuta ja katsellut "Pariisin pyöveliä" nahkuri Joonaan hahmossa, haaraantui tie hautuumaan raunioaidan vieritse jyrkkänä mäkenä Rantakylään, jonka pari- kolmekymmentä tönöä ja mökkiä kyyhöttää painautuneina hautuumaan kupeeseen.

On sunnuntaiaamu. Ensilumen on satanut, rannat ovat jääriitteessä. Kirkkoselälle pistäytyvässä niemen kärjessä seisoo laivasilta tyhjänä kuin rannalle heitetty pakkilaatikko. Näiden vesireittien ainoa siipilaiva on lakannut kulkemasta. Rantakylä katselee vinoin ovin ja akkunoin teräksenharmaalle selälle ja odottaa kolein mielin pakkasta, joka oli muuttava sen yleensäkin kituliaan elämän jokapäiväiseksi viluksi ja yhä vaivalloisemmaksi leipäpalan haalimiseksi.

Tämä kylä oli synnyltään sangen harvinaista perua.

Sama vainaja, jonka hautapatsaasta Joel oli lukenut pelokkain mielin:
Wallesmanni Abraham Svart, oli sen perustaja.

Köyhtyneet mäkitupalaiset ja laiskat muonamiehet, mutta ennen muita nuoruutensa menettäneet saunottajattaret oli Vartin Ilves — kuten kansa oli vallesmanniaan nimittänyt — työntänyt tuohon hökkelikyläänsä. Kansan mielestä oli herra ollut perin armeliaskin: useimmat olivat saaneet asua tönössään ilmaiseksi. Ja varsinkin entiset saunapiiat — nyt käykkäleukaiset akat — ylistelivät entisen Vartin herran aikoja, joiden rinnalla tämän, Huugo-herran, elämän meiningit olivat pelkkää laiskaa synnintekoa ja vain silloin tällöin riehahtavaa herruuden matkimista.

— Ei sinne päinkään! Paljasta salasyntisen pukertamista iltaöistä ulkotaloilla. Mutta Abraham Svart oli ollut oikea herra, haurelias ja antelias isäntä kaikin puolin, niin arvelivat kylän monet akat, varsinkin Herran-Leena, joka vieläkin käveli selkä kenossa hökkelikujia kuin leskikeisarinna ikään hovin sileitä käytäviä.

Nyt makasi pitäjän patriarkka haudassa. Mutta maanaliset, salaiset suonet tuntuivat yhä vielä nitovan yhteen tämän kylän ihmiset ja sen vainajan, joka maanpäällisessä elämässään oli luonut tämän Viheliäisyyden kaupungin.

Keväisin virtasi ylhäältä hautapenkereltä vesi kirkkaina puroina, pysähtyi maahan painuneeseen kiviaitaan, tunkeutui hitaasti sen rakosista kylätielle kuin uhaten synnin voimalla vielä kuolemanaidan takaa. Rauniomuurin seinämä pysyi niljakkaan kosteana suuren osan kevättä ja syksyä. Sen kivet hikoilivat sairaan hikeä. Ja sen vihertävät laikat muistuttivat äskenkuolleen kasvojen väriä.

Ei ihme, että keuhkotaudin siemenet itivät ja rehottivat kylän nuorukaisten ja heiveröisten tyttöjen rintaluissa ja kaatoivat kevättalvisin sen "kukkeinta" nuorisoa uuden hautausmaan suureen yhteishautaan.

Mutta Rantakylä eli kuitenkin vielä. Kesällä oli ansiota jos jotakin. Sunnuntaisin avasivat äveriäämmät vehnäskojunsa, jotka seisoivat rivissä pitkin kiviaitaa, ja möivät kirkkomiehille vehnästä, kahvia ja yhtä toista muuta suuhun pantavaa.

Tavarat saatiin Svartin leipomosta ja sekatavarakaupasta laskuun. Ja maksettiin kun jaksettiin, sillä Huugo-herrakaan ei ollut turhantarkka eikä saita, sen myönsi koko pitäjä.

Mutta näin rikkaita oli vain neljä perhettä koko kylässä.

Muillakin oli kuitenkin omat tienauskeinonsa.

Kun kirkkoveneet laskivat aamulla rantaan, menivät nyytteineen ja vakkoineen monet roikat tulleista mökkeihin kortteeria pitämään. Silloin lohkesi pala jos toinenkin kirkkomiesten eväsvoista, kinkusta ja kananmunista ranta-akkojen varastoihin. Vielä maanantaina ja tiistainakin syötiin mökeissä rieskaleipää ja lehikoista.

Ja lanttejakin saattoi jäädä saaliiksi taskunpohjalle, sillä kello- ja puukkokaupoissa sopi kyllä jymäyttää pitkätukkaista vedentakalaista. Naimakauppojen muhinoissa olivat taas nuo entiset saunapiiat voittamattomia. He hyysäsivät salateillä kulkevia pareja ja kirkkaalla päivällä olivat laillisia neuvojia nuorille ihmisille.

Siitä hommasta saivat akat monenlaista aprakkaa.

Lisäksi oli yhtä ja toista ansiota kesällä höyrylaivan poiketessa Maailmanportista Kirkkolahteen tai hinaajain tuodessa suola- tai muita tavaralasteja kauppiaalle.

Mutta nyt, nyt oli syksy. Elämä työntyi järven puolelta jäisenä hevosenkenkänä kylän sydämeen. Ja syntisen patriarkan kuolemanaita kiersi sen selkäpuolta, huurteiset kivet ainoana antimenaan.

Tosin mökkien poikia oli Svartin tiloilla renkeinä, oli muutama oppipoikinakin kelloseppä Hanskilla ja Svartin leipomossa mestari Röpelinin taitavassa opissa. Ja tyttäret tietenkin piianalkuina mikä missäkin. Mutta mitäs ne … hyvä kun itse saivat kiinni kannikan syrjästä.

Tähän kylään laski nyt Joel keltaisella kelkallaan, niin että kivet karahtelivät jyrkässä mäessä.

Mäki hänet tänne houkutteli. Muuten hän sitä vaistomaisesti karttoi.
Täälläkin hän pelkäsi.

Ihmislapsen elämä alkaa pelonalaisesta ujoudesta ja päättyy tavallisesti kuoleman kauhuun. Hän laajentaa elämänpiiriänsä vähitellen, alinomaisella tuskalla, ja kun hän on työntänyt sen rajat laajimmilleen, alkaa se taas nopeasti kutistua, käy yhä ahdistavammaksi, kiertyy hänen ympärilleen ja kuristaa hänet vitkalleen hamppusyisenä hirttonuorana.

Joel oli vasta omassa leikkiympyrässään, jota hän itse piirteli hiekkaan. Mutta sen sisällä oli leikki yhtä totista kuin ulkopuolella elämä.

Hän ei aina tietänyt, oliko hän edes vielä syntynyt vai oliko sen parkaiseva hätä juuri vastassa. Hänen oma pieni elämänsoppensa oli kuin onnellinen kohtu, jossa oli hyvä olla. Mutta joka liikahdus oli syntymistä kivulla ja vaivalla.

Kuinka hän olisi siis voinut olla pelkäämättä Rantakylää, jonka kujilla koiratkin olivat muodottomia ja mustia tai ruosteenpunaisia?

Ne olivat sekasikiöitä. Niillä oli kartanokoiran tavallisenkokoinen ruumis, mutta pienen raittirakin lyhyet jalat. Ja lisäksi oli häntää vain kolmanneksen verran.

Eikä kukaan osannut hänelle selittää, mistä olivat tulleet sellaiset pahaenteiset otukset, joita ei uskaltanut silittää luottavalla kädellä.

Mutta utelias elämänhalu ei pelon uhallakaan päästänyt irti. Ja hän tallusteli kelkka perässä kohti Hilvosen tönöä.

Mökki oli väkeä täynnä. Siellä oli kyläläisiä, mutta oli pari Yläkylän torppariakin ja myöskin — Joelin suureksi ihmeeksi — hänen isänsä leipurinsällejä, joiden hassuja kepposia maalaisjunnuille hän oli vielä eilisiltana katsellut nauraa hykertäen ja vatsaansa pidellen.

Nuo hauskat kujeet välähtivät Joelin mieleen hänen nähdessään sällit tuvassa.

Mutta hän sujuttautui samassa muurin soppeen ja jäi sieltä killistelemään tuota penkeillä nyhjöttelevää seurakuntaa.

Kelloseppä Hanski istui pöydän päässä ja luki hetken itsekseen sanomalehteä, jonka yläreunasta Joel nopeasti tavasi sanan: Työmies.

— Juuri niin, niin on… Sen Lonteenin pappeus on nyt pantava pannaan ja taivasrumpu nurkkaan, alkoi kelloseppä puhua.

Mutta Herran-Leena sanoi ylpeästi akkunan luota:

— Herrat ne on meitä ennenkin elättäneet niin sanalla kuin mammonallakin…

— Sitä minä annan mitä mulla on, sano entinen likka, tirskahti väliin rivosuinen leipurinsälli. — Eikös se tämä Herran-Leenakin nuorempana vähän niinkuin omasta puolestaan…

Herran-Leena jatkoi tyynesti:

— Ohut ja kovin soukka näkyy olevan kellosepän raamattu, ja päästäisikö tuo kukkaronsa nauhoja senkään verran kuin oikeat herrat…

— Vaikka onkin hopeiset kellon vitjat ja tärkkikaulus … ei sitä tekemällä herraksi tulla, luritti jatkoksi joku nuorempi naisten parvesta.

— Tyst akat! komensi Hanski. — Nyt puhuvat miehet.

Sitä ääntä naiset ymmärsivät. He vaikenivat. Ja Jaakko Hanski alkoi selittää:

— Te olette moukkia kaikki. Helsingissä reilataan asiat. Ja nyt ne on mallattu köyhien parhaaksi. Mutta herrat panevat vastaan ja papit veisaavat nukutusvirttä, jotta kansa ei pääsisi heräämään.

— Hanski puhuu kuin Marjanpojan päästä. Minä joka olen vantrannut maailmaa…

Mutta kelloseppä keskeytti kellervänaamaisen leipurinsällin puheen ja jatkoi:

— Asia on sillä tavalla, että tämä työläisten lehti perustettiin viime vuonna ja minä olen sitä tarkasti lukenut. Ja siinä se on nyt meikäläisten raamattu, joka auttaa. Ja totta jumalaut', nyt reikataan Helsingissä herroja vastaan…

— Reikataan, reikataan … hokivat nuoremmat ymmällään ja huvitettuina.

— Mitäs siellä sitten reikataan?

— Siitä vanhastakin raamatusta on, nähkääs, puolen verran pantu kirjaan reikan kielellä, lateli harvakseen eräs viisaaksi tunnettu Yläkylän torppari.

— Älä höpsi, Hiskias, kysymyksessä on työväen treikki herroja vastaan ihmisellisen kohtelun puolesta.

— En minä siitä ihmisellisestä kohtelusta … ei ole tullut siihen totutuksi. Mutta työmies on palkkansa ansainnut. Ja meillä torpanmiehillä jää ruumenet kouraan jokaisesta lyhteestä ja perunanmumpulat jokaisesta perunamaasta ja marjanvarret jokaisesta puolukasta ja mansikasta… En minä kohta jaksa … hyvät kylänmiehet, minä en jaksa pysyä konnullani, en jaksa ja jaksettava olisi…

Torppari Hiskiaan leuka tärähti ja ääni nikotti vuodesta vuoteen kiusaantuneen ihmisen itkua.

Jaakko Hanski katsoi hetken säälittävää miestä. Hänen jäykät piirteensä sulivat. Koko hänen äskeinen töykeä puhetapansa muuttui.

— Tiedän, tiedän… Jokaisen tämänkyläisen elämänmatkaa olen akkunastani seurannut… Umpikujaa … vesikeikan vetämistä, kinnaamista ja nivusten repeämistä, päivällä hikoamista kartanon saroilla ja yöllä selän katkeamista omilla — muka omilla — pientareilla. Nälkäkujaa ja aprakkamatkaa isoisten ovilla. Niin, juuri niin … nälkäkujaa. Sen minä tunnen tuonkorkuisesta kakarasta… Ja siksi minä teidän elämänne käsitän, jos kelluvatkin nyt hopeiset vitjat ja tikuttavat silinterikellot…

Hän vaikeni hetkeksi ja jatkoi tyynesti:

— Kun lähes kolmekymmentä vuotta sitten vaelsin äitini jäisissä liepeissä nälkälauman mukana Pohjanmaalta tänne etelämmäksi, tulimme nälänkuoliaina tämän pitäjän laitataloihin, tultiin tuonne Pukkilan taloon, jonka viljamakasiini seisoi täytenä kuin pohatan emäntä. Mitäs tehtiin… Leipää ja lämmintä anottiin kädet ojossa. Annettiinkos? Toinen rautakanki oven päälle! Ja matkaan, hulttiot, hus koirat, kulkukoirat! Sillä tavalla huhtoi Pukkilan isäntä pihallaan… Ja parin päivän perästä olin orpo penikka. Nälkäpenikkana inisin, uikutin ja inisin… Mutta kasvoinpas, uhallakin kasvoin, kinttupolut juoksin ihan kuin se Kullervo, josta kerrotaan Kalevala-nimisessä kirjassa… Ei toki tullut murhamiestä, mutta tulipas kelloseppä, sillä minulla oli kova opin halu ja reissaamisen halu kaupungista kaupunkiin. — Niin juuri, juuri niin. Ingersollit luin, ja se sanoo, ettei ole Jumalaa, ja Kalevalat ja Kantelettaret luin ja ne sanovat, että meikäläisellä rahvaalla on sydän paikallaan, ja kuopiolaisen rouvan näytelmät näin, ja se sanoo, ettei ole tässä maassa köyhällä ihmisellistä oikeutta. Ja summa on se, että äitini kuollessa … tuonkorkuisena tenavana … tiesin sen jo kaikki, vaikka en ymmärtänyt. Vai enkös teitä käsittäisi? Vai olenkos ollut itara tai koronkiskuri? Olenkos ropojani takaisin kiristellyt? Sopii sanoa…

— Hyvä mies…

— Mies on ollut tämä … Hanski!

— Äveriäs kuin herra ja kirjamies, mutta höylimpi herraa. Ja siinä se on merkki.

Eri puolilta noustiin todistamaan Jaakko Hanskin puolesta.

Lämmin aalto tulvahti pirtissä. Hyvänmielen hyrinä täytti huoneen. Akkunat valaistuivat sisältäpäin. Istujain kasvot siliytyivät hyvännäköisiksi, niin että ne ikäänkuin nuorentuivat.

Joel näki tämän. Hän tunsi olonsa turvalliseksi ja lipui muurin sopesta sen vierelle, johon jäi nojaamaan kuin aikamies.

Kelloseppä ei ollut entisensä näköinen. Hintelät hartiat, paksu vatsa ja heikot jalat olivat kadonneet. Vain pää oli jäänyt jäljelle akkunan valoon. Hän katseli kaikkia tuvassa-olijoita. Joeliakin katseli ja myhähteli kuin olisi saanut jonkin suuren onnen osakseen.

Hetken vallitsi tuvassa täysi hiljaisuus. Mutta äkkiä kelloseppä ryhdistihen ja jatkoi asiallisen terävästi:

— Uskokaa sitten sekin, että herrat tuovat meitä vastaan ryssiä.

— Ryssiä! Kasakoitako?

— Sipuliryssiä, ryssänmekkoja, solmuruoskia, ei se siitä parane.
Tässä se seisoo. Asia on nähkääs tämä, että timpermannit ja muurarit
Helsingissä tahtoivat mestareilta kymmentuntista työpäivää.

— Lyhyeksipä tahtovat.

— Jääpä siinä makuuseen aikaa.

— Pykmestarit eivät suostuneet, ja timpermannit, muurarit ja rapparit tekivät lakon.

— Äläs, minkä lakon?

— Pitivät viikkokaupalla riimaanantaita! Sitä se on lakko, huijasi nuori sälli.

— Niin, lakkasivat tekemästä työtä taivuttaakseen isännät suostumaan, selitti Hanski. — Mutta mitäs tekivät herrat? He tuottivat laivanlastillisen rappareita, ryssiä, Pietarista. Ja kolmen viikon lakko meni tyhjiin kuin lasareetin suurus.

— Tietäähän sen, ei niiden kanssa…

— Ja papit alkoivat saarnata kaikissa kirkoissa työläisiä vastaan. Mitenkäs on tämäkin Lonteeni keväästä asti saarnannut? Kukin säätynsä mukaan. Älköön piika käykö vaatetettuna kuin talon tytär, ja kavahtakoon talon tytär säätyläisten koreutta. Ja voi teitä — siihen hän päättää jokaisen saarnansa — ja voi teitä palkolliset ja löysäläiset, teitä riivaa vierailta mailta tullut pahahenki, kapinan henki. Ettekös ole sanasta lukeneet, että esivalta on Jumalalta ja tulee olla sille alamainen. Teidän isäntänne ja työnantajanne on teille ylhäältä annettu esivalta. Ja voi sitä, joka nousee jumalallista maailmanjärjestystä vastaan… Näin on puhuttu.

— Lujia sanoja on näinä aikoina pöntöstä puhuttu.

— Jaksaahan sitä … kerran viikossa.

— Ja missäs nyt ollaan? He ovat opettaneet meille kirjoissaan, että pitää seisoa ryssää vastaan kuin Sven Tuuvat ja Tööpelnit. Mutta itse rahtaavat tänne ryssiä kaventamaan suomalaisen rapparin leipää…

— Huonoille teille ovat astuneet herrat, sanoi Hiskias vakaalla äänellä.

— Ja mitä on saarnannut meille pappien raamattu? Jos ryömit nälkäisenä viljamakasiinin kynnykselle ja kanki on oven päällä, nykerry siihen kuin kapinen rotta. Ja siihen evankeliumiin kuoli minun äitini. Mutta katsokaas tänne, tätä uuden testamentin ensimmäistä lehteä. Täällä sanotaan juuri päinvastoin. Juuri niin… Ja se sanoo, että jos kanki on päällä ja lukkona kivenkova sydän, murra ne, ennenkuin kuolet. No, kumpikos on köyhäin evankeliumia? Häh? Ei se toljottamisesta parane. Sopii valita, kumpi maittaa. Raamattuja on vain kaksi.

Syntyi jännittävä hiljaisuus. Jokainen ymmärsi tuon yksinkertaisen ja karkean puheen. Mutta jokin heidän sydämessään teki ratkaisun vaikeaksi. Kaikki oli ikäänkuin luonnottoman juhlallista. Viimeistä tuomiota kesken kaiken. He eivät osanneet vastata mitään.

— Jos ette ole myötä, olette vastaan. Ja jos ette viitsi sanaanne sanoa, tekemästä ette pääse, istutte tai kävelette. Totuuksien laita on, nähkääs, sellainen, ettei niitä kierretä tai heitetä sivuun. Ahtaita portteja ovat, ei niistä kirkkokääseillä pyyhälletä. Häh?

— Jalan tässä on mökinmies saanut ruumistansa hilata niin ahtaalla kuin laveallakin tiellä, lateli viimein harvakseen joku mäkitupalainen.

— Juuri niin, niin se on… Mutta Helsingin työmiehet ovat tehneet päätöksen, että tästä lähtien eivät kirkkoon jalallaan astu, koska siellä saarnataan ryssien puolesta köyhiä vastaan. Ja se on toinen lakko, kirkkolakko. Ja veljiensä asian pettää se mies, joka tänään menee Lonteenin papin pöntön juureen. Onkos selvä?

— Selvä kuin juna, kajahti sällien suusta. — Ei ole kiirettä ryssänpapin kirkkoon…

Murahdellen ja jahkaillen näytti koko väki hyväksyvän kirkkolakon yhteiseksi päätökseksi.

Mutta torppari Hiskias nousi paikaltaan, katsoi hetken ympärilleen vetistävin silmin ja sanoi harvakseen:

— Minun lie tätä nälkävyötäni kinnattava pari reiänväliä tiukemmalle, mutta kirkonkäyntiä en jätä, sillä ainoata autuuttani en heitä jumalankieltäjien kaivoon.

Nosti housujaan ja läksi.

Papinkellot alkoivat kumahdella. Herran-Leena kietoi virsikirjan nenäliinaansa ja läksi.

Mutta muita Rantakylän köyhiä ei sinä pyhänä kirkossa nähty.

* * * * *

Joel lähti tuvasta hätäilemättä. Hän tunsi itsensä osalliseksi merkilliseen salaisuuteen. Hän oli yhtä puolta kellosepän, sällin ja Hiskiaankin kanssa. Ja hän oli rohkealla päällä.

Siksi hän oikaisee suoraan hautuumaan poikitse Portinmäkeä kohti.
Matalajalkainen rakki seuraa häntä ja heiluttaa hännäntynkäänsä.
Lähellä porttia hän pysähtyy, heittäytyy rennosti kelkkaansa ja
laskettaa takaisin mäkeä alas, koira maata viistäen perässä.

Kelkka pysähtyy. Koira lieputtaa itsensä melkein hänen syliinsä. Ja Joel taputtaa sitä rauhallisen arvokkaasti. Sitten hän lähtee alatietä kotimatkalle.

Noustessaan uudelleen Portinmäelle hän tapaa nahkuri Joonaan, joka on pyhävaatteissaan menossa kirkkoon.

— Siinä se on vasta Pariisin pyöveli, välähtää hänen tajunnassaan, hyvänahkainen, roima mies, pitkä, puhdas parta tuulessa liehumassa…

Joel liittyy matkaan ja lyö rohkeasti kätensä Joonaan kämmenelle, joka puristuu leppoisasti. Ja he nousevat yhdessä mäelle. Siinä he eroavat.

Mutta Joelin kotimatka oli sanomattoman iloinen. Hän oli saanut tuttavia. Hän oli laajentanut jälleen pienen leikkiympyränsä alaa. Ja hänestä tuntui, kuin ei maailmassa enää olisikaan mitään peloittavaa ja tuntematonta.

III.

Monenlaisia vieraita.

Maatialan salit ja kamarit ovat valaistuja. Huoneet ovat vielä tyhjiä, mutta vieraita odotetaan.

Talon rouva Augusta Svart käyskelee salissa, koskettaen huolehtivin käsin milloin pöytäliinojen poimuihin, milloin albumeihin, jotka lojuvat pöydillä koreissa kansissaan.

Hänen yksinkertainen, heleänharmaa silkkipukunsa kahahtelee. Kapea pitsikaulus ja kultainen rintaneula ovat sen ainoat koristukset. Mutta ne sopivat hyvin hänen avoimiin, lapsellisiin kasvoihinsa.

Hän lähenee jo neljättäkymmentä ikävuottansa, ja kuitenkin hänen sinisenharmaat silmänsä päilyvät yhä suurina ja lapsellisen arkoina, ikäänkuin lempeän, kostean verhon takaa, ja sihertyvät helposti nuorekkaaseen hymyyn. Hänen huulensa avautuvat herkästi ja värähtelevät hiljaa uskollisesti seuraten sydämen salaisia liikkeitä. Vieläkään huolet eivät ole kyenneet harmentamaan hänen kasvojensa rieskanvalkeaa hipiää.

Mutta käsissä on hienoisia ryppyjä ja kovettumia. Ne ovat tehneet liiaksi karkeita taloustöitä. Ja hänen väsyneestä käynnistään näkee, että hän on saanut juosta aamusta iltamyöhään keittiön, lastenkamarin ja isännän totihuoneen väliä. Noissa askelissa on jotain loppuunajetun kuorman vetäjän väsymystä.

Tällä hetkellä on kuitenkin ilmeisenä näkyvissä vain hänen olentonsa nuorekas puoli: hänen kasvonsa, hänen silmänsä ja hänen hymynsä ja sileänpuhtaat hiuksensa, joiden ympärillä jo väreilee heleätä juhlaa.

Hän avaa ajatuksissaan erään albumin, laskee sen hitaasti kiinni ja luo silmänsä seinällä riippuvaan isävainajansa kuvaan.

Samassa juoksee keittiökamarista Joel.

— Äiti, tule katsomaan! Kokkovuoren takana on keltainen tulipalo.
Keittiöstä näkee…

Mutta äiti painaa hiljaa kädellään poikansa pään vyötäröisiään vastaan ja katselee yhä isänsä kuvan vakaita kasvoja ja korvallisilla kiertävää sileätä leikkotukkaa.

Joelin katse kiintyy hopearahaan, joka heloittaa kuvan rintapielessä.
Ja hän osoittaa sitä sormellaan.

Äiti hymähtää. Isä oli saanut sen keisarilta tunnustukseksi toiminnastaan valtiopäivillä ja uranuurtajatyöstään oman seutukuntansa valistamiseksi. Tyttärenylpeys sai hänet kohentamaan vartaloaan, sillä hän palveli parhaissa miehuutensa voimissa kuolleen isänsä muistoa kuin pakolainen viimeistä aarrettaan vieraalla maalla. Tuon kuvan edessä valautui aina hänen mieleensä onnellinen kuvitelma siitä puhtaasta ja turvallisesta elämästä, jota oli vietetty hänen lapsuuskodissaan, Virt'ojan rusthollissa, hänen isänsä vielä eläessä.

— Kerrohan taas mitä teki tuo isän näköinen, pujoparta herra sille kuvernöörille maantiellä, keskeytti Joel äkkiä hiljaisuuden osoittaen erästä toista seinältä tuijottavaa miehenkuvaa.

Augusta-rouva vavahti. Siellä oli samalla seinällä myös Svartin sukuun kuuluvia esi-isiä, hurjailmeisiä, rajunnäköisiä miehiä, joiden parroissa oli ilveksennahan kiiltoa ja silmäkulmassa saaliinhimoinen tai korskeileva ilme.

Nuo kasvot rikkoivat hänen hartaan tunnelmansa. Niistä uhosi sakea ja raskas henki. Ja usein hän vasten tahtoaankin sai noita maalauksia katsellessaan kuvitelman, että hänen isänsä kuva oli kuin Kristuspää ja sen molemmilla puolilla riippuvat — ryövärien päitä, uhkaavia ja kääntymättömiä väkivallantekijöitä.

Tällöin hän myöskin säännöllisesti muisti lähtönsä kotoa ja tulonsa
Maatialan rouvaksi.

Kun Huugo Svart oli hänet, isättömän tytön, melkein ryöstämällä ryöstänyt kotoa, vastoin äidin jyrkkää vastarintaa, ja kun hän oli seurannut kosijaa huumaantuneena ja alttiina rakkaudesta, silloinkin hän oli jossain syvällä tuntenut Svartien ilves-sielun ahdistavan itseään. Ja samassa huumaavan onnen ja pelokkaan rakkauden sähköisessä pilvessä hän oli elänyt koko avioliittonsa ajan.

Tämä kaikki häilähti vain muiston hattarana hänen silmiensä editse. Hän antoi sen mennä tuulen tietä ja istahti tuolille vetäen Joelin nojalleen polveansa vastaan.

— Kerro taas, kerro, kärtti poika.

— Hänkö? Hän oli sinun isäsi isoisä, ankara vallesmanni ja kartanonherra, joka löi kuvernööriä korvalle, muistathan?…

— Miten se löi, kerro…

— Katso, kun oli tulossa pitäjää tarkastamaan kuvernööri, vallesmannia paljon mahtavampi herra, niin tämä Robert-herra päätti pitää suuret juhlat kuvernöörille. Hän antoi satuloida parhaan ratsunsa ja löi lakkinsa kallelleen päähän, kas näin … ja sitten hän nousi oriin selkään… Se kun oli semmoinen herra, ettei koskaan muuta kuin ratsasti, istui tuolillaan tai makasi sängyssä selällään. Kävelemistä se ei sietänyt, ei rattailla ajamista eikä edes vaunuilla matkustamista. Ja niin sitä lähdettiin.

— Läksipäs siltavoutikin. Ja rengitkin läksivät… Miina on kertonut monta kertaa, tokaisi Joel tietävästi.

— Niin läksivätkin, ja kaikilla piti olla lakki kallellaan, sillä
Robert-herra oli nuorena palvellut rakuunoissa.

— Ne vasta ratsastavat. Ojan yli ja aitojen yli ja…

— Sanopa muuta. Ja sitten päästään pitäjän rajalle ja rajapatsaan luona odotellaan. Ja sieltäpäs sillan takaa alkaa kuulua hilua ja melua. Torvet pärisevät, kun kaupungin pillipiiparit puhaltavat, mutta rumpalipojat paukuttavat pikkuisia rumpujaan ja aisakärryt ritisevät ja ratisevat. Siinä oli vasta ääntä! Kas, kun kolme kuormallista tuli kaupungista torvensoittajia, jotka Robert-herra oli tilannut kesteihinsä soittajiksi…

— Kymmenenpäs kuormallista! Miina sanoi sillä tavalla, että…

— Kuka sen niin tarkasti tietää… Mutta paljon niitä oli, ja Vartin herralle ne mennessään soittivat. Mutta isäntä jäi sillan pieleen odottamaan. Odotellaan, odotellaan… Ja äkkiä tulevat näkyviin kuvernöörin vaunut ja…

— Rillatpas tulivat! Rillat ne olivat, tiedänpäs senkin…

— Ja vieläkös vankkurit! herahti äiti nauramaan. — Ja niissä istui kuvernööri kultanauhaisine palvelijoineen. Silloin vallesmanni laukkaa joukkoineen vaunuja kohti kuin ratsuhyökkäyksessä. Lihava kuvernööri säikähtää ja ähkäisee käskyn, että miesten oli noustava ratsailta. Rengit ja siltavouti tottelevat, mutta vallesmanni kiepauttaa hevosensa myötäsukaa ja aikoo lähteä saattamaan korkeaa vierasta pitoihinsa. Nyt suuttuu kuvernööri niin, että veret pakkautuvat tummanpuhuvina kasvoihin. Hän nousee vaunujen astuimelle — tärisee kädet ojossa ja ähkii suuttumustaan nyrkkiä heristäen. Vallesmanni vastaa kopeasti ja räjähtää nauramaan. "Heitä, tolvana, päältäsi vallesmannin takki ja lakki" ärjyy kuvernööri. Silloin lyö Robert-herra kuvernööriä suoraan korvalle, niin että hongikko mäjähtää kaikuna vastaan. Ja vaunut kääntyvät takaisin kaupunkiin päin. Sitten … vallesmanni anoi päästä pois koko virastaan, ja kuvernööri kun päästi. Sen pituinen se.

— Se oli vasta herra, vakuutti Joel silmät loistavina.

Hän seisoo vielä hetken ja tuijottaa Robert Svartin kuvaa. Sitten … kädet painuvat lujasti selän taakse, ja poika alkaa kävellä hitaasti ympäri salia äidin katsellessa huvitettuna.

Nämä olivat Joelin onnellisimpia hetkiä. Isä viipyi vielä kaupan puolella, Kaarinia puettiin vieraspukuun jossain yläkerrassa, ja vanhemmat lapset olivat kaupungin koulussa. He vain, äiti ja hän, kahden, siinä oli jotain rohkeaa ja määrättömän onnellista!

Nyt hän pasteerailee jo toisiin huoneisiin ja vihdoin takaisin keittiöön, jonka akkunan pielessä on hänen mielipaikkansa.

Taas hän nyyhöttää siellä polvillaan tuolilla, kyynärpäät pöytää vastaan, ja katsoo yli Kokkovuoren sinertävän helman, jonka yläpuolella kajottaa helmikuisen pakkastaivaan viheriänkellervä valoahjo.

Keittiön ovenpuoli hämärtyy hetki hetkeltä. Joel tuijottaa taivaan huikaisevaan väriin. Hänen silmänsä sokenevat sen aisteja hukuttavaan virvaliekkiin. Hän ei näe enää maisemaa, vaan katselee ikäänkuin omaan sydämeensä, joka sykkii rauhallista, tajutonta myötäiloa vavisuttavan näyn keskellä.

Äkkiä poika havahtuu. Akkunan alitse häilähti joku varjo. Ovi käy. Joel tarkkaa uteliaana tulijaa.

Ovenpielessä on samassa laiha, hontelo poika. Tämä seisoo hetken silmänvalkuaiset paistaen tiheästä varjosta. Silmissä on mielenvikaisuutta ja hätää. Ne ovat kuin vailla kasvoja, yksinäiset ja suuret.

Hän ojentaa kätensä. Joel näkee oikeassa kädessä vain kolme sormea. Ne ovat pitkät, luisevat ja mustat. Hän on näkevinään niiden kouristuneet kynnet. Ja hän jäykistyy kammosta.

Äkkiä katsoo vieras poika vierelleen. Nurkassa on likasaavi. Poika päästää tukahtuneen äännähdyksen, jossa on iloa, eläimen ulvahdusta, anteeksipyyntöä ja häpeää. Ja hän haroo sormillaan saavista lioittuneita leivänpaloja ja ruoanjätteitä, hotkien ne samassa nälkäisin suin.

Joel on päässyt irti pelästyksestään. Häpeänpuna tulvahtaa jostain syystä hänen kasvoilleen. Hän juoksee pojan luo, kuin hukkuvaa pelastamaan. Rohkeasti hän tarttuu mierolaisen käsivarteen:

— Älä syö, älä sieltä… Äidiltä saat ruokaa, oikeata ruokaa. Tule tänne, tule…

Joel puhuu hiljaisella äänellä. Hänestä tuntuu, että muut eivät saa tätä tapausta nähdä. Jos nuo muut sen tietäisivät, eivät he osaisi vaieta onnettoman pojan häpeästä… Hän on itsekin kuin kiinni saatu pahasta teosta. Mutta liikuttava ja ihmeellinen on tämä heidän yhteinen salaisuutensa, joka pyrkii itkettämään…

Saatuaan pojan istumaan ryhtyy Joel hommaamaan punoittavin kasvoin. Hän tuo ruokakaapista voita ja leipää ja maitoa.

— Syö nyt, syö kovasti, kuiskaa hän sipaisten poikaa niskasta.

Samassa hän juoksee saliin äidin luo.

— Anna ruokaa… Keitä perunoita ja marjapuuroa ja paista lettuja ja anna hilloa ja… Tule, tule katsomaan.

Hän vetää äidin keittiöön. Augusta-rouva lisää pojan eteen yhtä ja toista. Mutta hänellä on kiire, sillä eteisestä on alkanut kuulua talon isännän ja kirkkoherran keskustelua, joka kuulostaa poliittiselta väittelyltä. Ja samassa saapuu myös Ruutin herra, Paimelan isäntä, monipäisine perheineen, joka istuu sullottuna isoon kuomurekeen ja ajaa pihaan setolkkaruplien helistessä.

Joel tuntee loukkaantuvansa, kun äiti ei anna hänen parhaita herkkujaan. Hän jurrittaa pojan vieressä tämän syödessä ja katsoo alta kulmain äidin lähtiessä keittiöstä.

Pojan puhistessa tyytyväisyydestä Joel tulee aivan hänen lähelleen ja kysyy tekeytyen leikilliseksi:

— Mikäs sinun nimesi sitten on? Onkos se Mikko?

— Eikä ole…

— No, onkos se sitten … Janne tai … Aukusti?

— Eipähän ole… Se on vain Jaakko.

Joel ottaa häntä nauraa tirskauttaen kädestä ja vie yläkertaan leikkikamariin, jossa hänellä on monenlaista näytettävää. Siellä on Kaarin-sisaren nukkekaappi, jossa on kaksi kerrosta ja monet huoneet ja joka valaistaan kynttilöillä ja pienillä kattolampuillakin. Koreasti puetut nuket istuvat siellä pienen pienillä tuoleilla tai seisovat seinävierillä kuin keskustelisivat tärkeistä asioista. Siellä on naisia ja herroja, kamarineitsyitä ja paashipoikia, vahtisotilaita, tähtiniekkoja aatelismiehiä ja prinsessoja ja kruunupäinen kuningaskin. Ihan kuin oltaisiin hovissa, niin se kaappi loistaa, kun Joel on pannut sen kynttilät ja lamput palamaan.

— Katsos nyt, siinä se on… Se on Pariisin hovi.

Mutta poika vain toljottaa kaappiin sanaa sanomatta.

Joel selittää hänelle hovin kaikki paikat ja kaikki ihmiset, kuninkaasta passaripoikaan saakka. Poika myhähtää joskus kuin aikamies lapsen jokellukselle.

— Mitäs ne syövät? tokaisee hän viimein yksinkertaisen vakavasti.

— Kuohuvaa kermaa ja kananmunan ruskuaisia ja appelsiineja ja omenatorttuja…

— Onkos niillä vehnästä? elostuu poika. Joel innostuu ja juoksee alakertaan hakemaan vehnästä.

Vieraat ovat jo asettuneet paikoilleen.

Sali on täynnä hieman köyhtyneen näköistä herrasväkeä. Paimelan rouvan, Cecilian, haalistunut silkkileninki on väriltään räikeä. Kasvot ovat ennenaikojaan kuihtuneet, ja leuka on työntynyt juoruilunhaluisesti eteenpäin. Nuoruudesta on enää jäljellä vain siro profiili ja rinnalla — aateliskodin perintönä — sangen kallisarvoinen medaljonki taidokkaine kaiverruksineen.

Hänen ympärillään on liuta täysikasvuisia tyttäriä, jotka ovat asettuneet istumaan hänen lähettyvilleen kuin koreahöyheninen kananpoikien parvi ajan kynimän emokanan ympärille.

Nuorin tyttäristä, noin kymmenvuotias Geila, istuu Kaarinin kanssa jakkaralla seinäpeilin alla ja nähtyään Joelin pokkailevan vieraille alkoi seurata kerkeästi poikaa, päästäkseen keskusteluihin.

Paimelan isäntä, Julius Rothman, on heikkopolvinen ukkoparka, jonka kasvoihin toivoton taistelu perheen tolkutonta tuhlausta vastaan on lyönyt lähtemättömästi tuskallisen leiman. Hän istuu isännän kamarissa, jossa jo totikannut höyryävät, ja odottaa kärsivän näköisenä kirkkoherran poistumista salin puolelle, päästäkseen puhumaan Huugo Svartille uusista velanotoista ja takuista, joita ilman hänen liitoksistaan rapistuva perhearkkinsa ei enää päässyt eteenpäin edes päivänmatkan vertaa.

Mutta pikkuinen, kireänpyöreä kirkkoherra, jonka mustantakin nappirivi näytti joka hetki ritkahtavan auki kuin liian täysi herneenpalko päivänpaisteessa, hänpä ei näyttänyt pitävän kiirettä, sillä hän oli päässyt kiinni poliittisiin päivänkysymyksiin, jotka syksystä alkaen olivat käyneet yhä polttavammiksi.

Joel kiersi ja pokkaili, mielessä vehnäsviipale, jolla hän aikoi hämmästyttää juroa vierastaan.

Isän kamarista päästyään hän juoksi keittiöön, sai sieltä kahmalollisen monenlaista leipää ja juoksi vintin rappuja kohti.

Portaitten alapäässä takertui häneen Geila ja tahtoi päästä mukaan.

— Tule sitten, mutta älä itke ja kollota, jos näet kolmisormisen pojan.

— Kolmisormisen … kuiskaa Geila jännittyneenä, ja he menevät yläkamariin.

Mierolaispoika istuu entisellä paikallaan ja tuijottaa nukkekaappiin.

Joel tahtoo näyttää Geilan nähden rohkealta.

— Siinä on, syödään nyt että tuntuu ja sitten tehdään jotain muuta, sanoo hän miehekkäästi antaen vehnästä pojalle ja alkaen itsekin syödä mutustaa.

Geila seisoo akkunan luona hypistellen valkeita palmikoita eikä osaa puhua mitään. Pojat syövät sanaa sanomatta.

— Tiedätkös, mikä on Pariisin pyöveli? sanoo viimein Joel. Poika hörähtää suu leipää täynnä.

— Se on semmoinen mies, joka hirttää ja mestaa vaikka mitä.

— Hyi, mitä sinä puhut, et saa, huudahtaa Geila.

— Hirttääpäs … hovimiehet ja hienot naiset ja vaikka kuningattaren ja prinsessat… Ja se on nahkuri Joonaan näköinen.

Poika nauraa ja Geila voivottelee.

— Luulettekos, etten uskalla näyttää? Samassa hän vetää taskustaan nuoranpätkän, ottaa kaapista jonkun paashipojan ja hirttää sen kaapin oven saranaan.

— Joel, sinä olet julmuri! huudahtaa Geila itku kurkussa.

— Johan minä sanoin, että älä itke ja kollota. Aatelismiehenkin hirtän ja kamarineitsyet … ja kamariherrat ja prinsessat…

Geila alkaa todella itkeä tuhuuttaa. Poika ja Joel nauravat, ja Joel käy yhä hirmuisemmaksi. Eikä hänen voitonriemullaan ole enää rajoja, kun Geila tarrautuu hänen käsivarteensa ja rukoilee häntä edes prinsessoja säälimään.

Silloin hän repäisee eräältä prinsessalta hameen ja paiskaa alastoman posliininuken pirstaleiksi nurkkaan. Hän nauraa hohottamalla, vetää palmikosta ja lopulta melkein raahaa perässään avutonta Geilaa.

Kerjäläispoika osoittaa kolmella sormellaan hassunkurisesti kieppuvaa paria.

Samassa tulee Kaarin ovesta. Ja kun hän näkee hävitystyön, purskahtaa hän kiukkuiseen itkuun.

Joel seisoo äkkiä syyllisenä sisarensa edessä.

Mutta Geila vie ikäänkuin suojellen Joelin syrjemmälle ja tarttuu häntä hyväillen kaulasta.

Poika tuntee häpeän punan nousevan poskilleen. Mutta hän ei kehtaa sitä näyttää, vaan peittää punehtuneet kasvonsa jurrittaen pää alaspäin, kadoten kamarista pimeään käytävään.

Haparoidessaan rappujen käsipuuta pitkin alas Joel tuntee, ettei ollut tarkoittanut mitään pahaa, mutta kaikki oli kääntynyt jollain tavoin pahaksi ja noloksi.

Pihamaalla hän seisahtuu. Häpeä ja Geilan hyväily polttavat yhä poskia. Ympäröivä pimeä hämärä kiertää häntä toivottomana kehänä. Taivaan valojuova on hukkunut pohjattomiin alhoihin. Ja hämärän peikolla on uhkaava katse. Se on ottanut makasiinirivin nelikulmaiset mustat ovet silmikseen ja tuijottaa järkkymättömänä pientä, yksinäistä poikaa…

— En tahdo palata, en tahdo, jupisee Joel itsekseen.

Makasiinirakennuksen päässä pihan perällä loistaa leivinverstaan akkunoista lämmin lampun valo. Siellä leivotaan! välähtää ajatus Joelin mieleen. Ja hän on juuri kaapaisemaisillaan pihan poikki, kun alkaa kuulua miesten keskustelua makasiinin nurkkauksen takaa.

Joel tuntee Hanskin römeän ja turvallisen äänen. Ja heikkorintainen mestari Röpelin kuuluu vastailevan Hanskille ohuella äänellä.

Ihmisiä, tuttuja miehiä! Hän virkistyy yhä enemmän, tulee uteliaaksi ja menee miesten luo. Hanski istuu pakkilaatikolla paksussa sarkatakissaan ja selittelee vielä viimeisen kerran, mistä kaikesta heidän on oltava selvillä ja yksimielisiä, ennenkuin astuvat tuonne sisälle vaatimaan Vartin herralta lyhyempää työpäivää, yötyön parempaa järjestelyä ja palkkausta.

Mestari ja sällit tuntuvat viimeisellä hetkellä epäröivän. He kääntyilevät ja katsahtelevat valaistuihin akkunoihin.

Siellä istuu tuo pulska patruuna, joka laskee kokkapuheen vastaan tullessaan ja saa heidät aina hörähtämään mukaan. Hän tekee monenlaista koninleikkiä paksulla kepillään: on haaraisevinaan sillä pihalla tyttöjä ja pojanalkuja ja näyttelee julmettunutta, niin että tytöt kirkuvat ja pojat muikistavat suutaan.

Oikeastaan he hänestä pitävät. Mutta nyt he muistavat hänestä vain toisen puolen: salatumman ja peljättävämmän…

— Ei sitä tiedä… Sen otsa on raskas ja jykevä. Ei sen ajatukset kulje samoja uurnia … kuin meikäläisen. On sen nähty suuttuvankin. Ja silloin on lentänyt mies pää kolmantena jalkana puodin rappuja alas. Ilves kuin ilves… Ja tämä on kuin ryöstöön lähtemistä! Sanoa noin vaan suoralta suulta, että on niitä Helsingissä tovereita, jotka seisovat takana kuin armeija, ja että patruunan on taivuttava taikka ei taikina kaukalossa nouse? Ennenkuulumaton ja luonnoton yritys…

Tällaiset epäilykset kiertelivät miesten aivoissa. Ja jahkailevalla murinalla ilmaistiin niitä Hanskille.

Kelloseppä ymmärsi heitä sanoittakin. Ja hän myhäili ikäänkuin keskustelun päätökseksi:

— Vai haluttaisiin tässä tuhatvuotiseen valtakuntaan, mutta askeltakaan ei astuttaisi omilla jaloilla… Kantaakos pitäisi? Ja sitten … paistetut pullat suumaloon enkelten kourasta! Ei pojat, alkakaapas laputtaa. Osaatte kai perässä tulla? Minä kyllä puhun puolestanne, niin että totilasit helisevät. Onkos selvä?

— No, kättä päälle, julistivat miehet.

Rukkaset vedettiin kämmenistä, ja miesten kourat puristivat Jaakko
Hanskin isällistä kättä.

Pakkanen ravisteli nurkkia ja paukahti pari kertaa jossain kauempana.

Joel hytisi vilusta, mutta hän oli innostunut tästä salaperäisestä tapauksesta, otti nuorta sälliä takinhihasta ja seurasi miehiä isänsä kamariin.

— No, keskustellaan asiasta, mutta ensin sikarit palamaan ja konjakkiryyppy alle … Tulkaapa ottamaan, miehet, alkoi Huugo Svart Hanskin esitettyä miesten asian lyhyesti ja varmasti.

Röpelin ja sällit menivät ruumistaan vääntäen ja syrjäkaria pöydän luo ja tuikahuttivat sen kulmalta ryypyt suihin, nyökkäsivät sen jälkeen hieman tuttavallisemmin patruunalle kiitokseksi ja vetäytyivät takaisin ovenpieleen sikaria sytyttämään.

Tuima ryyppy kihahti mukavasti vatsanpohjaan, ja tuprahtava sikarinsauhu nosti miehet ikäänkuin yläpuolelle Hanskia, joka erillään muista seisoi liikahtamatta paikallaan.

Mutta kirkkoherra oli noussut tuoliltaan kuultuaan kellosepän vaatimukset. Hänen pieni punoittava nenänsä kivertyi nipukastaan alaspäin, niin että yhtyi vihaisena kiemurtelevaan ylähuuleen. Ja pappi aloitti rangaistussaarnansa:

— Sinä, kelloseppä Hanski, sinä kiellät kolmiyhteisen Jumalan ja rienaat köyhän kansan paimentansa vastaan, sillä Ingersollin katkismus ja Marxin uskontunnustus ovat sinut riivanneet…

— Kirkkoherrakos sieltä saarnaa totihöyryjen keskeltä kuin Jehova
Siinain pilvestä, puraisi Hanski, niin että sällit kauhistuivat.
— Mutta minä olen tullut puhumaan patruunan kanssa näiden miesten
asiasta, enkä…

— Vai niin, vai sillä tavalla … Mutta etkö sinä tiedä, että tuollainen puhe on Jumalan pilkkaa, ja minä vedän sinut siitä edesvastuuseen.

— Sopii vetää, mutta ei se siitä muutu … köyhien asia.

Huugo Svart kilisti lasia Ruutin herran kanssa, ja kirkkoherra kääntyi mestari Röpelinin ja sällien puoleen:

— Kavahtakaa te siellä tuota miestä seuraamasta! Hänen elkeensä saattavat teidät, rehelliset miehet, sekä hengelliseen että maalliseen perikatoon.

Mestari Röpelin piipitti jotain käheällä äänellään, pokkuroi neuvottomana, ja sällit hihittivät hämillään, mutta eivät osanneet muuta kuin muljauttaa vihaisen silmäyksen kulmainsa alta Hanskiin päin.

— Ja olette kai kuulleet, jatkoi pappi, — että muurarien lakko pääkaupungissa sai surkean lopun, jätti jälkeensä vain köyhyyttä ja katkeruutta onnettomiin koteihin…

— Niin tapahtui, sillä herrat tilasivat ryssiä Pietarista, ja papit värväsivät lammaskatraistansa rikkureita työmaille. Mutta olkaa varma, kirkkoherra, siitä, että sellaisista teoista saavat Suomen papit vielä kerran ristiä kantaa.

Kirkkoherra aikoi vastata. Mutta Huugo herra leikkasi kädellään ilmaa, katkaisten keskustelun, ja ratkaisi koko asian:

— Kuules, pappi, sinä kiskot torppareittesi selkänahasta apupäivät, ylipäivät ja sakkopäivät ja kahmaiset laittomat lehmijyvät köyhän mökkiläisen vakkasesta, siksi älä häpäise täällä minun mainettani saarnaamalla rehellistä työmiestä vastaan. Ja tietäkää, että mestari Röpelin, minun ryyppyretkieni filosofi ja runoniekka, ei tarvitse papin pakinoita eikä Hanskin kapinoita. Mitä hän pyytää itsensä ja kisälliensä puolesta, sen kaiken he saavat minun kädestäni. Ja tuossa se on, mestari.

Joel oli tovin ajan nojaillut isänsä tuolinkaiteeseen ja lopulta kavunnut hänen polvelleen, sillä hän tiesi, että toti-iltoina uskalsi isää turvallisesti lähestyä.

Nyt laski isä hänet maahan, ja samassa juoksi Geila salista päin hänen luokseen. Tyttö veti hänet kädestä kynnyksen yli. He juoksivat yhdessä salin kirkasta lattiaa, kunnes Geila tupsahutti pojan äitinsä, Cecilia-rouvan, syliin.

Joel ujosteli vieraan rouvan sylissä. Hän kiemurteli ja kiemurteli ja luisui lattialle. Mutta samassa veti pojan syliinsä, heleästi nauraen, joku Paimelan mamselleista. Joelin poskia poltti.

Silkkipuku kahisi ärsyttävästi hänen korvaansa. Mutta hennot, suloiset sormet upposivat hänen tukkaansa. Hän tunsi hyvänhajuista tuoksua sieraimissaan. Mamselli puhalteli hänen kaulaansa, suuteli, suuteli korvaan, poskille, suulle … ilakoi ja nauroi. Ja raikas hengitys hyväili ohimoita kuin kummallinen tuuli. Hän oli näkevinään pientarella säihkyvässä auringossa valkoisia ja keltaisia kukkia määrättömiin, ja ne heiluivat iloisesti vilppaassa tuulessa. Hän jäi tuijottamaan mamsellin nauraviin hampaisiin.

Mutta salissa istuvat vieraat naiset olivat keksineet Joelista leikkikalun. He kiidättivät häntä sylistä syliin kuin palloa. Poika sipristi silmänsä lujasti kiinni, ja hän kulki villakankaisten turvallisten sylien ja silkkisten helmojen kautta. Hän tekeytyi kuolleeksi tai nauraa tirskutti suuresta mielihyvästä, kunnes hän erään hoikan tytön sylissä kävi äkkiä väkivaltaiseksi, veti poikki valkeankuultavan kaulaketjun, niin että helmet lentelivät pitkin lattiaa, ja pörrötti neitosen hiukset, niin että tämä huusi ja nauroi ja pudotti viimein pojan lattialle.

Geila nauroi tikahtuakseen vieressä, ja he karkasivat yhdessä vintinrappusiin ja tuoksahtivat käsikkäin kamarin ovesta sisään.

Siellä istui nurkassa yhä kolmisorminen mierolainen, ja Kaarin järjesteli nukkekaappia kuntoon.

— Lamput palavat leivintuvassa, lamput palavat ja papit saavat ristiä kantaa, hoilotti Joel täyttä kurkkua, järjesti pojan ja tytöt peräkkäin riviin ja juoksutti Geilaa kädestä vetäen koko jonon keittiön kautta pihamaalle.

Yli pihan he piipersivät leipomon portaita kohti. Paksu lämmin tulvahti heitä ovesta vastaan. Suuressa kaukalossa uunin kupeella nousi taikina. Pitkät hyllyt peräseinällä olivat täynnä tippakankia ja korvapuusteja.

Joel repäisi jokaiselle sokeroidun korvapuustin, ja he alkoivat suloisessa lämpimässä syödä natustella.

* * * * *

Mestari Röpelin ja kaksi sälliä hiihtelivät sisään. Mestari meni tanssiaskelin seinäkaappinsa luo ja avasi avaimellaan varovasti sen oven. Siellä oli hänen kallein muistonsa nuoruuspäiviensä sällinmatkoilta: "Mirrhami-kimppu eli ylitsevuotavaisen Rakkauden veisu" niminen kirja, ja tämän kellastuneitten lehtien välissä kuivettunut, nelilehtinen apilas ja varrestaan katkennut sinivuokko, jotka hän oli kerran saanut nuoruutensa lemmityltä rakkauden muistoksi.

Mutta kirjan vieressä seisoi kirkas puteli puolillaan viinaa ja tämän vieressä pikkuruinen pikari.

Mestari tarjosi ryypyn kummallekin sällille ja naksahutti omaan suuhunsa kolme peräkkäistä naukkua.

- Skål pä den saken! sanoi hän viimeisellä ryypyllä, niksahutti korkin kiinni, otti kirjan hyllyltä ja alkoi sitä hartaasti lukea.

Sällit käärivät paidanhihansa ja alkoivat jauhota pöytää leipomusta varten.

— Höyli ja heveli mies se patruuna. Johan minä sanoin, että humalassa se antaa vaikka mekon päältänsä, jos on vain kuka pyytää, sanoi sälleistä toinen.

— Paras herra tässä pitäjässä. Mutta se pappi, se se vasta koko saatana oli, lisäsi toinen sälli.

Mutta mestari Röpelin hymyili nuoruutensa lemmitylle, joka katseli lempeästi hänen punaista nenäänsä kellastuneen kirjan lehdiltä. Ja Joel tirkisteli silmät sirrillään sitä samaa nenää, joka punersi kuin heltta keskeltä lonttoposkista ja kuihtunutta naamaa.

IV.

Kuoleva talo.

Vartin herran kauppahuone ja kartano ja näitä ympäröivä yhteiskunta torppareineen, muonamiehineen ja mäkitupalaisineen, ulkotaloineen ja hökkelikylineen, koko tuo maailma, jossa Joel oli aloittanut uteliaat lapsenretkensä, rupesi vähitellen rakoilemaan liitoksistaan.

Se oli vielä laaja. Se ulottui kaukaa korvesta, Myllyjärven rämeisiltä takamailta Kirkkolahteen saakka. Myllyjoen ruskea vesi ja tämän takana Norrin herran maat olivat idässä sen rajana, ja lännessä se ulottui vaivaistalon raja-aitaan saakka. Ja itse vaivaistalokin oli kuin Vartin herran omaisuutta, sillä hän oli eräänä Augusta-rouvan syntymäpäivänä lahjoittanut humalapäissään köyhäintaloa varten pienen talon laajuiset viljelysmaat. Ja kunnan miehet olivat tilanneet kaupungista saakka torvisoittokunnan, joka soitteli varhaisena aamuhetkenä vienoja serenaadi-lauluja Maatialan rouvan akkunan alla ja illalla pitäjänkuulussa juhlassa Sotilaspoikaa ja Maamme-laulun tapahtuman kunniaksi.

Vielä leipoivat paakarin sällit pihan perällä vehnästä ja piparkakkuja kirkkokansaa varten. Puukhollarit juoksivat makasiinirivin ja puodin väliä, torpparit tekivät päivätyönsä, ja piikoja ja renkejä oli kartanossa tavallinen määrä.

Suuret olivat keväällä jälleen hinaajain tavaralastit ja syksyllä suola- ja jauhoproomut. Puolet kylää sai silloin työtä ja lisäansiota. Uudenmallisia viljelyskoneita, suureksi kummaksi talollisille ja torppareille, vivuttiin suurin miesjoukoin laivojen keulakannelta sillalle Maatialan viljelysten parantamiseksi, ja isot kuormat rahdattiin rannasta apulantasäkkejä, joiden tulikivenkatkuinen voima uhosi uutta aikaa koko pitäjän viljelyksille.

Mutta syksyllä, kun kartanon heinäladot ja jyvämakasiinit täyttyivät, ja mylläri Jussi Jänkälä eli Jänkä-Jussi — kuten häntä tavallisessa puheessa nimitettiin — laski ja nosteli ruostuneita tokeitaan, jotka narisivat ja ratisivat kuin Jussin omat leininsyömät koivet, silloin tulivat näkyviin merkit vaikeista ajoista.

Talolliset hallaisine tai kivikkoisine peltoineen ja — ennen muita — pitäjän kolmen suurkartanon lukemattomat torpparit muutamine tynnyrinaloineen saivat huonon sadon ja joutuivat entistä enemmän ostoviljan varaan, puhumattakaan jyvätorppareista ja mökkiläisistä, jotka saivat kaivaa tavallistakin pienempiä perunanpirpanoita kapanalaisilta tonttimailtaan.

Rantakylän hökkelit makasivat liejussa. Niiden asukkailla oli vielä vakan pohjalla rippeitä kesän marjakaupoista ja pyhäpäivien hyysäyksistä. Mutta syksymmällä vedentakalaisten kirkkoveneet toivat rantaan vain kourallisen vanhahkoja akkoja. Mitäs niiltä ottaa? Ketäs pitkätukkaista nyt jymäyttää? Ja ketäs pohatta-leskeä paritella nuorten joutomiesten kanssa?

Rantakylän poikkijalkaiset koiratkin olivat tavallista hiljaisempia. Ne kaivelivat kuin porsaat vanhan hautuumaan kuopista harmaita luita, jotka tietenkään eivät olleet ruokaisaa syötävää. Ja koirat päästivät niiden ääressä vain laiskoja murahduksia. Jos kylälle juoksivat ja livahtivat pihoihin tunkiokasoille, korennoilla kolhittiin, niin että ei muuta kuin töpöhännät luihussa syrjäkaria hökkelikujille takaisin.

Ja melkein samalla tavalla kävi rantakyläläisten aprakan-anojien. Mökeissä ei ollut mitään annettavaa, taloista ei annettu. Ja jos antoikin Maatialan rouva puolukkakapasta ja sienikopasta kukkuroilleen jauhoja tuokkoseen, ei hänenkään varastoihinsa ylettömiä määriä mahtunut.

Akkojen silmiin tuli nälkäinen kiilto, keuhkotautisten nuorukaisten kintut vepattivat yhä enemmän pihan yli kulkiessaan. Ja ensimmäisenä routayönä ulvoivat pitkäselkäiset koirat koko kylän nälkää yli yksiöisen jään, joka päilyili kuun valossa kiiltävän mustana.

Hiltan-Olga ei enää istunut nikkarin rappusilla laulamassa. Hän nyhjötti hiljaa lastukasalla uunin vieressä ja pelkäsi mennä ulos, sillä hautuumaanportin lomitse kiilsi vallesmanni Svartin hautapatsas myrkyllisen vihreänä, eikä hänellä sitäpaitsi ollut kunnollisia kenkiäkään.

Vain nahkurimestari Joonaan parkkiammeet olivat likoavaa vuotaa täynnä, sillä talolliset ja torpparit lahtasivat tavallista enemmän nautojaan, karjaa kun täytyi talveksi vähentää.

Muita onnellisia olivat vaivaistalolaiset, jotka olivat osanneet luopua kurjasta vapaudesta ja turvautua kunnan leipiin. Sitäpaitsi tekivät kunnantuvan ihmismarkkinoilla huutolaiset hyvin kauppansa, sillä pikkutalollinen ja torppari sai sentään sievät pennoset poikanallikasta ja tyttörievusta, jotka eivät paljonkaan ruoan puolta tarvinneet.

Tällainen oli sen kartanoyhteiskunnan tila sinä syksynä, jolloin Jaakko Hanski alkoi yhä voimallisemmin saarnata köyhien puolesta herroja vastaan ja pääkaupungissa oli ryhdytty yhä jyrkemmin ajamaan avuttoman köyhälistön asiaa.

* * * * *

Sellaisia syksyjä oli tosin ennenkin eletty ja aina oli keinolla jos toisella saatu Vartin herralta apua. Oli pitäjässä — kuten mainittu — kaksi muutakin kartanonherraa, Julius Rothman ja Norrin herra, jonka jälkimmäisen nimi oli oikeassa muodossaan jalosukuista aatelia, mutta jonka kansa oli muokannut senkin maatiaiskielensä mukaiseksi Norrin herraksi ja Norrin sotakapteeniksi, sillä nuorena luutnanttina oli tämä herra ottanut vapaaehtoisena osaa Tanskan sotaan Saksaa ja Itävaltaa vastaan.

Ruutin herran maat olivat kuitenkin yhtä laihoja kuin torpanmiesten pientaret. Pellonojat kasvoivat vesakkoa, ja heinäniityt olivat painuneet luonnonniityiksi, sillä rouva ja tyttäret, joille tuotettiin sulhasvieraita läheltä ja kaukaa, sekä pääkaupungissa kallista oppia nauttiva nuori herra, kiristivät ukolta jokaisen pennin, mitä jäi yli velkojen koroista ja yhä vaivalloisemmin suoritettavista lyhennyksistä.

Sitäpaitsi piti kansa koko herrasväkeä hassahtavana joukkona, jonka koreudesta ja köyhyydestä, vieläpä vanhenevien tytärten lemmenseikkailuista torpanpoikien kanssa, laskettiin takanapäin karkeaa pilaa. Suomen maalaiskansan kankea kieli ei, näet, ole koskaan sen norjempi ja armottomampi kuin päästessään ruilahuttelemaan tupakkasylkyjä köyhtyneen herran permannoille.

Ruutin herran hovista ei ollut enää vuosikymmeneen ollut köyhälle kansalle mitään apua, jollei jonkin verran torppareille, jotka saivat mielin määrin harjoittaa metsänhaaskausta, melkeinpä sen puutarhaportin lähettyvillä, pelkäämättä lainkaan sen surkeasti marisevaa isäntää.

Ruotsalaisverinen Norrin herra kävi alituista sotaa alustalaisiansa vastaan.

Hänen keltaisenkalpeasta linnunnaamastaan tuijottivat jäätävän harmaat silmät, jotka ylpeyden hetkinä peittyivät puoleksi silmäluomen alle ja katsoivat mutkikasta nenänvartta pitkin, kuin ympärillä olisi ollut vain onkilieroja tai tiellä jönkeileviä sontiaisia. Ja ylpeä hän oli aina.

Mutta hänellä oli eräs heikkous, joka rahvaan kesken antoi aihetta monenlaiseen leikinlaskuun. Kun hän kulki aina nenä taivasta kohti ja niska kenossa ja nuoruudensyntien leini oli syönyt hänen pitkien koipiensä polvet heikoiksi, kompasteli hän tuon tuostakin kävellessään. Portaissa, juuri juhlallisimmasta asennostaan, hän lankesi säännöllisesti viimeisiä askelmia laskeutuessaan. Kuoppaisilla kujilla hän horjahti tuhka tiheään keskelle lätäkköä. Ja kynnyksillä hän kuukahteli nenälleen. Nämä kommellukset olivat hänelle niin tavallisia, että hän tuskin niitä huomasikaan. Ja hän selvisi niistä aina mitä aatelisimmin elein.

Mutta kansa haukkui häntä takanapäin Konkari-Norriksi. Ja pojat matkivat hänen käyntiään raitinsuissa. Hän puolestaan ei sanonut tavallista torpanmiestä erehdyksessäkään muuksi kuin kolloksi.

Tämä mies riiteli alinomaa alustalaistensa kanssa. Kirjallista kontrahtia hän ei suostunut antamaan yhdellekään torpparilleen.

— Suomalaiselle kollolle riittää minun aatelinen sanani, oli hänen tapansa tokaista sopimuskirjan anojille.

Mutta se "sana" maksoi torpanmiehelle paljon. Hän sai lisätaakkaa harteilleen herran mielialojen mukaan. Työpäiviä ratkaistiin lisää selkään tuon tuostakin. Marjatuokkosta ja voipyttyä sai torpparin akka kantaa kartanoon alvariinsa, saamatta edes kahvikuppia nenänsä alle. Ja minä päivänä hyvänsä saattoi ammahtaa suoraan torpanmiehen otsaluuhun häätökäsky kuin salama kirkkaalta taivaalta, ilman syytä ja rikettä. Norrin herra vaihtoi, näet, torppareitaan tuhka tiheään, saadakseen uudelta tulijalta entistä korkeammat vuokrat ja ennen kaikkea suuret käsirahat, sillä hän oli alinomaisessa rahapulassa, koska oli intohimoinen peluri; matkusti usein pääkaupunkiin ja Tukholmaan, vieläpä pari kertaa Pariisiin ja Monacon pelihelvettiin saakka sammuttaakseen jaloa intohimoaan.

Nälkätalven uhatessa rakensivat siis koko seutukunnan pieneläjät Vartin herran varaan. Hänen kauppansa hyllyt olivat katkeamaisillaan monenlaisen tavaran painosta. Ulkomaista jauhoviljaa oli riittänyt monena talvena eltaantumiin saakka. Kyllä riitti kai nytkin jauhosäkki talven yli velaksikin. Ja sitä muunkin tavaran siivoa! Ei mahtunut läheskään kaikki rikkaus puoti- ja rantamakasiineihin. Ulkorakennusten solissa ja avonaisissa katoksissa lojui pakkilaatikoita ja rautatavaraa, romua jos jonkinlaista. Oli pilallekin ruostumaan. Oli vaikka varastettavaksi, kuten varastettiinkin.

Näin mietti kansa ahdistuksessaan. Mutta tällä kertaa se erehtyi.

Huugo Svart ei ollut enää entisensä. Isänsä Abraham Svartin rappeuttaman Maatialan hän oli lunastanut veljiltään ja pannut sen oivaan kuntoon niillä rahoilla, jotka rikkaan Virt'ojan tytär oli tuonut myötäjäisinään. Ja kaupastaan hän oli miehuutensa päivinä tehnyt koko maakunnan kauppahuoneen.

Mutta nyt hänen ennen kiiltävänruskeat ja paksut hiuksensa törröttivät päässä harvenneina. Ja harmaa suikale ulottui otsalta aina takaraivoon saakka. Ennen tarkasti hoidettu leukaparta oli siivoamaton, verevät huulet olivat veltostuneet ja silmänaluset muuttuneet rasvaisiksi pusseiksi. Ja kun hänen oikea kätensä siveli kasvoja nenänvarresta viiksiä pitkin leukapartaan, oli sen liike hidas ja väsynyt.

Takin rintapieleen oli kasaantunut nuhraantunutta pölyä ja imelästä todista läikähtäneet tahrat kiilsivät siellä täällä. Eikä hän sietänyt enää takkiansa harjattavan.

Pitkiin aikoihin hän ei ollut enää vetänyt itse kenkiä jalastaan. Augusta-rouva ne häneltä riisui ja pani jalkaan, mikäli hän enää viitsi lähteäkään savuisen kamarinsa pöydänäärtä kauemmaksi.

Hän enimmäkseen oleili, makasi selällään sängyssä ja nousi usein vasta iltapäivällä totilasinsa ääreen.

Hänen sydämensä suonet olivat höltyneet. Kyynel valahti hänen parralleen herkkinä hellyyden puuskina. Varsinkin laulu ja soitto herahduttivat hänet helposti kyyneliin. Usein kun Augusta-rouva lauloi Joelille nukutuslauluksi "Mistäs tulet, kustas tulet, poikani poloinen", itki hän yksin kamarissaan hetken kestävää meltoa itkua, ähkäisten sitten harmistuneena, ja maistoi irvistäen totilasistaan. Mutta "Tuoll' on mun kultani, ain' yhä tuolla" oli hänen lempilaulunsa, jota hänen Tyyra-tyttärensä piti laulaa hänelle hämyisinä iltoina, varsinkin joulu- ja pääsiäislomilla ollessaan.

Ajoittain oli Huugo-herra ärtyisä ja julma. Hän sai yht'äkkisiä tarmon puuskia. Vedätti kiiltonahkasaappaat jalkaan, kiersi kiivain ja raskain askelin Maatialan pientaret, puodit, makasiinit ja leivinverstaat. Silloin hän saattoi lyödä kepillään myymäläpöytään, niin että puotipojat ja myyjätärneiti Ines vavahtivat, tai laskea entistä koninleikkiään, puristaen jonkun ostajaukon kättä, niin että luut rusahtelivat, haaraisten huvikseen jotakuta ohijuoksevaa piikaa tai antaen niskavelliä leipurinsälleille ja komean sikarin mestari Röpelinille.

Silloin tuli hetkeksi jälleen elämää kuolevaan taloon.

Hurjistelumatkat olivat harvenneet, mutta vanha myrkky alkoi kuitenkin säännöllisten väliaikojen päästä pakottaa suonissa. Hän kävi rauhattomaksi. Ei ryypännyt lasiakaan muutamaan päivään tai kokonaiseen viikkoon. Vaimolleen ja lapsilleen hän oli oikea tyranni. Hän sai saituuden puuskan, kiristi talousasioissa esille pienimmätkin menoerät ja kovisti ärtyisin sanoin Augusta-rouvaa tuhlaavaisuudesta, mutta jätti sitten koko talon menon entiseen uomaansa.

Tällaisina päivinä hän tuijottaessaan järvelle kamarinsa akkunasta näki tuhon lähestyvän huonettansa. Selän tuolta puolen kajotti Paimelan kuihtunut kartano. Ja hän oli näkevinään Ruutin herran avaavan piironginlaatikkonsa ja lueskelevan viekas hymy suupielissä niitä takauskirjoja, joihin hän, Huugo Svart, oli jalomielisissä humalanpuuskissa kirjoittanut nimensä. Hänen Anton-veljensä, joka oli kauppiaana naapuripitäjässä, oli saanut hänen nimensä vielä suurempiin takauksiin. Mutta Ruutin herran romahtamista hän pelkäsi eniten.

Hänen ainainen riitaveljensä, Norrin herra, tuotti hänelle yhtämittaista harmia. Yhdessä pelitoverinsa, vallesmanni Leo Klingstedtin kanssa hän punoi "Ilves-Varttia" vastaan ilkeämielisiä juonia ja haasteita käräjille. Syyt olivat monenlaisia, niitä oli sekä vanhoja että tuoreita. Nuorena luutnanttina oli Norrin herra kosiskellut Augusta-rouvan vanhempaa sisarta, mutta tyttö oli mennyt rahoineen päivineen jollekin savolaistollolle, tuomari Lankalle; joka silloin kiipeili ylöspäin reunimmaisia virkarappusia Helsingissä. Tätä tappiotaan ei voinut jalosukuinen Norrin herra unohtaa.

Eikä hän saattanut sietää Huugo Svartin rikkautta ja suomalaisen rahvaan hänelle suomaa suosiota. Kun avunpyytäjä tuli hänen ovelleen, tiuskasi hän tavallisesti:

— Kerjätkää Ilvekseltä. Sehän se raatelee koko pitäjää, ja sillä on kaluttuja luita makasiinit täynnä, sanoi ja paiskasi ovensa lukkoon.

Myllyjarven takamaitten epäselvästä rajasta oli Norrin herra nostanut käräjäriidan, joka vieläkin oli ratkaisematta. Ja kunnianloukkausjutussa, jonka riitapukari oli nostanut siitä, että Svart oli sanonut häntä Konkari-Norriksi, oli ropsautettu sakkojakin Vartin herralle. Ei ollut yleensä sitä kiusaa, mitä Norrin herra ei apureineen olisi yrittänyt, tehdäkseen vahinkoa Maatialalle ja sen haltijoille.

Huugo Svart oli tekaissut vuosien varrella riitaveljestään tuutinkijuhliensa rasvaisimmat pilajutut. Ja vallesmannin tullessa karhuamaan sakkorahoja oli hän heittänyt tämän kauluksesta puodinrappusten kaiteen yli nokkospuskaan ja maksanut reimasti toiset sakot virkavallan vastustamisesta.

Mutta nyt, vaikeitten aikojen uhatessa, kiertyivät nuo vihamiesten juonet hänen ajatustensa ympärille kuin tahmea verkko. Hän sipaisi sitä kädellään, veti koko kämmenellään kasvojen yli. Se ei poistunut. Hän työnsi rymisten tuolin taaksepäin ja käveli kiivain askelin. Seisahtui akkunan eteen ja tuijotti nopeasti pimenevää maisemaa.

Hän tiesi, että koko pitäjän hätä oli hänen harteillaan. Hänestä tuntui, kuin Maatialan maita hallitseva Kokkovuori uhkaisi langeta kohti kartanoa ja haudata hänet alleen. Maan nälkä, kaiken nälkä, alastomat lapset, repaleiset loiset ja kerjäläiset, laihat, romuluiset akat ja nääntyneet torpparit tuijottivat häneen pimeästä vettä ja verta vuotavana silmänä. Murinaa kartanonherrojen vääryyksistä kuului sieltä ja täältä. Saarna uusista oikeuksista kuului kaupungista kaukaisena ulvontana ja rähähti jo tuolloin tällöin kuuluviin omassakin pitäjässä, vieläpä omillakin tonttimailla.

Hän näki pitäjän kartanoyhteiskunnan lahoavan päivä päivältä. Se oli jo mätä multahirsiin saakka. Ja itsensä hän näki kaatumassa sen korkeimmalta harjalta.

Jotain päättävää ja voimakasta oli tehtävä! Mutta mitä, mitä? Kirveltävät silmät eivät jaksaneet katsoa kauemmaksi. Rasittuneet aivot kieltäytyivät rauhallisesta työskentelystä.

Ei edes saatana tullut hänen luokseen tämän onnettoman temppelin harjalle.

* * * * *

Jälleen eräänä saman syksyn iltana oli Huugo Svart joutunut tällaisten ajatuspaholaisten ajamana toivottomaan umpikujaan.

Äkkiä hän alkoi hohottaa suu ammollaan. Loksahutti kieltään, ponnahti melkein nuorekkaasti pystyyn ja tarttui telefonin kampiin. Hän kutsui puodista luokseen puukhollarinsa Janne Heinikaisen.

Suurileukainen, pystynenäinen mies, jonka pienet ruskeat silmät pelehtivät viekkaasti gorillamaisten kulmaluitten alla, astui kumarrellen patruunansa työhuoneeseen. Hänellä oli pinkka papereita kainalossa.

— Paperit helvettiin! Nyt lähdettiin, Janne Aukusti, taas kerran … ryöväreitten saunaan, löi patruuna olalle puukhollariaan.

Mies paljasti isot hampaansa ja nikkasi toisella silmällä tuttavallisesti.

— Renki ruunalla edeltäpäin. Kuorma täyteen muonaa, viinaa ja konjakkia. Pane pakka leninkikangasta emännälle ja muutama kyynärä sarkaa Malakiaalle housuiksi. Ota Herran-Leena rannasta mukaan. Se muija se osaa hommata ilvesten ilokestit.

— Tillasen Marja ja Tourulan tytär ovat tulleet kaupungista palveluspaikoistaan, toinen on ollut hotellissakin… Otetaankos mukaan?

— Toimita, toimita… Ja Röpelin tulkoon myöskin ja Lerkin suutari hanurinsa kanssa. Helvetin joutuin! Mene. Ja sauna lämmitä! huusi patruuna puukhollarin jo ovesta painuessa.

Kartanon pehtori käskettiin patruunan luokse.

— Ilo valjaisiin! Saapas tästä, Porkan poika… Ja patruuna ojensi pehtorille konjakkiryypyn, mennen samalla ottamaan seinältä ratsuruoskan, jolla paukahutteli saapasvarsiinsa kuin koetellen piiskan kestävyyttä. Nakkasi pari tuimaa ryyppyä partaansa ja karjahti vielä:

— Ja sen pitää harjan hulmuta ja valjaitten kiiltää kuin nuoren miehen häissä! Mars! — Ja samassa hän paukahutti ruoskalla takapuoleen ukkoa, joka köpitti suuta pyyhkien ulos.

Patruuna seisoi valmiina lähtöön. Lyhyt turkki yllä. Ja musta, kiiltävälippainen lakki hieman kallellaan päässä.

Ovi avautuu. Sisään pujahtaa kasvot hätäisinä Augusta-rouva. Hän jää hetkeksi ovensuuhun kuin neuvottomana. Äkkiä hän heittäytyy miehensä kaulaan:

— Huugo, älä lähde, Huugo… Olet ollut sairaalloinen ja vilustut routayössä. Kotonahan on parempi. Laitanko sinulle totivettä? Ja kutsut pari vierasta tänne, kamariisi…

— Älähän nyt, mitäs turhia, mutisi mies vaivautuneena, silittäen kuin kiireissään vaimonsa hiuksia. — Lasketan vain penikulman verran vastatuulta, jotta nämä monet huolet karisevat tiepuoleen … lisäsi hän puoliksi tosissaan ja puoliksi teeskennellen.

— Ei, ei, en usko sitä. Heinikainenhan kävi täällä, tuo sinun pahahenkesi, joka turmelee sinun ruumiisi ja sielusi, varastaa sinun omaisuuttasi ja kaivaa meidän kaikkien hautaa… Huugo, miksi et puhu minulle totta?

Vimma päästä lähtemään ja pahan omantunnon hätä syöksi paksua verta
Huugo-herran päähän ja hän karjahti raivoissaan:

— Minä en tee naisille tiliä matkoistani. Alta pois!

Mutta Augusta-rouva lipui miehensä vartaloa pitkin hänen polviensa tasalle. Jäi maahan ja painoi kaksin käsin, rakkautensa koko voimalla, miehen polvet rintaansa vastaan. Kosketti poskellaan kylmää saappaan vartta ja nyyhkytti hellästi:

— Jos et minun tähteni, lastemme tähden ja … ihmisten tähden, he häpäisevät sinun nimeäsi.

Ristiin puristetut sormet heltisivät. Mustat saapasvarret työnsivät hajalleen ympäröivät käsivarret. Ja synkkä kirous myrkytti ilman.

Samassa kuului parkaiseva itku. Joel oli herännyt kahden seinän takana ja huusi pimeässä kuin hirviöitten keskellä.

Vaistonsa ajamana äiti juoksi kamarin läpi, toi lapsen kiidättämällä ja työnsi hänet isän syliin.

— Katso, Huugo, Joelkin pyytää, kuopuksemme, hymyili hän kyyneltensä läpi.

Joel elostui äkkiä ja tarttui isänsä partaan. Suuret raskaat silmät katsoivat hetken pyöreihin sinisilmiin. Oman pienen kuvajaisensa lävitse oli Joel näkevinään jotain pohjattoman mustaa ja kauhistavan punaista. Joel vavahti. Hänen kasvonsa jännittyivät, itkua alkoi kihota silmään, ja huulet yltyivät avuttomina värisemään. Näkikö hän ensikerran elämänmurheen pohjavesiin? Vai vavahtiko hän tuon raskaan veren yhtenä pisarana, jossa jo salassa liikahtelivat samat myrkyt, riemut ja raivot.

Hän parahti itkemään. Isä työnsi hänet äidin syliin.

— Tyynnytä … pane poika nukkumaan jälleen.

Ja Huugo Svart lähti taipumattomana ja synkkänä.

Ulkoa pamahti piiskanisku. Pyörät rouhivat routaista maata. Augusta-rouva seisoi jäykkänä patsaana, mykistynyt lapsi sylissä. Hän näki Ilon kellervän harjan liehuvan tuulessa ja suuren tunnottoman selän takakenossa rattailla.

Suupielessä nytkähti jotain suonenvedon tapaisesti. Pari kovettunutta piirtoa painui lisää kasvojen hipiään.

Mutta Joelin hän nukutti uudestaan kertomalla hänelle tutun, unettavan tarinan väkevästä Matista, joka kaatoi portinpylväät halkokuormaa vetäessään.

V.

Vartin herran syntivelka.

Vanhalan tallissa päästeli Malakias Ilo-oriin kuolaimia, joihin oli ennättänyt kertyä kuolaa ja vaahtoa lyhyellä matkalla.

Patruuna istui porstuakamarissa keinutuolissa. Santra-emäntä oli sipaissut päällensä punaruutuisen juhlahameen, järjesteli ryyppylaseja kirpeänkeltaisen piirongin kulmalle. Kiepsahti välillä patruunan polvelle, niin että hame lanteilla lehahti ja kohahtivat rinnoilla kuohkeat pitsit. Hänen raikas koreutensa ja riettaat eleensä liikahuttelivat Vartin herran veret pariin laiskahkoon pyörteeseen, ikäänkuin alkajaisiksi.

Hän poltteli hitaasti. Santran kujertaviin ikävän voivotuksiin hän vastasi vain kouraisemalla häntä pari kertaa nivusten paikkeilta.

Nurkassa seisoi iso, paksulehtinen fiikus, joka oli ollut Santran hempeimpien hetkien suuri päämäärä. Vihdoin oli patruuna sen hänelle tuottanut kaupungista. Ja nyt se kukoisti paikallaan mahtavan herran lemmenmerkkinä. Se ikäänkuin laillisti hänen suhteensa Vartin herraan, sillä se kohotti hänet tasaverroille minkä vallasnaisen kanssa tahansa.

— Lapsen nyt sai kuka tahansa herrojen kanssa, mutta tällaisen arvonmerkin saivat vain parempaan säätyyn kuuluvat … rakastajattaret ja daamit, puheli hän usein itsekseen huolekkain käsin kasvia hoidellessaan.

Lamppu valaisee koreiksi kamarin kukikkaat seinäpaperit, joilla riippuu mustapohjaisia ja hopeakirjaimisia raamatunlauseita. Eräässä taulussa seisoo: Murra isoovaisille sinun leipäs ja raadolliset ota sinun huoneesees. Toiseen on kirjoitettu: Menkäät ahtaasta portista sisälle. Ja kolmannessa sanotaan: Autuaat ovat puhtaat sydämestä.

Mutta Santran tyttären Esterin ristiäisiin, jotka oli pidetty kuutisen kuukautta häitten jälkeen Malakiaan kanssa, oli mestari Röpelin tuonut lahjaksi omin käsin valmistamansa taulun. Sen kehykset oli liimattu kokoon korkinmurusista, ja niiden sisäpuolelle hän oli maalannut helakanpunaisen ruusunnupun ja auenneen hehkeän ruusun, ja keskelle oli kirjoitettu sinisin koukerokirjaimin seuraavat kauniit sanat: Anna sen alinomaa olla itselläs yrttihajuna, narduksena ja safframina. Lahjan antaessaan oli mestari myös pitänyt kuvan ja lauseen merkityksestä syvämietteisen puheen. Taulu olikin Santran mielestä kamarin suurin kaunistus fiikuksen jälkeen.

Muona- ja viinakuorma oli tullut. Sen päällä oli istunut ajopoika ja neljä akkaa, sillä Herran-Leena oli ottanut kolme vaimoa Rantakylästä apumuijikseen. Janne Aukusti Heinikainen oli kyydinnyt kääseillä Lerkin suutarin ja mestari Röpelinin. Ja Lerkki oli soittanut hanuriaan pihaan tultaessa kuin moniäänisiä urkuja.

Nyt luuhasivat apumuijat noron, puuvajan ja saunan väliä. Ja Herran-Leena komenteli tuvassa, pihamaalla ja saunannurkalla. Hän oli päässyt nuoruutensa elementtiin. Hän tiesi, mitä herrat tarvitsevat, ja osasi myöskin arvostella, mikä niille kelpaa. Kun Tillasen Marja ja Tourulan Hanna pujahtivat tupaan pyhähepenissään, hymähti hän halveksivasti, nykäisi Tourulan tyttären liinan kulmasta ja tokaisi:

— Mikä Tilu-Hanna se tämä rääpäle on? — Mutta pyylevähkön Tillasen tytön hän näytti hyväksyvän käskemällä hänet vihtoja hakemaan.

Kamarissa otettiin löylyn alusryyppyjä. Heinikainen kaateli pikareihin, ja Santra kantoi ne miehille. Mestari Röpelin tuli parista ryypystä puheliaalle päälle.

— Niin että naisista puhuen … ei se rakkaus ole kestäväinen, missä naidaan ja huollaan. Ei, pojat, sitten se vasta rakkauden hopea ja kulta kuonasta erii, kun tulee murhe, kun nainen ylkänsä katalasti pettää tai kuolee nuorena myrttiseppele päässä. Silloin, veljet, silloin on rakkaus mirrhamikimppu, joka yli öitä ja päiviä riippuu meidän rinnoillamme. Niin sanoakseni … hengellinen mirrhamintuoksu, jota nautitsemme hiljaisuudessa ja jota meiltä ei pois oteta tässä eikä…

— eikä tulevassa elämässä, jatkoi Heinikainen. — Ja kippis sen mestarin nuoruudenrakkauden haudalla. Heipä hei!

Lerkki veti ryypyn kunniaksi huiman sävelen, joka katkesi seuraavaan ryyppyyn. Röpelin nousi seisomaan:

— Jaa, jaa, veljet, alkoi hän, kohottaen oikeata kättään juhlallisuuden merkiksi, — kun minä nuorena kisällinä purjehdin Skagerrakissa ja Kattegatissa…

— Eikä näkynyt muuta kuin vettä ja maata ja vähän taivasta lisäksi, jatkoi taas puukhollari ulkomuististaan.

— Ja sillä laivalla oli steeteskana minun Oihonnani tai tarkkaan sanottuna … se ihana neito, joka sitten satamassa minulle sydämensä lahjoitti.

Samassa päästi Lerkki hanuristaan rääkäisevän äänen ja alkoi hoilata omaa tekemäänsä laulua:

Haaraviksit
silinterisaksit
koijari koetteli konstillaan…

Mutta patruuna leikkasi kämmenellään ilmaa:

— Hiljaa suutari, mestari puhukoon, hänellä on se oikea rakkaus, johon me pääsemme vasta satavuotiaina eli viisauden yksinäisellä vuorella. Nyt ajavat himot ja halut meitä synnin kuiluun, jotta unohtaisimme jauhorotat ja puotirotat, jälkeläiset ja itkevät vaimot, lapsen silmät ja … äsh! — Hän hähätti ja huohotti ja paiskasi pikarinsa pirstaksi seinään. Horjahdellessaan ovea kohti hän painoi kätensä raskaasti mestarin olalle:

— Saunan jälkeen kerrot minulle ihanasta Oihonnasta ja hänen kavalasta rakkaudestaan… Ja suutari laulaa Ilvesten laulun!

Nyt hän seisoo keskellä tupaa kuin vanha sotaori, joka kuulostelee kaukaa sotatorven toitotusta. Marja ja Hanna tirskuttavat karsinan puolella. Patruuna ottaa molemmat tytöt kahmaisten kainaloonsa, ja tytöt ovat lyyhistyä maahan hänen ryntäittensä painosta.

Saunatie on valaistu vanhaan tapaan. Tervaan kastettuja tuohisoihtuja on pistetty koivujen kylkeen. Ne savuavat ja tohahtelevat. Liekit venyvät tuulessa pitkiksi suikaleiksi, kuin olisi vastatuulta kiitämässä punatukkaisia juoksijoita tai suorastaan liekkipäisten pirujen lauma. Saunan ovesta tupsahtaa Santra vastaan ja rupeaa häätämään tyttöjä takaisin tupaan. Mutta patruuna on tällä hetkellä sillä päällä, ettei häntä ole hyvä vastustaa:

— Röijyt nurkkaan, riisukaa ja kaikki saunaan.

Herran-Leena vie patruunan saunakamariin.

— Nuoret naiset lauteille ja vanhat akat permannolle löylyä lyömään, käskee hän lauteille noustessaan. — Hoi, Herran-Leena, huutaa hän lauteilta, — nyt vietetään isäni Abrahamin juhlaa! Ja löylyä ja rakkautta sen mukaan…

Santra vilahtaa lauteille suutuksissaan, niin että oljet kahahtavat. Ja tytöt perässä vähän häpeillään, vaikka ovat tottuneet maalaisten luonnollisiin tapoihin. Kolme akkaa käpsehtii permannolla hikitippa nenänpäässä ja kipristellen tihruisia silmiään. Herran-Leena heittää löylyä omalla kädellään.

Vartin herra hikoaa valtavasti, nauraa ja pauhaa:

— Elämän muotoja, niitä pitää olla miehen ympärillä tuhatta lajia … nuoria ja honteloita kuin viimeöisillä vasikoilla karsinassaan… Kypsiä ja raskaita kuin syksykesällä pakottavat utareet. Ja riippuvarintaisia akkoja — katsokaa tuonne alas! — riettaus puhtaimmillaan, ilman hekuman sokaisevia verhoja… Kintuissa kuhmut ja mäkärät, rintojen alla läähättävät kylkiluut ja lanteitten sijalla natisevat lonkat … Juuri niin, ja siinä ovat ne kaikki! Ja völlehtikööt ne kerran ilman ryysyjä ja siteitä. Sekaantukoot toisiinsa ilman erotusta ja määrää. Ja Eeva on uudestaan luotu! Se Eeva, jossa ovat yhtyneinä kaikkien ikäkausien naiset, kaikki rumuudet ja kaikki kauneudet… Hö-hö-hö… Jokeltavat lapsen huulet ja riettaat silmät, uhkuvat rinnat ja sydänalassa kuoleman syöpä. Norjat nilkat ja polven lumpiot … kuin isot, keltaiset voikukat ja sylinanto kuin vanhalla akalla Kyöpelin pidoissa. Siinä se on Eevojen Eeva! Ymmärrättekö, rakkaat kanat?

— Liekö tuossa paljon ymmärtämistä, sanoi Herran-Leena alhaalta. — Mutta melkein se puhuu yhtä komeasti kuin vallesmanni parhaimmassa löylyssään. Lyödäänkös lisää vai…?

— Riittää. Ja nyt akat illallista laittamaan ja tytöt vieraille seuraa pitämään. Santra jää tänne … pesemään.

Akat livahtivat ovesta. Tytöt huuhtaisivat itsensä permannolla ja juoksivat kikattaen ulos vaatenyyttiensä luo. Santra pöyhötteli olkia lauteitten lattialla.

* * * * *

Huugo Svart pysähtyi erään tuohuksen valopiiriin… Sauna oli kirkastanut hänen humalansa. Jäsenet olivat kevyet. Suonet olivat kuin uudestaan täyttyneet heleästä verestä. Lyijy niskasuonista oli sulanut ja päästänyt veren kiertämään aivoihin rauhallisina aaltoina. Ne työskentelivät herkästi ilman jyhkeän otsan rasittavaa painoa. Ja hänen sielussaan oli kirkas lepo.

Tällaista hän oli tuntenut usein ennenkin synnillisten saunojensa jälkeen. Hän oli heittänyt sielustaan ja ruumiistaan jotain liejuisen hirviön kitaan, joka työntyi hänen eteensä säännöllisten väliaikojen jälkeen, ammollaan ja uhkaavana kuin vaatien ihmisverta laillisella oikeudella. Niin, tällaisina hetkinä hän tunsi maksaneensa pakkoveroa esi-isilleen ja saatanoille, jotka näyttivät olevan liitossa keskenään. Ja kun ne olivat repineet hänen ruumistaan ja juoneet myrkyn hänen sielustaan, silloin ne irtaantuvat hänestä kuin kylläiset iilimadot paiseen ympäriltä ja putosivat jonnekin, liejuihinsa takaisin. Ja hän tuli rauhalliseksi ja terveeksi, ikuisiksi ajoiksi, kuten hän joka kerta uudestaan kuvitteli.

Katumusta hän ei osannut tuntea. Se tuli vasta myöhemmin ruumiillisen sairauden mukana. Tämä hänen kamppailunsa oli jotain, joka oli ulkopuolella rikoksen ja vanhurskaan työn. Se oli hänelle määrätty. Joskaan ei ehkä suoraan Jumalalta, niin ainakin hänen sallimansa, ja se kuului yksin hänelle. Eikä siitä päässyt muuten kuin määräveronsa maksamalla. Mutta kerran hän tulisi siitä vapautumaan, jonkin ihmeellisen onnen kohdatessa tai ainakin vanhuuden saapuessa, ja sitten… hän eläisi puhtaana päivät ja yöt.

Tällaista hän oli tuntenut usein, mutta ei koskaan niin jäntevän varmana kuin nyt, tuijottaessaan tuohuksen valopiiristä pimeään yöhön.

Lämmin aalto lehahtaa hänen rinnastaan. Hän näkee sen etenevän yli tuttujen laaksojen ja kennäiden ja tulvahtavan kamariin, jossa Joel nukkuu punoittavin poskin ja äiti valvoo lampun valossa, tuijottaen seinälle heittynyttä varjoa.

— Kohta lakkaat kärsimästä, Augusta parka, myhäilee hän puolittain kuuluvasti. — Asiat korjataan. Kauppoja tehdään ja vahingot maksetaan. Nälkä häädetään pitäjästä. He saakoot koko viljalastin syödäkseen. Kyllä Maatiala kasvaa laarit täyteen oman maan viljaa. Ja Ilvesten kynnet pystyvät vielä vihamiehiä vastaan. Jauhorottia, puotirottia ja… ihmisrottia vastaan.

Huugo Svart astuu pitkin askelin tuvanportaat ja repäisee ovet auki.

Tuvassa näytellään huvittavaa näytelmää. Mestari Röpelin on nukahtanut, ja hänet on kannettu leivinlaudalla tupaan. Siinä hän nyt makaa selällään autuaassa unessa. Rintapieleen on kiinnitetty pahvista leikattu sydämenkuva, johon on hiilellä piirretty nuoli ja yhteen laitaan kirjoitettu: Oihonna. Kuivunut fiikuksen lehti on asetettu hänen housuilleen ja tämän päälle suulleen tyhjä pikari. Penkillä istuu Lerkki ja soittaa hanurilla ruumisvirttä. Ja Heinikainen, joka koko pilan on keksinyt, laulaa vieressä seisoen samaa virttä leipälapio toisessa ja tuhkaa toisessa kourassa, valmistuen suorittamaan papinosaa hautajaismenoissa. Herran-Leena toruu suutaria jumalattomuudesta tuvan perällä, tytöt seisovat puolittain peloissaan keittiön ovella ja kätkeytyvät vikkelästi uuninsoppeen herran astuessa sisään.

— Hiljaa, miehet! Tänä yönä ei kuole kukaan. Ja minun veljeäni mestaria ei saa kenkään pilkata. — Hän ottaa mestarin syliinsä, juottaa ryypyn konjakkia ja asettaa hänet istumaan pöydän taakse, jossa ukko istuu pian iloisena ja kekkevänä kuin ei olisi mitään tapahtunut.

— Suutari, laulapas Ilvesten laulu, käskee herra ja heittäytyy tuvan sänkyyn pitkälleen.

Lerkin harmonikka pihahtelee ja römähtelee, ja viimein kärähtää hänen kurkustaan jonkun nimettömän runoniekan tekemä laulu:

On haukalla kynnet ja lentimet,
ja orhin lautaset läikkyy.
Mut latvoissa kiiltävät ilvekset,
ja ilvestä pirukin säikkyy.

Ja Vartin herra kun karjaisee,
sen kuuli moukka ja herra.
Ja Vartin poika kun polkaisee,
ei tarvis toisemman kerran.

Talon tyttäret kirkossa punastelee,
kun Vartti ympäri ajaa.
Ja pappi se ristii ja kirkottelee,
kun herra on pitänyt majaa.

Ei liitele ilvekset taivaaseen,
kun tuomion pasuunat soivat.
Kas, kuinkahan karitsakatraaseen
pedot tulla ja pantterit voivat?

Patruuna kohottautui toisen kyynärpäänsä varaan:

— Onpa taitanut laulajapoika pahasti erehtyä siinä viimeisessä värssyssä. Siellä taivaassahan ne vasta käyvätkin yhteisellä laitumella… sekä pedot että lampaat…

— Tietäänhän se vanhastaan, iski terävästi mestari pöydän takaa, — että patruuna ei tunne näitä raamatuita. Niin tapahtui, että leijonat ja lampaat kävivät yhdessä, ei taivaassa suinkaan, vaan Eedenissä, ennen naisen petollista viekkautta ja Aatamin langettamista. Ja oli naisen iho silloin punaisempi korallia ja kirkkaampi kristallia, sillä siinä ei ollut vielä petollisen viettelyksen mustia laikkoja. Ja söivät kaikki eläimet heleällä nurmikolla nelilehtistä apilaa, joka pisaroi helmeilevää aamukastetta niin vuohille kuin karitsoillekin. Tai oikeammin … vuohipukkeja ei meidän katsannossamme ollut olemassakaan, sillä niinkuin petollinen sydän, niin ovat kaikki pahat hajutkin tulleet vasta lankeemuksen jälkeen.

— Niin että taidatkos sen selkiämmin sanoa, hörähytti suutari penkistään.

Mutta Heinikainen virnisti ovensuusta:

— Eipä hätää. Patruuna voi aina panna uskonsa ryövärin päälle, joka viime hetkellänsä teki Marjanpojan kanssa ovelimman kaupan, mitä koskaan on maan päällä tapahtunut.

Mestari Röpelin, joka yleensäkään ei Heinikaista sietänyt, närkästyi hänen jumalattomasta puheestaan ja sohaisi salavihkaa puukhollarin arkaan paikkaan:

— Rehellinen ryöväri onkin tuhat kertaa paremmin autuuden väärti kuin esimerkiksi puotirotat, nuo kavalat kähveltäjät, jotka jyrsivät isäntänsä jauholaarit hataraksi seulaksi ja…

Heinikainen livahti ulos.

— En mä paremmin sano, puhisi mestari sisäistä suuttumustaan.

Mutta Vartin herra ei ollut kuulevinaan koko kinastelua ja nousi viitaten miehet kamarin puolelle jatkamaan juhlaa.

* * * * *

Seuraavana aamuna nousi teräksinen aurinko tyhjälle taivaalle. Se levitti ympärilleen vihertävää valoa ja tuijotti patruunan mielestä kuin tuomarin silmä. Mestari Röpelinille se oli lempeä tervehdys hänen kaukaisesta nuoruudestaan, jolloin hän oli uskonut ihanaan Oihonnaansa ja pettynyt niin katkerasti, että koko hänen elämänsä päivä ja ehtoo oli ollut valjua säätä. Heinikainen ja suutari olivat jo lähteneet. Ja ukot kellistyivät pian leveään sänkyyn ja nukkuivat veljellisesti vierekkäin.

Iltapäivällä patruuna herätettiin. Vuoteen vieressä seisoi hänen
Anton-veljensä, joka turhaan odotettuaan oli tullut häntä hakemaan.

Menomatkalla Anton kertoi veljelleen, että hänen oli täytynyt jättää pesä velkojille ja että nyt oli Huugon suoritettava takaussumma konkurssipesälle. Onneton veli esitti asiansa monisanaisesti itseänsä puolustellen. Huugo Svart istui mykkänä ja velttona. Hän tiesi nyt, että ensimmäinen isku oli tullut. Ja vieläpä suunnalta, jolta hän sitä oli vähimmin odottanut. Se oli annettu takaapäin, suoraan, keskelle niskaluuta.

Pakkovero himon hengille oli suoritettu. Mutta velanmaksu oli edessä.

VI.

Köyhyyden kynnyksellä.

Joel oli jo tulemaisillaan oikeaksi pojaksi. Tuskin hän pelkäsi enää mitään. Ei varsinkaan kolmisormisen Jaakon kanssa, joka oli jäänyt kartanoon Joelin sitä ankarasti vaadittua. Poika autteli kyökkipiikoja puun ja veden kannossa, mutta enimmäkseen hän seurasi Joelia tämän moninaisilla retkillä.

Ensimmäiset onkimatkansa oli Joel viime kesänä tehnyt Jaakon opastamana ja oppinut soutamaan ja onkimaan, vieläpä uimaan. He olivat kulkeneet selkiä myöten aina kaukaiselle Katihtajärvelle saakka. Siellä erämaiset selät ja salmet salaperäisine molskahduksineen ja huikaisevasti liitävine tiiroineen ja nuo kivenharmaat rantojen kaarteet, joilla huvittavat västäräkit viipottivat ja iloinen kärppä näytti valkoisen mahansa ja joilta korkeat kallioseinät upottivat pyörryttävät varjonsa syvyyksiin, pilvenkuvajaisiin saakka, nuo oudot ihmeet kaikki olivat täyttäneet hänen sielunsa vavisuttavalla ilolla.

Hän oli kokenut laajan ja rohkean maailman ensimmäiset tuulet ja kasvanut vaaksan verran ja kyynäränkin, jos olisi mitattu hänen omalla mitallaan.

Nyt oli tulossa joulu, ja isoa veljeä Verneriä ja isoja siskoja odotettiin kaupungista kotiin.

Kukaan ei aavistanutkaan, että hän tiesi erään suuren salaisuuden. Leivintuvan takimmaisesta nurkasta peltihyllyjen takaa hän oli löytänyt punaiseksi maalatun kelkan, jonka etulautaan oli maalattu kultaisin, mustareunaisin kirjaimin: Joel. Tästä hän tiesi, että kelkka oli aiottu hänelle joululahjaksi, ja senkin hän arvasi, että nimen oli siihen mestari maalannut. Siihen ei uskaltanut koskea eikä olla tietävinäänkään. Mutta se salaisuus täytti hänet päivästä päivään kärsimättömällä ilolla.

Niin läksivät he, Jaakko ja Joel — tosin vielä vanhalla kelkalla — vaivaistalon mäkeä laskettelemaan. Ja taas oli ilon veitikka myötä. Se helisi mäkeä laskettaessa kelkan nokalla kulkusessa. Se pöllähytteli lunta päin naamaa, se puhalsi posket pullollaan leutoa tuulta vastaan, niin että hengitys salpautui ja vedet tippuivat silmistä. Ylämäessä se taapersi perässä, hypähteli kokkareelta kokkareelle tai istahti hänen naapukkalakkinsa punaiselle tupsulle. Ja Joel itse, hän oli ihan samanlainen ilon poika.

Mutta tämän illan ihmeellisin ilo oli vasta ovella.

Kun he kerran taas pääsivät mäen päälle, näkivät he vaivaistalon porttikaaren takaa hieman ontuvan pojan lähestyvän keppi kädessä, arasti ja seisahdellen. Joel pysähtyi.

Poika tarttui portinpylvääseen ja pysähtyi myöskin. Hänellä oli sinertävät, karkeat housut ja ruskeanpunainen, sinttynyt takki, jota muutama tinanappi oli pitämässä kiinni. Ja yhdestä napinreiästä pisti näkyviin latteaksi vuoltu tikku, joka teki napin virkaa. Takissa ei ollut kaulusta, ja valkea kaula tuli näkyviin sen aukosta. Tähän kaulan puhtaaseen valkeuteen ja pojan kasvoihin kiintyi Joelin koko huomio. Hän lähestyi poikaa huomaamattaan.

Pojan kasvoilla on samanlaista heiveröistä kauneutta kuin pimeässä kasvaneessa kalpeassa oraassa. Sirot poskiluut ja terävähkö leuka kuultavat vahankalpean hipiän läpi. Hän näyttää istuneen paljon huoneessa, kylmä tuntuu tarttuvan nopeasti hänen kasvoihinsa, ja syvät, sinertävät varjot hänen silmiensä alusilla ikäänkuin kovenevat vähitellen. Hänen kasvoillaan ei ole kurjuuden leimaa, mutta niillä on alituisesti värähtelevää hiljaista kärsimystä.

Ja lisäksi … jotain nuorta ja aurinkoista kauneutta. Joel ei voi heretä katselemasta. "Ja he möivät veljensä Joosefin orjaksi Egyptin maalle", niin välähtävät hänen mieleensä sanat alttaritaulun alta, jossa Joosef seisoo veljiensä keskellä revityssä punaisessa viitassa ja kasvoiltaan surullisen kauniina.

Joel yrittää puhua. Mutta pojan suuret harmaat silmät katsovat häneen pelokkaina ja kosteina. Niissä on silmäterän kohdalla kimmeltävää aurinkoa. Niiden valkuaiset kuultavat ja päilyvät. Niihin näkee syvälle. Ja siellä pohjalla elää syytön kärsimys ja hätä, joka ei tuomitse ketään. Ne pyytävät vain saada olla olemassa ja katsella varjosta aurinkoisia päiviä, Heleänpunaiset huulet värähtelevät samaa kieltä kuin nuo liikuttavat silmät. Suupielissä on jotain järkevää ja pikkuvanhaa, mutta nuo huulet, ne elävät vain omaa lapsenelämäänsä. Ne avautuvat ja sulkeutuvat valkeain hampaitten eteen. Ne aikovat elää, koskea ja maistaa, mitä maailma antaa, mutta mitään ne eivät pyydä. Nyt ne ovat puolittain auki eivätkä oikein tiedä, miten asettuisivat vieraan, koreasti puetun pojan katsellessa silmät sirrillään. Sairaan jalkansa, joka on nilkasta hieman vääristynyt, niin että se ei pääse koko jalkaterältään maahan, hän vie hämillään toisen jalan taakse. Puristaa jo keppinsä päätä ja aikoo kääntyä pihalle päin takaisin.

— Tule laskettelemaan, tokaisi Joel hädissään. — Minun kelkkani nokassa on kulkunen, joka soittaa ihmiset pois alta ja … hevosmiehetkin!

— Lasketaan vaan, sanoi poika, ikäänkuin ihmettelisi jotain harvinaista tapausta.

Poika istui nokkapuolelle, ja Joel ryhtyi ohjaamaan. Hän painoi poskensa pojan laihoihin hartioihin. Suloinen sääli teki hänet tuon olennon kanssa niin tutuksi, kuin isoksi veljeksi heikommalle. Ja kelkan seisahduttua Värjärin sillankorvaan hän kysäisi kuin olisi vain unohtanut pojan nimen:

— Mikäs sinun nimesi taas olikaan?

— Olen Ismael, sanoi poika yksinkertaisesti. Tuo sana soinnahti Joelin korvaan kuin äidin lukema lause Kristuksen kärsimisen historiasta, jonka jännittävä tarina oli hänestä vielä ihmeellisempi kuin kertomus väkevästä Matista.

He laskivat mäen moneen kertaan. Joel kävi yhä rajummaksi. Ja kerran hän laski tahallaan tienoheen, suoraan ojanietokseen. Mutta Ismael ei päässytkään hangesta omin voimin. Hän oli satuttanut sairaan jalkansa. Joel säikähti tekoansa. Hän raahusti Ismaelin kovalle tielle. Veti hänet kelkassa mäen päälle raivokkaasti puhkuen sallimatta hänen nousta kävelemään. Ylhäällä Ismael nousi omin voimin kelkasta, mutta hän vavahteli vilusta ohuissa, märissä vaatteissaan. Joel häpesi yhä enemmän ajattelemattomuuttaan. Äkkiä hän riuhtaisee yltänsä päällystakkinsa ja kietaisee sen Ismaelin ylle.

— Minä saan toisen äidiltä, ota! Mene nyt lämpimään, huomenna lasketellaan taas! Tuletko? — Ja niin he painuivat Jaakon kanssa taas mäkeä alas. Joelin on hyvä ja paha olla.

Mutta Portinmäellä hänen tunnonvaivansa hukkuvat uusiin ilon pyörteisiin. Takaapäin alkaa kuulua setolkkaruplien äkillisiä helähdyksiä hevosen kinnatessa ylämäkeä raskasta kuormaa. Joel juoksee päistikkaa alamäkeä takaisinpäin. Hän on tuntenut nuo äänet, ne lähtevät Ilon valjaista. Ja Ilo, juuri Ilo oli lähetetty sisaria hakemaan kaupungista. Hän syöksyy ja hukkuu vällyjen alle Tyyra-sisaren syliin, jossa hän peuhaa ja telmii, kaikkien vetäessä häntä ilakoiden puoleensa. Vanhin, Signe-sisar, kutittaa häntä säärestä ja vatsasta, niin että hän on tikahtua nauruun. Vähän nuorempi, hiljainen Aliisa pelastaa hänet syliinsä ja suutelee häntä poskelle. Kuskipukilla istuva Verner, pitkä hurjannäköinen pojanhoilake, riistää pojalta naapukkalakin ja nostaa sen ruoskan varrella ilmaan.

Ja niin he ajavat Joelin kirkuessa, Vernerin loikatessa suoraan kuskipukilta Ilon selkään ja hoilatessa täyttä kurkkua Signen ja Tyyran kanssa kilpaa Maatialan pihamaalle. Mutta ensikerran kokivat lapset suureksi kummakseen sen, ettei talossa ollut juhlavalaistusta heidän kotiin tullessaan. Vain isän huoneesta ja keittiökamarista tuikki kaksi yksinäistä valoa.

* * * * *

Seuraavana aamuna koko perhe sai käskyn saapua isän huoneeseen.

Tyyra oli tullut paitasillaan äidin kamariin ja kertoi Joelin sängynlaidalla istuen, miten hän oli näytellyt "Papin perheessä" Maijua eräässä kaupungintalon juhlassa. Hänen sinisenmusta tukkansa oli harrillaan, ruskeat silmät nauroivat ja itkivät, hymykuopat elehtivät, kun hän vuoroin käpristyi paitansa sisään painaen leukansa polvia vastaan, vuoroin hyppäsi lattialle ja taas takaisin sänkyyn, näytellen miten hän oli osaansa lausuillut ja miten kuuntelijat olivat hänelle aplodeeranneet. Äiti hoputteli tyttöä pukeutumaan, ja Joel vierasteli pitkäksi venynyttä tytönheilakkaa.

Aliisa istui keittiökamarissa ja päärmeili monogrammia, jossa jo loistelivat valmiina kultaneuleiset kirjaimet K.R. Kun joku meni ohi, kätki hän sen punastuen povelleen, sillä Kaaperi Rasimus oli hänen hiljaisen mielensä suuri salaisuus. Tuo punatukkainen Kaaperi oli köyhistä vanhemmista, mutta hän oli ollut luokkansa primus. Ja nyt, erottuaan viidenneltä luokalta lyseosta köyhyytensä ja heikon rintansa vuoksi, hän oli saanut paikan kaupungin lehdessä. Ja hän kirjoitteli runojakin! Tälle pojalle, runoilijanimeltään Rasin-Kaapo, ompeli Aliisa joululahjaa, sillä he olivat keskenään salakihloissa. Hänen hieman teerenpisamaiset kasvonsa hehkuivat kuin juhannuksen aikaan vaaleanpunaiset orjantappurat. Kalpea, korkea otsa ja tummansiniset, miettivät silmät muodostavat kummallisen vastakohdan poskien, kaulan ja korvallisten tyttömäiselle hehkeydelle. Hän silitti neulettaan hyväilevin sormin, näki rakastettunsa astuvan vastaansa kaupungin puistotiellä. Mutta riutuneet olivat hänen kasvonsa. Ja siksi oli tytön silmissä kauas katsova, surumielinen ilme.

Signe, joka pienestä pitäen oli ollut innostunut kaupantekoon, oli jo puodissa myymäläpöydän takana. Ja Verner oli pehtorin pakeilla tallissa laittelemassa kuntoon Ilon satulaa, sillä pienestä asti hän oli aikonut rakuunaksi ja ratsumestariksi, jonka ei tarvinnut nyhjöttää kurjalla koulunpenkillä.

Ja kaikille noille juoksutti laihasäärinen Kaarin sanaa, että oli tultava oitis isän kamariin.

* * * * *

Huugo Svart istui työtuolillaan kulmalliset synkissä rypyissä. Hän istui syrjittäin akkunaan ja tuijotti oveen, josta perheen jäsenet tulivat vaiteliaina toinen toisensa jälkeen, sillä tällainen kutsu ei ollut koskaan tietänyt mitään hyvää. Vain Tyyra, isän lellikki, uskalsi heittäytyä sohvannurkkaan, veti jalat hameen alle ja painoi Joelin vierelleen. Vallitsi painostava hiljaisuus, jonka perheen pää katkaisi töykeän jyrkästi.

— Tyttöjen on lopetettava kallis koulunkäynti. Olen kärsinyt suuria vahinkoja. Olen … konkurssin partaalla! Te joudutte kaikki maantielle, jollei jo ajoissa kavenneta tätä liian laveata menoa. Mutta Verner, joka on poika, saa jatkaa lyseonsa loppuun. Niin … kuulitteko? Tästä alkaen syötte ruokapöydässä silakkata ja perunoita. Menkää.

— Minkälaisia vahinkoja isä on sitten kärsinyt? kuului äkkiä Signen kirpeä ääni.

— Menkää! sanoin minä.

Mutta Verner ponnahti tuoliltaan ja seisoi kuin pitkä riuku isänsä edessä:

— Signe on oikeassa! Meidän täytyy saada tietää isän asiat.

Isä taipui kärsimättömänä ja selitti katkonaisin lausein, että Maatialan metsästä oli myyty loputkin ja otettu vielä laina kiinnitystä vastaan, niin että Anton-sedän konkurssipesään oli voitu suorittaa takaussumma. Rothmanienkin pesä oli häviön partaalla ja lisää vahinkoja odotettavissa. Käteistä rahaa ei ollut. Tavaratilaukset lankeavat maksettaviksi. Mutta kauppa käy huonosti, pieneläjät eivät kykene ostamaan muuta kuin velaksi. Ja varasto joutuu seisomaan.

— Sitten en jatka enää koulua minäkään, kivahti Verner.

— Mitä sitten aiot? Rakuunaksiko? Murahti isä töykeän ivallisesti.

Augusta-rouvan silmään oli tullut lasittunut ilme. Hän pelkäsi puolisonsa hirvittävää vihaa, jota pahaenteinen murahdus jo ennusti. Hän ojensi kätensä hillitsevästi Verneriä kohti, ja anova kyynelpisara kiertyi hänen silmänurkkaansa.

Mutta kun Verner näki äitinsä hädän ja isänsä röyhkeän ilmeen, sekaantuivat itkettävä sääli ja suuttumus ylpeäksi taisteluhaluksi. Ja tuo kuusitoistavuotias poika, jolla oli miehen mitta ja hoikan naisen vartalo, asettui koko perheen puolustajaksi isää vastaan.

— Aion pelastaa mitä pelastettavissa on. Otan käsiini liikkeen hoidon. Sillä sinä et näy osaavan muuta kuin kirjoittaa humalapäissäsi takauksia jokaiselle rentulle, joka mairittelee sinun herruuttasi…

Huugo Svart murahti yhä uhkaavammin, mutta päätti sen vain naurahtamalla:

— Kukonheltta näkyy kasvavan nykyajan nulikoille aikaisemmin kuin viiksenalut, vai mitä?

— Sinä hävität äitimme omaisuutta, ja sitä minä en salli! kajahti vastaan nuorukaisen suusta.

Isä sipaisi tuimasti leukapartaansa ja karjahti:

— Mitä sinä uskallat?

— Sitä että sinut olisi pantava holhouksen alle!

Huugo Svart hyökkäsi sokeana tuoliltaan, riipaisi seinältä ruoskan ja kohotti sen korkealle, molemmat kädet koholla:

— Ulos talostani, sinä häpeämätön lurjus! huusi hän tolkuttomana.

Isku sattui Verneriä kasvoihin. Hän parahti villisti, hyppäsi jälleen kohonnutta piiskan vartta kohti, riisti sen käteensä ja seisoi oven luona, valmiina iskemään.

Ukko läähätti, otsasuonet pullottivat ratkeamaisillaan ja hän retkahti voimattomana tuolilleen.

— Lähden kyllä, jatkoi ovelta poika, — mutta muista se, että ikuisiksi ajoiksi et sinä sukumme rikkautta hävitä. Minä tulen sen nostamaan… entiseen suuruuteensa! — Ovi longahti auki, toinen jalka astui kynnyksen yli…

Augusta-rouvan kädet kiertyivät takaapäin pojan kaulaan:

— Poikani…

Verner kääntyi hitaasti kynnyksellä. Tyyra ja Kaarin itkivät ääneensä. Aliisa nyyhkytti hiljaa. Signe seisoi kalpeana, mutta päättävännäköisenä seinävierellä. Joel tuijotti äitinsä silmiin, jotka jännittyivät suuriksi ja lasimaisiksi.

Hän hoippui pojan luota ja heittäytyi lattialle miehensä polvien eteen.
Jotain mielenvikaista oli hänen soinnuttomassa äänessään, kun hän huusi:

— Tapa minut, tapa minut, mutta tätä älä tee, tätä älä tee…

Äänen kaamea soinnuttomuus tyrehdytti jokaisen itkun ja raivon. Lapset seisoivat henkeään pidättäen. He tunsivat kaikki kärsimyksen langan olevan katkeamaisillaan. Heidän äitinsä oli suistumaisillaan pimeään kuiluun. He pelkäsivät liikahduttaa jäsentäkään. Mutta kaikki katseet kääntyivät hitaasti isää kohti. Eikä niissä enää ollut pelkoa, vaan syyttävää kauhua.

Huugo Svart katsoi aluksi kummastuneena, sitten kammahtaen vaimonsa silmiin, jotka tuijottivat elottomina suoraan häntä silmiin. Huuliin oli venähtänyt ivallinen piirre, jota Svart ei ollut koskaan niissä nähnyt.

— Koetetaan sopia, koetetaan sopia, tuli hätäisesti hänen huuliltaan.
Hän nousi ja nosti vaimonsa mukanaan, viitaten avuttomana Aliisaan
päin. Aliisa kiirehti luo ja hoiti äitinsä viereisen kamarin vuoteelle.
Kaikki lapset paitsi Verner ja Signe seurasivat heitä.

Oli hetken tyhjää hiljaisuutta.

— Mitä te sitten tahdotte? sai vihdoin isä kysytyksi.

— Heinikainen on pantava pois. Se mies on varas, eikä meidän enää kannata puotivoroja rikastuttaa. Signe pitää kirjanpidon ja auttaa myynnissä. Minä ryhdyn keräämään saatavat kokoon maakunnasta. Isä suorittaa laskut. Ehkä tästä vielä selvitään … sillä tavalla, päätti Verner puheensa sovinnollisessa äänilajissa.

— No, koetetaan sitten, sanoi isä melkein iloisesti.

* * * * *

Augusta-rouva toipui nopeasti. Koko päivän osoitti Huugo-herra vaimolleen huomaavaisuutta ja hellyyttä, jonka laatuista vaimo ei ollut kokenut moneen vuoteen. Jo päivällisellä hän liikuskeli iloisena keittiön ja ruokasalin väliä, totuttuun tapaan omiaan palvellen. Ja iloinen riita oli pöydässä, kun jokainen pyrki palvelevaisuudessa kiirehtimään äitinsä edelle.

Illalla loistivat taas valot Maatialan molemmista kerroksista yli pimeän tienoon. Ja perhe oli kokoontunut saliin. Isä sai totilasinsa ja kuunteli heltynein mielin Tyyran laulua, jota Aliisa pianolla säesti. Äiti ei ollut koskaan lasten nähden hyväillyt isää. Mutta nyt hän pysähtyi useasti isän tuolin viereen ja upotti kätensä hänen hiuksiinsa. Ja ihmeellisen kauniilta näyttivät lapsista hänen sirot sormensa.

Laulujen lomassa suunniteltiin elämänuria.

— Tyst, pojat, markkinoilla, minä olenkin nyt puukhollari ja kasööri.
Ja täällä ne nyörit seisoo, julisti Signe.

— Minä olen kotiopettajattarena Kaarinille ja Joelille, sanoi Aliisa, — ja teen koko talon ompelutyöt. Ei tarvita ompelijatarta lainkaan.

— Osaatko leikata ja ommella primadonnaleningin, sillä minä lähden tästä näyttelijättäreksi. Eikös passaa? ilakoi Tyyra liidellen tanssiaskelin isänsä eteen ja keikistellen teatraalisin elein koko seuralle.

Joel oli istunut hiljaa peilin alla jakkaralla. Nyt hän kävelee lattian poikki äidin eteen, heittää kädet selän taakse ja rypistää tarmokkaasti otsaansa:

— Minä aion tulla kisälliksi ja yhtä kauniiksi kuin, kuin … Ismael, joka on vielä kauniimpi poika kuin punatakkinen Joosef alttarin päällä.

Svartit valmistuivat taisteluun.

VII.

Tuomion päivä.

Lopputili oli maksettu Heinikaiselle, joka poistui talosta muikeasti hymyillen ja tuli pian senjälkeen kansliakirjuriksi nimismies Klingstedtille.

Verner kävi reippaasti työhön. Signe kirjoitti iltapuhteet ja yötkin tilikirjoista laskuja ja täytti vekselilomakkeita, joilla piti nostaa maakunnasta saatavat tai ainakin saada ne velallisten tunnustamiksi.

Verner hyppäsi aamuisin varhain ratsun selkään ja kiersi kyläkunnissa, viipyen joskus vuorokausia retkellään. Näillä matkoillaan hän näki kerran Teeriojan talontyttären Ellin, joka oli lempeä silmänluonnilta, povelta pyöreä ja huulilta tuore, ja hän leiskahti hurjaan rakkauteen, kuten ainakin kokematon nuorukainen, jolla on määrättömästi voimaa tuhlata öitten unet ja penikulmien matkat parin aamutunnin vuoksi pienessä porstuakamarissa tai tuoksuvassa aitassa.

Mutta ottamaansa tehtävää ei Verner lyönyt hituistakaan laimin. Kuinka monta kertaa hän saapuikin keskellä yötä rakastettunsa luo, hän jo aamun valjetessa painoi kiinni kuumaa lämpöä huokuvan kamarin oven ja heittäytyi ratsulleen. Ja hän ulotti matkansa pitäjän kaukaisimmille perukoille saakka.

Hän ilmestyi taloon kuin tuli ja leimaus. Löi laskun pöytään isännälle ja sanoi, että maksettava olisi, rahoja tarvitaan suurissa kaupoissa. Ja jos eivät rahat heti hellinneet, pani hän vekselipaperin pöytään ja lupasi kolmen kuukauden maksuajan, jos vain tulee poikkipuolin nimi paperiin. Tällä tavalla hän saikin talollisilta jonkin verran saatavia, joilla sitten maksettiin kiireellisimmät tavaralaskut ja hoidettiin pankkiasiat kaupungissa. Svartin kauppahuoneessa hengitettiin hieman vapaammin.

Mutta useimmat talolliset tuijottivat laskuun hitain silmin ja tokaisivat välinpitämättömän näköisinä: En minä muista semmoista velkaa herralta ottaneeni. Tai: Kuinka monet kerrat teillä oikein näitä samoja laskuja karhutaan? Ja kolmannet: Mistäs ne semmoiset summat tällaisesta kitutalosta, enkä minä poikkipäin pännälläni kirjoita, vaikka multahirsiin saakka käräjiä käytäisiin.

Osa saatavista oli jo vanhentunut, osasta otettiin haasteet käräjille. Mutta vallesmanni, yksissä juonin Norrin herran ja Heinikaisen kanssa, sai lykkäyksillä velkomisjutut venymään käräjistä toisiin. Hän liehui ja koukutteli vastaajien asiamiehenä kuin kalamies hyvällä apajalla.

Perin harvat torpparit kykenivät laskujansa lunastamaan. Verner houkutteli heidät sopimaan vähittäismaksuista. Mutta nämäkin, mikäli niitä eräät harvat tunnollisesti suorittivat, tulivat liian hitaasti.

Ja pahinta oli, että kauppahuone tyhjeni melkein kokonaan ostajista. Kun velaksi ei enää annettu, ei töllin miehellä enää ollut kaupalle asiaa. Ostivat vähät suolat ja sokerinsa kyttyräselkäisen Krökin piskuisesta puodista, joka sijaitsi kylän laitapuolella. Kaikki, jotka tiesivät olevansa velkaa Vartin herralle, varoivat visusti hänen puotiaan, puhumattakaan niistä, jotka olivat haasteen saaneet.

Pitäjällä alkoi kiertää huhuja, että Vartin herra oli konkurssin partaalla ja yritti hädissään vääryydellä kiskoa olemattomia saatavia. Juoru oli saanut alkunsa niistä velkomisista, joissa oli ollut kysymyksessä vanhentunut saatava.

Mutta se kasvoi ja piteni, loi nahkansa kuin käärme ja kiemurteli yhä myrkyllisempänä mökistä mökkiin ja talosta taloon. Ja Heinikainen levitteli mitä mustimpia juttuja Vartin herran muka epärehellisistä kauppatavoista. Lopulta ei Huugo Svartilla ollut enää pieksunrihmojakaan jäljellä revitystä maineesta. Ja hänen haureellisen elämänsä synnit, joita siihen saakka oli pidetty luonnollisina, ylimalkaan herrojen etuoikeuksiin kuuluvina, kiskottiin nyt vaikka väkipakolla näkyviin kaikkien märehtiä ja sylkeä ruiskautella. Eikä ainoastaan Huugo-herran, vaan myöskin isän ja isoisän synnit, jotka Rantakylässä osattiin luisevilla leuoilla jauhaa hirvittävän näköisiksi.

Ilvesten lauluun ilmestyi lisävärssyjä, joissa rahvaan entinen ihailu oli muuttunut sortuvan suvun törkeäksi pilkaksi.

Vartin herra kun karjaisi,
että tuhannen vaimoa saunaan,
niin Herran-Leena se siunaili
ja hyppäsi patruunan kaulaan,

lauloivat nyt renkipojat ja mäkitupien poikaviikarit raitinsuissa ja laivasillallakin humalapäällä renttuillessaan.

Norrin herra naksutteli hyvillään paukahtelevia rystysiään ja juonitteli myös Ruutin herran saarnamiesten kanssa vetääkseen Rothmanien mukana Svartit lopulliseen tuhoon.

Kartanoiden herrat oli sokeudella lyöty. Tapellessaan keskenään he vain kalusivat omia luitaan. Heidän elämänpuunsa juurelle oli jo pantu kirves, jota hiottiin parhaillaan kahdelta puolen.

Nuo kolme kartanonherraa oli saarrettu edestä ja takaa.

Taustalla, oman kontunsa raja-aidalla, seisoskelivat letkuvarsiaan imeskellen talonpojat ja odottelivat kartanoitten viimeistä päivää. Vielä edellisenä vuosikymmenenä heitä olivat metsäkaupoissa jymäyttäneet sekä tukkipomot että hienommat herrat, mutta nyt he olivat jo aikoja sitten viisastuneet ja osanneet ottaa metsästään käyvät hinnat. He katselivat kymmentuumaisiaan tyvestä latvaan, raaputtelivat ahnaina partaisia leukaperiänsä eivätkä antaneet enää pulikkaakaan torppareitten haaskattavaksi.

Pankissa oli rahaa, mutta siitä ei kylällä levennelty, vaan jatkettiin perisuomalaista köyhyyden-marinaa siinä raja-aitaa vasten nojailtaessa. Sisukuntaa kaivelivat tuon Norrin herran "ruohtalainen koppavuus" ja varsinkin Vartin herran lihavat pellot ja äveriäät viljelyskoneet. Ollapa nuo tällä puolen… Saisivatpa kokea nahassaan patruunat ja virkaherrat, ettei meitä enää lakki kourassa ovenpielessä seisoteta eikä kolloksi haukuta. Aikansa kutakin, sanoi pässi kun… Ja isännät iskivät viekkaasti toisilleen silmää.

Piirongin laatikossa oli raamattu ja setelipinkka sen sisässä kasvoi pankkimatkaa odotellessaan, ja samanpaksuisesti kertyi mieleen ahneutta, herravihaa ja vallannälkää.

Pakkohuutokauppoja odotellessa syljeskeltiin hartaita tupakkasylkyjä kartanonherrojen selän takana.

Mutta suomalaisherrat pääkaupungissa olivat kutitelleet koreilla lupauksilla heräilevää työväkeä, joka pahimpina riistäjinään piti juuri ruotsalaisia teollisuusherroja. Fennomaanit tuudittelivat työväenliikettä lienteässä pumpulissa sen heiveröisimmän kehtoajan ja puhuivat "koko kansan nimessä", kunnes oli päntätty päähän marxilainen katkismus, nostettu salkoon punainen lippu ja heitetty "työmiespuolueesta" laidan yli sekä herrat että herrojen näköiset.

Uuden opin kaarneet lensivät suoraan Suomen erämaihin hakemaan öljypuun oksaa ja löysivät taannoisten vuosikymmenien nälkämailta katkerat kurjuuden muistot. Ne löysivät kansan käsissä kuluneitten katkismusten siittämän kirjainuskon ja sokean luottamuksen saarnattuun ja kirjoitettuun sanaan. Ja pietistien entisiltä mailta syöksähti vastaan hurmahenkinen kiihko, joka lupasi uskovaisille tuhatvuotisen valtakunnan, mutta uskottomille koston helvetin tulessa.

Agitaattorit tulivat maaseudullekin apostolin kyydillä ja olivat tämän kansan mieleen, sillä Suomen rahvas kuuli heidän suustaan ensikerran elämässään, että tuhatvuotinen valtakunta oli jo maan päällä saavutettavissa.

Jaakko Hanskin seurakuntaan saapui ensimmäisenä eräs Eetvartti Väätäinen, joka oli alun perin kotoisin samoilta mailta, joilla Jumalan lähettämä Elias Hänninen oli jo puolen vuosisataa tätä ennen saarnannut omaisuuden yhteyttä.

Eetvartti Väätäinenkin julisti itsensä Jumalan lähettämäksi köyhien Johannes Kastajaksi, joka oli tullut valmistamaan Kristuksen tulemista. Hän nousi eräänä keväisenä sunnuntaiaamuna Rantakylässä hautuumaan kiviaidalle ja alkoi puhua vehnäskojujen lähettyville kerääntyneelle kansalle.

Joel kierteli Jaakon kanssa ihmisrykelmässä, joka alkoi siirtyä puhujaa kohti.

Miehellä oli kähärä punainen parta ja kalpeat kasvot.

— Ihan kuin nahkurimestari Joonas, tokaisi Joel osoittaen Jaakolle miestä.

Kuulijat lähestyivät puhujaa hitaasti, mutta kunnioittavasti, sillä hänellä oli siisti puku ja kaulukset ja punainen liina kaulassa. Kukaties miten lie kouluja käynyt herra, kuiskailtiin joukossa.

Eetvartti Väätäinen saarnasi valtiokirkon pappeja vastaan, jotka olivat naamioineet väärällä naamiolla Kristuksen kasvot ja näyttelivät nyt sitä kansalle epäjumalan kuvana.

— Natsarealainen oli köyhä ihminen niinkuin me, tuollaisten hökkelien poika kuin nuo tuossa, ja saarnasi veljeyttä ja tasa-arvoisuutta ja nousi riistäjiä vastaan. Ja minä sanon teille: kun vuosisata kohta päättyy, astuu keskellemme uusi Kristus, joka on jo syntynyt ja jonka tulemista minä, Eetvartti Väätäinen, olen tullut teille julistamaan. Hän, juuri Hän, jolla on yllä kaivostyöläisen nokiset ryysyt, nokisemmat ja repaleisemmat kuin teillä, jotka mieroa käytte tai manttaaliherrojen riihessä pemuatte, juuri Hän, jolla on kourassa raskas kuokka kuin teillä, muonamiehet ja torpparit, jotka tylyjen herrojen nurjat nurmet olette kuokalla kääntäneet. Hän nostetaan kolmantena päivänä pimeydestä päivään ja toteuttaa vuosisadan suuren ajatuksen. Hän astuu tehtaaseen ja vauhtipyörät pysähtyvät. Hän seisahduttaa kätensä liikkeellä junat ja laivat. Hän saarnaa kerran ja keisarit kaatuvat. Hän saarnaa toisen kerran ja teidän herranne vapisevat. Mutta kun hän kolmannen kerran puheellansa valistaa, silloin syntyy Suuren Tuomion Päivä, jona Juudakset hirttävät itsensä ja herrat ryömivät teidän mökkienne kynnyksille. Silloin, rakkaat veljet ja sisaret köyhyydessä, saapuvat hänen apostolinsa jokaiseen kylään ja jakavat jokaiselle ilmaiseksi maata ja vettä, leipää ja kalaa. Ja köyhälistön tuhatvuotinen valtakunta on läsnä! Tehkää autioiksi kirkot ja kivittäkää kirkkoherrat ja rovastit, jotta tiet tasoitettaisiin tämän Ihmisen Pojan tulla. Tämä oli minun sanomani teille, te rantahökkelien vaivaiset asukkaat, ja teille, huutolaispojat, herrojen loiset ja joutolaismiehet, ja teille, muonamiehet ja torpparit, joiden kumaraisilla hartioilla kartanonherranne tänäkin päivänä mässäävät ja syntiä tekevät. Alas riistäjät ja herrat!

Puhuja hyppäsi alas kujatielle ja katosi nopeasti Hanskin kanssa tämän asuntoon.

— Tuollaiset veijarit pitäisi toimittaa vanginkuljettajan rattaille, kivahti suutuksissaan joku isäntämies ja lähti nousemaan kirkonmäkeä.

Mutta maattomat kuokkamiehet katselivat syrjäkaria talollisen poistumista, vetivät sitten suupielensä vahingoniloiseen mareeseen ja myhähtelivät itsekseen eri tahoille hajaantuessaan. Jonkinlainen odotuksen tunnelma, paljon juhlavampi kuin lauantai-iltana saunaa odotellessa, työntyi heidän mieleensä ja täytti lähtemättömästi koko heidän olemuksensa.

Joel ja Jaakko nykäisivät mukaansa kellosepän oppipojan Artturin, juoksivat hakemaan Ismaelia ja kulkivat Vanhalan tietä Värjärinojan latvoille, jossa jo pajut vihersivät ja sopi koetella pillin ja huilunkin tekemistä.

Täällä piti Joel, auringonpaisteisella kivellä seisoen, ankaran puheen niitä kiinalaisia ja koirankuonolaisia vastaan, jotka hautasivat elävältä lapsia, olivat vioittaneet Ismaelin jalan ja katkaisseet Jaakolta kaksi sormea, eivätkä olleet antaneet heille oikeata äitiä, joka antaisi heille ruokaa ja lukisi punamekkoisesta Joosefista Potifaarin emännän luona. Puhuessaan hän haroi ahkerasti olematonta partaansa, kuten oli nähnyt äskeisen puhujankin tekevän. Ja sitten hän hyppäsi tasajalkaa kiveltä poikien keskelle.

Samassa pälkähti hänen päähänsä, että heidän olikin mentävä kellosepälle katsomaan tuota ihmeellistä miestä.

Hanskin talon edustalla oli suuri joukko ihmisiä. Vallesmanni ja poliisi seisoivat portailla. Vanginkuljettajan rattaat odottivat portaitten edessä. Ja ihmiset kuiskailivat keskenään jännittyneen näköisinä. Pojat pysähtyivät kuin naulattuina paikoilleen. Jotain hirvittävän jännittävää oli tekeillä! Vallesmanni viittaa. Poliisi katoaa ovesta. Nyt se palaa ja taluttaa käsipuolesta Eetvartti Väätäistä, joka riuhtaisee kätensä vapaaksi ja avaa suunsa puhuakseen väkijoukolle.

— Suu tukkoon ja rattaille, komentaa vallesmanni.

Joel näkee vangitun tekevän kädellään alakuloisen liikkeen, mutta samassa hän hyppää reippaasti rattaille, jää seisomaan ja nostaa uhmaavasti päänsä ja toisen kätensä:

— Toverit, viekää kirkkoherrallenne terveisiä, että samanlaisena irtolaisena kuin minä tulee kohta Kristus kolkuttamaan hänen ovelleen, ja voi silloin tätä Ruotusta, jollei hän tunne ja tunnusta vainottujen ja sorrettujen Messiasta. Vain marttyyrit voittavat! Siinä on teille tunnusmerkki ja totuus.

Samassa löi vanginkuljettaja hevosta piiskalla selkään, niin että hevonen tohahti säikähtyneenä väkijoukon keskitse Portinmäelle, jonka taakse se katosi tuulen liehuttaessa Eetvartti Väätäisen punaista partaa.

Mutta ukot ja akat jäivät tuijottamaan mäen päälle. He ikäänkuin pienentyivät siellä ahteen alla pieniksi käppyröiksi. Korkea mäki kohosi iltapäivän kuulakkaassa auringossa yhä korkeammaksi. Ja akkojen mieleen valautui jostain kuva pitkäisen leimauksesta, joka oli roihahtava kerran vuoren takaa ja julistava tuomion tuloa sekä heille että herroille. Mutta etenkin juuri herroille, joiden suuri syntitaakka oli viime aikoina aivan erikoisessa määrässä päässyt kasvamaan.

Joel oli tämän jälkeen monta päivää levottomalla mielellä. Marttyyrikuvansa värit ja muodot hän oli tähän saakka saanut alttaritaulun Joosefista ja Ismaelin puhtaista kasvoista. Miten siihen nyt kykeni sulattamaan tuon isopartaisen miehen, joka muistutti hänen muinoista pyövelikuvaansa. Jollei miehellä olisi ollut yhtä kauniinpunaista kaulaliinaa kuin oli Joosefin viitta, olisi ollut aivan mahdotonta rakentaa järkeväksi kokonaisuudeksi nämä kummalliset kokemukset.

Seuraavana syksynä tapahtui kaiken lisäksi, että Joelin käsityksen mukaan maailman kelvollisin mies, kelloseppä Hanski, sai kirkkoherran aloitteesta haasteen jumalanpilkasta, ja hänet tuomittiin syyskäräjillä kärsimään parin kuukauden vankeusrangaistus. Nyt tuli ensikerta näkyville, että pitäjän alavaisempi kansa ei enää vuorenvankasti luottanut edes herrojen oikeuteen. Marttyyrit voittavat! Kaikui nyt, kun oman kylän isällinen neuvoja oli joutunut vainon alle, yhä selvemmin profeetan sanana sen korvissa. Ja juuri Hanskin johdolla kylän suutarit, nikkarit, kisällit, muutamat renkipojat ja itselliset perustivat oman kirkkonsa, työväenyhdistyksen, jonka pykälättunteva helsinkiläinen agitaattori kävi tekemässä viralliseksi juuri vähää ennen Hanskin linnamatkaa ja joka sai Hanskin talon kortteerikseen.

Mutta samoihin aikoihin julistettiin Huugo Svartin kauppahuone konkurssitilaan.

VIII.

Köyhyyden kadotus.

Nuori Verner Svart ratsastaa lokaista tietä tasaista, lujaa vauhtia. Kolmisen penikulmaa on jäänyt taakse, lähes kymmenen on vielä katkaisematta. On keskipäivä. Ja hänen täytyy ennättää takaisin kotiin seuraavaksi aamuksi, jos aikoo pelastaa isänsä vankilasta.

Svartin onnettomuuksien vuori oli kohoamistaan kohonnut. Ja nyt uhkasi Norrin herran kätyri, vallesmanni Klingstedt, kanteella konkurssirikoksesta. Rothman oli nimittäin jo aikaisemmin sortunut. Svart oli myynyt Maatialan puolella hinnalla pelastaakseen edes kauppansa. Mutta näidenkin takaussuoritusten jälkeen tarvittiin velkojille rahaa. Tätä saatiin kuuluttamalla huutokauppa. Mutta kun sittenkin oli lopulta pakko jättää pesä vararikkotilaan, olivat siis eräät velkojat saaneet etuoikeuksia, ja häntä uhkasi vankila epärehellisenä velallisena, jollei kahdentoista penikulman päässä asuvalle tuomarille saatu tietoa vararikosta ja tästä todistusta oman pitäjän nimismiehelle seuraavaan aamuun mennessä, jolloin tämä oli luvannut täyttää uhkauksensa.

Tämän vuoksi olivat Ilo ja Verner Svart suorittamassa viimeistä urotyötä suvun puolesta, pelastaakseen edes kunniallisen nimen sen syyttömille jälkeläisille.

Yöksi yltyi tuuli. Se vihmoi kylmää syyssadetta kasvoja vastaan, likainen loka ruoski takaa. Vain eläin alla oli lämmin. Ratsastaja hyväili Ilon märkiä lapoja.

— Ei meillä väsytä, Ilo! Täytyy kestää, kestää…

Väsyvä, hikinen ruumis taisteli kylmän salavihoja vastaan. Sairaus, kuumetauti puristi jostain vyötäröltä. Toivottomat hetket olivat kaataa nuorukaisen satulasta. Ja itkevä hätä huohotti joskus hengityksessä. Äidin vapisevat huulet, onnettoman isän kurja hahmo ja Joelin ja Kaarinin lapsenkasvot vilahtivat näkyviin kuin hukkuvat hädän pyörteestä. Kylmä vavahdutti koko ruumista. Teeriojan Ellin suloiset käsivarret, hämärästä lämpimästä houkuttelevat kasvot, pieni kamari ja tuoksuva aitta pujahtivat ohi sokaistuneitten silmien. Hän oli menettää tasapainonsa. Mutta kaikkien näkyjen takaa nousivat vankilan muurit ja jättiläisportti. Ne oli murrettava. Musta vallesmanni oli tallattava maahan! Ja kannukset painuivat taas hiljaa, mutta varmasti Ilon kupeisiin.

Samana yönä kuului Svartin kaupparakennuksesta, jonne Maatialan myönnin jälkeen koko perhe oli muuttanut, kahden ihmisen toivoton kamppailu.

Huugo Svart seisoi täysissä vaatteissa keskellä huonettaan. Hän on tullut ulkoa myrskystä, jossa hän on harhailemalla huojentanut suurta tuskaansa. Vaatteet ja parta valuvat vettä. Saappaat jättävät jälkeensä liejuisia lammikoita. Myrskyn kohdussa on hänen epätoivonsa vain kasvanut.

— Jaksaako poika? Ei jaksa, ei jaksa, oli hän tolkuttomana hokenut pimeällä pihamaalla töytäillessään. Hän oli lyönyt verille vasemman käden rystyset. Ja tätä kätensä revittyä selkäpuolta hän nyt tuijottaa älyttömin silmin.

Hänen vaimonsa seisoo pitkässä yöpaidassa miehen edessä, kädet kohotettuina kyselevän anovasti.

— Verellä … vain verellä sellainen pestään pois, sanoo mies vihdoin lonksahtelevin leuoin, ojentaen kätensä pöydän laatikkoa kohti.

Vaimo käy kiinni miehensä käsivarsiin, painaen ne koko kauhunsa voimalla rintaansa vastaan. Mies pyrkii elottomin liikkein vapautumaan saadakseen laatikosta käsiinsä revolverin. Molemmat ovat mykkiä, vaimo kauhusta, mies kuolemanaikeensa turruttamana. Näin he kamppailevat, siirtyvät kankein liikkein huoneen toisesta laidasta toiseen, ikäänkuin suorittaisivat hirvittävän koomillista tanssia.

Elämän inho, kuoleman kauhu, viha ja rakkaus syleilivät toisiaan luonnottomassa syleilyssä.

Se lakkaa äkkiä. Mies on voittanut. Hän harppaa hämmästyttävän jäntevästi laatikolle, tempaa kiiltävän aseen ja pakenee ulos.

Augusta-rouva juoksee ulko-ovelle ja huutaa tukahtuneen huudon. Ivallinen nauru, jossa ei enää tunnu olevan mitään järkeä, kuuluu vastaan pimeästä, ja mies katoaa juosten rakennusten solaan. Polvet onttoina äiti laahustaa kohti viereisiä kamareita, joissa tytöt ja Joel nukkuvat. Hän lankeaa polvilleen kamarin lattialle. Aliisa havahtuu.

— Rukoilkaamme, lapset! Nouskaa, nouskaa…

Aliisa herättelee. Lapset kertyvät samaan huoneeseen.

— Polvistukaa ja rukoilkaa, toistelee äiti. Tytöt ovat jo polvistuneet.
Joel seisoo nyrpeän näköisenä uunin luona.

— Isä tahtoo surmata itsensä. Rukoilkaamme kaikki Jumalaa, ettei hän salli sen tapahtua. — Ja hän kääntyy kohotetuin kasvoin ja palavin sanoin pelastavan Jumalan puoleen.

"Tahtoo surmata itsensä" tunkeutui humisten Joelin korviin. Hän lankesi maahan ja kiinnitti katseensa äidin kasvoihin. Hän tavasi perässä muutamia juhlallisia sanoja. Äidin kasvot olivat lientyneet äskeisestä kauhusta. Niistä paistoi heleä kalpeus. Veri oli palannut sinertyneille huulille. Ja hetki hetkeltä kirkastuivat silmät yhä iloisemmasta uskosta. Joel katseli. Hänen äitinsä kasvot eivät olleet koskaan näyttäneet niin ihanilta. Hän innostui ja koroitti kimeän äänensä yhteiseen rukoukseen.

— Varjele meitä, auta meitä, ettei isä meiltä pois menisi! kuuluu äidin huulilta. Joel lakkaa äkkiä seuraamasta ja rypistää otsaansa.

— Pois? Menisi pois? Jospa se menisikin, kiusanhenki, senkin hirviö ja kiusanhenki! tankkaa hän itsekseen tytöiltä kuulemiaan sanoja. Enkä rukoile, tokaisee hän synkästi ja nousee maasta. Hän tuntee ensikerran elämässään säälimätöntä julmuutta. Äidin kärsimyksen kirkastamat kasvot valaisevat leimahtaen hänen aivonsa, jotka vahvistuvat ja alkavat elää entistä avarampaa elämää. Nyt hänen ei tarvitse aprikoida, hän tietää, hän näkee ja tietää, että äiti on vielä ihanampi marttyyri kuin Joosef tai Ismael ja punaliinainen profeetta. Niin, niin, siinä he ovat ja heidän kiusanhenkiään hän ei ikinä sääli. Hän lyö ja nauraa, vaikka kuolisivat kuin se rupisammakko, jonka Jaakko kerran hakkasi piiskalla kuoliaaksi.

— Mutta eihän sieltä ole kuulunut mitään laukaustakaan, kimahtaa äkkiä Signen ääni. Lapset vapautuvat siitä hurmiosta, johon äidin rukous oli heidät saattanut. Signe ja Aliisa heittävät vaatetta ylleen ja rientävät lyhty kädessä ulos. Muut seuraavat ovelle. Makasiinin nurkalla makaa Huugo Svart suullaan. Mutta mitään itsemurhaa ei ole tapahtunut. Ampumahaavaa ei ole missään. Suurella vaivalla raahataan hänet vuoteeseen. Aamuyöstä tulee lääkäri. Patruuna on saanut lievähkön halvauksen. Suoni on revähtänyt kiristyneissä aivoissa. Viikon verran lepoa. Sitten … raitista ja säännöllistä elämää.

Kun patruuna aamulla tulee tuntoihinsa, seisoo hänen vuoteensa vieressä lokaisena ja menehtyneenä Verner, kädessä pelastava paperi laillisin todistuksin ja allekirjoituksin. Poika antaa paperin ja kävelee horjuen Aliisan tukemana sisähuoneisiin. Verner oli ponnistanut viimeisensä isän puolesta. Muutaman päivän kuluttua hän jätti autioituvan kotinsa ja lähti tarjokkaana Lappeenrannan rakuunarykmenttiin.

Augusta-rouva jää yksin istumaan vuoteen viereen. Hän taittelee melkein hymyillen paperia laskoksiin ja ottaa käteensä puolisonsa käden:

— Jospa nyt ymmärtäisit, että tämä kaikki annettiin sinulle viimeisenä armona.

Huugo Svart tuijottaa kattoon sanomatta sanaakaan.

* * * * *

Astuminen herruuden kukkulalta köyhyyden kadotukseen on kiduttavaa kuoleman kujaa. Mutta Huugo Svartille se oli tätäkin enemmän. Hänellä oli takanaan monet herruuden valtikkaa käyttäneet polvet. Hän oli syntynyt palveltavaksi eikä palvelemaan, ei tekemään työtä, vaan käskemään.

Tottuisivatko nyt hänen niskasuonensa venymään pyytelyyn ja kumarteluun? Ei, tuhat kertaa ei! Ne olivat jäykiksi kasvaneet ja nyt ne olivat kalkkiutuneet. Mutta lisäksi oli halvaus lyönyt toisen käden ja jalan veltoksi. Vasen jalka seurasi laiskana irvikuvana oikeata. Ja jos hän yritti ristiä kätensä, haparoivat vasemman sormet kuin tartuttaakseen jonkin ellottavan taudin terveeseen. Niilläkö rukoilla ihmisiä tai Jumalaa? Naurettavan naurettavaa! Viimeinen ropo herran tavalla pyövelin kouraan ja viimeinen armonisku hauraaseen niskaan! Mutta pyöveliä ei ollut missään. Ja ettei hänestä ollut siksi itsestäänkään, sen hän tunsi viime yrityksestään.

Pyöveliä ei ollut! Oli ainoastaan köyhyys. Vihollista ei ollut! Oli vain joukko ihmisrottia, jotka olivat nakertaneet hänen uhkean talonsa reikäiseksi ruumishuoneeksi.

Tällaisia mietteitä hautoen Vartin herra toipumisensa jälkeen makasi ja laahusteli huoneessaan. Rauhallisempina hetkinään hän saattoi omaa sortumistaan katsella myöskin ikäänkuin ulkopuolelta. Hän ymmärsi selvästi, että ne käskemisen ja johtamisen muodot, joihin hän oli tottunut, olivat nyt eläneet yli aikansa. Ja kaikki ne, joilla ei enää ollut voimaa muokkautua uuden elämänkaavan mukaisiksi, olivat armotta tuomitut murenemaan hiekaksi ja kalkiksi uusien rakentajien laastilapioon. Hän tiesi olevansa kapteeni lahonneessa puulaivassa, joka oli saanut vuodon yhteentörmäyksessä teräksisen aluksen kanssa ja jonka mukana hänen nyt oli oikeus ja velvollisuus vajota pohjaan.

Mutta hänen sukunsa ja perheensä matkustivat samalla laivalla! Lapsiaan hän oli sentään rakastanut. Vanhemmat lapset muistivat vielä, miten hän heitä oli hellinyt. Ja Augusta-rouva tapasi sanoa, kun häneltä kysyttiin, kuinka hän saattoi kestää tuon ränsistyvän hirviön rinnalla:

— Hänen rinnallaan olen elänyt enemmän kuin kymmenen onnellista vuotta.
Enkö nyt kestäisi myös nämä kärsimyksen vuodet?

Tämän onnellisen rakkauden hän, Huugo Svart, oli viime vuosinaan hukuttanut monenlaiseen julmuuteen, sillä vaivuttuaan himojensa alle hän oli muuttunut myös itse häijyksi ja tunnottomaksi. Varsinkin nuorimpiin lapsiin, Joeliin ja Kaariniin, oli hän siittänyt kammon itseänsä vastaan. Mutta lasten kohtalo painoi nyt raskaana hänen mieltään.

— Mitä tulee meidän lapsistamme? kyseli hän vaimoltaan.

— Koetamme järjestää… Vernerhän on jo poissa ja Aliisa, … hän on alkanut jo ommella…

— Piiantumpuille röijyjä, niinkö?

— Eipä suinkaan … Hänhän on niin taitava käsistään ja voi perustaa vaikka oikean neulomon pitäjän herrasväkeä varten.

— Herrasväkeä … kertasi mies ivallisesti. Hänen vaimonsa puhui siis jo herrasväestä kuin joku apumuija.

— Ja hän on ajatellut ottaa Kaarinin luokseen. Ja Tyyrankin, kunnes
Tyyra pääsee teatteriin…

— Olkoon. Mutta Signe ei vieraan puotiin lähde palvelukseen. Sitä minä en salli! Hänen on myönnyttävä kauppias Torkkelin kosiskeluun, varsinkin kun Torkkeli on luvannut jättää hakematta saatavansa konkurssipesästä, jos…

— Mitä? Aiotko sinä myydä oman lapsesi? Nyt minun täytyy…

— Älähän nyt … myydä en aio. Mutta Signe on järkevä tyttö ja … hän itse sen ratkaiskoon.

— Niin, ja sitten… Joelin kanssahan koetan pyytää äitini luokse, jos sinä et enää meitäkään… — Augusta-rouvan ääni salpautui äänettömään itkuun…

Vanha, itserakas tyranni saa äkkiä voiton Svartin sielussa, ja hän nousee muka kaikkien hylkäämänä:

— Jättäkää vain minut kaikki… Niin, en minä kykene mihinkään! Ymmärrätkö? Jättäkää, jättäkää! Minä menen vaivaistaloon… Niin, niin, lahjoittaja astuu hotelliinsa kunniavieraaksi!

Tuletko mukaan vai? — Hän nauraa taas tunnotonta naurua. Muutamista läheisistä keskusteluista kutoutunut luottamuksen side oli taas rouhaistu poikki. Augusta-rouva poistui huoahtaen. Yhtä valoisampaa hetkeä vastassa oli tuhannen mustaa.

Itsekkyyden saatana puraisi taas Vartin herraa ytimiä myöten. "… Ihmisrotat nakersivat minun taloni reikäiseksi ruumishuoneeksi", tuo ajatus takoi takomistaan hänen sairaita aivojaan. Ihmisinhonsa märehtiminen tuli hänelle nautinnoksi. Yksinjäämisen ajatus paisutti hänen loukatun itserakkautensa sairaalloiseksi kuvitteluksi: vaimo ja lapset aikovat hänet jättää. He suunnittelevat jotain salaliittoa! välähti yhä useammin hänen aivoissaan. He hihittävät takanapäin hänen saamattomuuttaan… Niin, niin, hehän touhuavat kuin olisivat lähtemässä pitoihin! Häneltä ei kysytty enää mitään. Ja jos kysyttiin, vain muodon vuoksi. Sen hän näki heidän salaperäisestä hymystään. He supattelivat keskenään. Hän kuunteli usein oven takaa. "Kiusanhenki" ja "onneton ihminen" kuuli hän itsestään kuiskattavan. Ahaa, nyt oli hauska jättää tuo kiusanhenki ja saatana.

Ines myyjätär hoiti puodissa yksikseen hiljaista kauppaa konkurssipesän laskuun. Hän oli kuin vihollinen, joka oli ryöstänyt hänen kauppansa. Ja palvelijat! Piiat ja tuo kolmisorminen pojan lortti olivat perheen kanssa samassa juonessa. Kuhkailivat ja supattelivat. Röpelin nyhjötti yksin leivintuvassa. Ja kun hän tuli sinne, katseli kirjansa yli silmät kaljamalla. Oliko se vahingoniloa vai sitä "nuoruuden rakkautta"?

Vain pehtori, joka viimeisenä miespalvelijana keplotteli makasiinissa, tuntui hänestä luotettavalta. Maatialan tallista oli näet siirretty erääseen tyhjennettyyn makasiiniin Ilo, kääsit ja kuomureki, joita ukko suki, pesi ja hankasi niinkuin ei talon elämässä olisi tapahtunut mitään muutosta.

Huugo Svart tuntee sairaan käsivartensa ja jalkansa voimistuvan. Hän koettelee jalkaa molemmin käsin.

— Ahaa, hahattaa hän itsekseen. — Tällä potkaistaan vielä. Tämä on saatanan kavio… Vai valmistelette itsellenne uutta elämää? Ja minun kai luulette lenkkaavan tuliaiskekkereihinne kuokkavieraaksi? Ho-hoo! Minä aion pitää läksiäispidot, ja ne rakennetaan tämän saatanan nimessä Hornan kalliolle. Odottakaa…

Eräänä päivänä hän ajoi viimeisen palvelijattaren pois talosta. Seisoi senjälkeen keittiön rappusilla koukkukeppi kourassa. Joel ja Jaakko ampuilivat jousenkaarilla teräväpäisiä nuolia pilkkaan, joka oli monin värein maalattu makasiinin seinään.

— Mitä tuo kerjäläinen täällä oikein lorvailee? huusi patruuna pihan yli osoittaen Jaakkoa kepillään. — Tule tuohon! — hän käänsi kepinkärjen maata kohti. Pojat lähestyivät vitkastellen.

— Korjaa luusi, vaivaistalolle… Sielläpähän tavataan! hohotti hän perään. Jaakko seisoi yhä osaamatta liikahtaa. Hän katseli Joelia silmiin ja Joel katsoi Jaakkoa. Pojat luulivat seisovansa sumussa, jossa oli vaikea nähdä. Patruuna kohottaa keppiään. Joelin kasvoissa oli jotain, joka häntä vaivasi, ja hän tahtoi ratkaista yhdellä iskulla mierolaisen eroon pojastaan. Jaakko seisoo kuin koira, joka on valmis ottamaan ennen lyöntejä selkäänsä kuin jättämään isäntänsä. Keppi iskee. Joel on äkkiä hyökännyt Jaakon eteen ottamaan iskua vastaan. Lyönti on tarkoitettu etupäässä peloitukseksi, eikä se lyö Joeliakaan maahan. Mutta isä hämmästyy poikansa tekoa, ja keppi kirpoaa hänen kädestään. Samassa on Joel sen siepannut käteensä ja huutaa kimeällä äänellä:

— Sinä kiusanhenki ja hirviö! Lakkaatko siitä lyömästä … viatonta poikaa! — Viimeisissä sanoissa viha vääryyttä vastaan ja läimähtävä kipu olkapäässä sortavat äänen itkunsekaiseksi huohotukseksi. Hän katsahtaa suojelevasti Jaakkoon, joka on siirtynyt syrjemmälle ikäänkuin luisuakseen maantielle. Joel tuhahtaa, heittää kepin portaille isänsä jalkojen juureen ja lähtee Jaakon jälkeen.

Joel viipyi poissa koko päivän hennomatta jättää Jaakkoa yksin. Pojat kulkivat mökistä mökkiin ja viipyilivät milloin minkin kallion kupeella tai aidan vierustalla, jossa sattui vastaan muistoja yhteisistä retkistä ja tapauksista. Joelin sydäntä kidutti vuoroin eron haikea tuska, vuoroin pelko palata kotiin. He joutuivat kuin sattumalta Vanhalan tiensuuhun, jossa Joel kertoi suuren kokemuksensa niiltä ajoilta, jolloin hän oli luullut kiinalaisten haudanneen elävältä lapsia. Hän näytti, miten hän oli kävellyt tietä, miten kauhistunut ja kuinka hän oli kollottanut kiven takana. Sitten hän nauroi, mutta hän tunsi kuitenkin samanlaista vihlovaa tuskaa kuin silloinkin. Tapauksesta keskustellen he vähitellen kaarsivat kuin huomaamattaan vaivaistalolle.

Illansuussa Joel lähti kotimatkalle. Jaakko ja Ismael jäivät portinpieleen seisomaan. Joelin oli ankara nälkä. Hän tunsi itsensä sanomattoman kurjaksi. Ei edes koiraa näkynyt tiellä. Kuinka paljon mahtuikaan iloa ja tuskaa yhteen päivään! Hän tajusi äkkiä, että koko elämähän oli varmaan kuin päivä aamusta illansuuhun. Mutta paljon enemmän siihen saattoi mahtua onnettomuuksia, ehkäpä tuhat kertaa enemmän kuin tähänkin päivään. Miten sitten kukaan jaksoi elää niin vanhaksi kuin Herran-Leena tai Jänkä-Jussi myllyllä? Häntä pyörrytti tämä ajatus, ja jalat laahustivat kuin tie olisi upottanut.

Mutta loppumatkalla tuli vastaan kaksi ihmistä. Heikkopäinen, hontelo mies, jonka leukaa kiertää kähäräinen parranhaituva, taluttaa sokeata vanhaa äitiänsä. Poika pälyilee varovasti sivuilleen kuin kuljettaisi kallista aarretta. Hän kulkee keinuvin askelin, vasen käsi viittaamassa eteenpäin, oikea pitkällä takanapäin, jossa äiti seuraa ojossa käsi. Pojan oikea käsi puristaa jännittyneenä sokean kättä, pieni syljenpisara tirskahtaa melkein jokaisella askelella hammaskolosta, ja pälyilevät silmät kääntyvät tuon tuostakin huolekkaasti äitiin päin. Hänen hartioillaan näyttää painavan koko levottoman elämän kiusaava taakka. Mutta sokean kasvoilla on yksi ainoa ilme: turvallinen rauha.

Oman äidin kuva nousee Joelin kasvojen eteen. Hän, juuri hän ottaa äitinsä kädestä, ja he kiitävät eteenpäin. Hänen aivoihinsa sekaantuu toinenkin kuva haltiattaresta, joka ohjaa pientä poikaa kuilun yli heikkoa siltaa myöten. Kumpiko heistä taluttaa, äiti vai hän? Tätä hän ei ryhdy enää miettimään. Hän juoksee, juoksee kuin risahtelisi heikko silta hänen allaan. Ja niin painaa hän äidin kamariin saakka.

Aamulla ei kukaan puhunut sanaakaan onnettoman päivän tapauksista.
Päinvastoin oli talossa muutama päivä tavallista rauhallisempaa.

Mutta Huugo Svartin sairas sielu hautoi yhä Hornan pitoja.

* * * * *

Pieniä tulipalon alkuja sattui talossa pari kolme kertaa. Eräänä aamuna kärysi salin oviverho palaneelta. Arveltiin, että patruuna oli ohimennessään sattunut sen sikarilla sytyttämään. Puotikamarissa tavattiin eräänä iltana seinäpaperi ilmiliekissä. Kovistettiin Joelia, jolla oli tapana istua kamarin pitkällä pöydällä polttelemassa tulitikkuja. Mutta poika kertoi koko sen iltapäivän olleensa Ismaelin ja Jaakon kanssa laskettelemassa. Säikähdys meni vähitellen ohi.

Mutta kerran iltayöstä syttyi tulipalo makasiinin nurkan alta. Sekin saatiin sammumaan. Mutta silloin havaittiin, että tuli oli alkanut lastukasasta, joka oli kerätty nurkalle ja josta tuoksahti vieläkin paloöljyn katku. Murhapolttaja! Talossa tai sen lähettyvillä oli joku, joka suunnitteli rikosta! Augusta-rouva ja lapset tuijottivat hiiltyneeseen nurkkaukseen ja sitten toisiansa silmiin kuin turvattomat pakolaiset kulon polttamalla kankaalla. Äiti painoi vasemmalla kädellä sydänalaansa ja nosti oikean huuliansa kohti kuin salvatakseen parahtavan syytöksen. Hän aavisti kuka oli tihutöitten takana. Ja vanhemmat lapsista käsittivät sen myöskin.

Signe otti selvän pesän kirjoista. Kaupparakennus oli vakuutettu niin mitättömästä summasta, että mikään järjellinen hyötylaskelma ei ollut voinut ajaa Vartin herraa murhapolttajan katalalle tielle.

Nyt he tiesivät olevansa tekemisissä sairaan olennon kanssa.

* * * * *

Patruuna oli aloittanut jälleen matkansa. Hän tyhjensi viimeiset salakätkönsä, valjastutti Ilon kuomureen eteen ja istutti Röpelinin, viimeisen kaverinsa, viereen. Pehtori kuskasi ja herrat ajattivat torpasta torppaan ja hökkelistä hökkeliin. Vartin herra näytteli viimeistä herruuttansa.

Kun isäntä palasi hetkeksi kotiin, piileskelivät lapset vinttikamareissa, leivintuvassa ja keittiössä. Mutta he pitivät joka hetki valmiina käsiruiskua ja vesisankoja ja vartioivat kukin loukostaan jokaista nurkkaa pihamaalla. Augusta-rouva taas valvoi ja kamppaili monet yöt vuoroin pelosta tutisevan, vuoroin raivosta karjuvan miehen kanssa. Hän kesti pari kuukautta tätä kauhistavaa elämää, kunnes hänen sielunsa viimeinkin hajosi riekaleiksi.

Eräänä valjuna aamuhetkenä, Svartin tuijottaessa häneen kamarinsa nurkkatuolista silmät hehkuen häijyä vihaa, hän tuntee äkkiä silmänsä pimenevän ja sen jälkeen huikaistuvan äärettömästä valomerestä. Tämän kirkaisevassa loimossa hän näkee miehen oljentelevan keskellä pätsiä pienenä, inisevänä möhkäleenä, josta ulkonevat petomaiset, mutta avuttomat raajat. Aluksi hän ei erota tuosta sekavasta rykelmästä mitään kasvoja. Mutta äkkiä nousevat sen takaa jostain olemattomasta hänen miehensä nuoruudenkasvot. Silmät loistavat tulisina ja tummansinisinä. Valkea otsa nousee kulmallisilta, kaartuu ja häipyy hiusten rajasta alkaen pimeyteen. Kiiltävä parta kiertää nuorekasta leukaa. Mutta möhkäleen raajat jatkavat avutonta kiemurteluaan. Läähätys lyö hänen korviinsa. Kaunis pää katoaa kuin poikkilyötynä. Kaukaa kuuluu inisevä korahdus.

Vaimo parahtaa. Kevyet, harsomaiset suikaleet liehuvat hänen sisässään kuin repaleet tuulessa. Hänen sielunsa sisäpuolella ja ulkona, ympärillä soi kirkas huuto: Pois … pois! Koko hänen ruumiinsa kevenee. Hän puikahtaa muutamasta ovesta. Seisoo rappusilla. Hän tietää, ettei hänellä ole siipiä. Mutta jalat tuntuvat kohoavan ilmaan. Hän on kuin jonnekin kaukaiselle lähteelle kirmaiseva peura. Hän juoksee pihamaata pitkin nuorin askelin. Äkkiä ampuu hänen aivoihinsa viisas välähdys: Piiloon, piiloon… Syvälle vuorien sisään! Hän tekee äkillisen mutkan ja syöksyy makasiinin korkeahkon kivijalan aukosta rakennuksen alle.

Tila madaltuu ja kapenee. Hän ryömii nelin kontin ja työntää lopulta päänsä jonnekin pehmeätä sahajauhoa vasten. Siihen hän jää huohottaen helpotuksesta.

— Täällä kerään rauhassa sieluni repaleet, hymisee hän lapsellisen turvallisesti. — Vain hiljaa ja turvassa… Ne lakkaavat liehumasta, liittyvät yhteen. Kas, kas … sydän alkaa lyödä… Ooh … unettaa…

Signe ja Aliisa ovat juosseet leivintuvasta portaille. Tyyra seisoo pitkässä paidassa keittiön ovella. Joel ja Kaarin ovat heränneet äitinsä parahdukseen vinttikamarissa ja kurkistelevat pihalle akkunan pienistä ruuduista.

Joel on saanut, joka jäseneltään vavisten, housut jalkaansa. Nyt hän on juossut portaille Tyyran viereen ja katsoo sisartaan silmiin silmänräpäyksen hetken.

Äiti ei palaa rakennuksen alta. Signe ja Aliisa lähestyvät kivijalan aukkoa. Joel kipaisee paljain jaloin kovaa lunta ja syöksyy rakennuksen alle.

— Äiti, äiti … hän hokee koko matkan kulkiessaan ja sitten kontatessaan eteenpäin. Äiti, äiti… Niissä on aluksi hätää ja huutoa, sitten ne hellivät ja houkuttelevat, pyrkivät muka houkuttelemaan leikkiinkin. Ja nyt hän painaa päänsä äidin korvan viereen.

— Tule pois, ei olla enää … supisee poika äidin korvaan. — Äiti, äiti!

Äiti liikahtaa, havahtuu kuin unesta. Tuntee Joelin käden kaulallaan ja hänen hengityksensä korvassaan. Pieni, kehtolaulun tapainen hyrinä hengähtää hänen huuliltaan. Jotain lämmintä valahtaa hänen jäseniinsä. Ja hän tuli tajuihinsa.

— Mennään, Joel, mennään toki…

Koettaen hymyillä lapsilleen hän laahusti pihan poikki puutunein jaloin. Tytöt auttoivat äitinsä kamariin ja hoitivat vuoteeseen.

Mutta seuraavalla viikolla tytöt muuttivat kylälle kahteen vuokrakamariin, jossa he alkoivat Aliisan johdolla pitää neulomaliikettä. Röpelin katosi leivintuvasta kenenkään huomaamatta.

Ja Augusta-rouvan ja Joelin oli määrä lähteä jonkin ajan kuluttua Virt'ojan kartanoon. Nyt he jo — isän ollessa kotosalla — viettivät yönsä tyttöjen luona, mikä Joelin mielestä oli sanomattoman hauskaa.

IX.

Sinetti.

Tuli kuitenkin ahdistetuillekin ihmisille kevättalvi taas. Kirkkoselän rantajäällä kiiltelevät hiljan sahatut jäälohkareet, joita ajomiehet vedättävät Norrin herran kellareihin kesän varaksi.

Joel seisoo maantiellä, ja jääpatsaitten säteilevästä kiillosta on lentänyt jotain hänenkin silmiinsä. Hän ei taas tänä hetkenä muista muuta kuin kahta asiaa: Mennäkö Ines-neidiltä houkuttelemaan karamelleja vai juostako noiden päilyvien pilareitten keskelle? Kaikki muu oli haihtunut mielestä. Ja mitäpä se "lapsuuden onni" muuta olisikaan kuin unohtamisen armoa. Tässä auringossa nyt Joelin huulia kutkuttaa jokin esimakeus ja silmät vetävät innokkaasti järvelle päin. Silmäin koreus voitti.

Juostessaan hän näkee nikkarin portailla Lerkin Villen ja kuulee hänen räkättävän jälkeensä: — Konkurssimaakari, konkurssimaakari…

Sanat repivät korvia, mutta hän ei tajua niiden v; täyttä merkitystä. Säihkyvät hopea- ja kristallipilarit riennättävät eteenpäin, Joel räpyttelee silmiään seisoessaan jäälohkareen päivänpuolella ja tirkistellessään sen kiiltelevään särmiöön. Hän pistää päänsä varjon puolelle, avaa silmänsä ja tuijottaa sinervänä kuultavan jääpinnan syvyyteen. Hiljainen, kammahduttava henkäys nousee sieltä jostain häntä vastaan. Mutta hän katsoo uudestaan ja näkee pienen pienten kristallisalien upeilevan siellä sisällä juhlavalaistuksessa, ihan kuin ennen muinoin Kaarinin nukkekaappi.

— Minkähänlaista on Lerkin Villen sisässä? pälkähtää samassa päähän. —
Sisiliskoja, laihoja ruippanoita! Olkoot…

Hän juoksee hitaasti junnivalle kuormalle. On valittava jääkelkan ainekset. Jääkuli on saatava aikaan. Se on veistettävä kirveellä soukaksi ja siroksi. Pyöreä syvennys on koverrettava sen selkään kuin satula hevoselle ja turpaan on hiilihangolla poltettava sieraimet, pantava niihin renkaat ja riimunauha kuin vihaiselle sonnille. Tiellä hän saa ajomieheltä omakseen pienen jäälohkareen. Tämän hän liu'uttelee suurella vaivalla pihamaalle ja kärttää pehtorilta kirveskynää, nuoraa ja pientä apua jääkulin veistämiseksi. Mutta Porkan ukolla on kiire: nostelee valjaita ja työntelee aisoja. Joel pujahtaa puotikamarin pöydälle istuskelemaan.

"Konkurssimaakari!" Hän käsittää sen merkitsevän sitäkin, ettei hänellä ole enää yhtä suurta oikeutta karamelleihin kuin ennen. Mutta Ines-täti on antanut ja antaa yhä, melkeinpä hellemmällä kädellä kuin aikaisemmin. Nyt on hiivittävä hänen luokseen ja kosketeltava kuin sivumennen hänen hameensa puhtaita poimuja, jotka solevina laskeutuvat hoikalta varrelta maata kohti. Mikä ero onkaan Ines-neidin ja muitten ihmisten käsillä. Hänen ovat pienet ja hyväilevät, ja hänellä on yhdessä sormessa ohut punakivinen sormus. Vain äidillä on kauniimmat kädet kuin Ines-tädillä ja … ja — Joel silmää selän yli Paimelaan päin — Geilalla, jolla on lisäksi kaksi huvittavaa, vaaleata palmikkoa.

Merkillisiä kapineita nuo keltaiset karamellit. Niillä voi saada Hiltan-Olgalta rakennustarpeet sekä torneja että linnoja varten. Yksinpä peloittavalta Jängän Mikolta voi niillä ostaa pääsyn myllyyn ja ystävyyttä koko päiväksi. Ismaelin silmät hukkuvat hymyyn, ja Jaakko virnistää iloisesti suurella suullaan, kun vain sellaisen palasen sujauttaa käteen.

Mutta mitäpä tämä kaikki on verrattuna siihen hetkeen, kun Ines-neiti nostaa hänet kainalosta, ja hän itse kiipeää ylimmälle hyllylle ottamaan purkista. Tämä nostaminen kuuluu välipuheeseen. Hän on sen kerran viekkaasti keksinyt. Sillä mikään ei ole suloisempaa kuin tuntea Ines neidin hiusten tuoksu ja heittäytyä rennosti hänen syliinsä saalis kourassa. Tai sitten koskea hänen ohimokiharoitaan ja samassa upottaa kourat hänen hiustensa sakeaan tummuuteen. Viime aikoma on häntä kyllä valiteltu liian painavaksi ja isoksi, mutta nostettu on kuitenkin… Ei muuta kuin tuumasta toimeen! On livuttava taitavasti ovesta…

Mutta ovi ei aukene? Lukossako? Avataan varovasti. Ei sittenkään! Joel katsahtaa kärsimättömästi ylöspäin. Mikä kumma? Ruskeanpunainen täplä tuijottaa ovenraon kohdalta häneen. Se on samanlainen kuin isän suurissa kirjeissä. Se on lakkaa, jonka voi sulattaa tulitikulla ja joka kärisee huvittavasti. Mutta tähän leikkiin hän ei nyt ryhdy. Sillä äkkiä valtaa hänet kammo. Tuolla sinetillä on jokin merkitys… Konkurssimaakari! Se on konkurssia. Se kieltää köyhiltä pääsyn. Ja sen rikkomisesta seuraa jotain hirvittävää … Hän vavahtaa.

Mutta pihaoven kautta! Hän juoksee ulos ja puodin pihaportaille. Siellä on samanlainen, vielä isompi veristävä silmä. Hän näkee molemmat sinetit yht'aikaa. Niiden ympärille hahmottuvat isän venähtäneet kasvot ja silmät tuijottamassa liikkumattomina akkunasta, niin liikkumattomina kuin olisi ulkona pilkkopimeä ilta.

Mutta nythän on kirkas päivä! Jäälohkare pihalla kiiltää ja välkehtii… Uusi ajatus pälkähtää hänen päähänsä: maantien puolelta, isoista portaista! Hän kaartaa pihaa pitkin, juoksee ohi makasiinien, joiden mustat rautakankiset ovet seisovat pitkänä rivinä. Niissäkin, niissäkin on isoja sinettejä! Hän näkee jokaisen erikseen, vaikka koventaa juoksuaan ja hätä tuivertaa silmiä.

Päästyään portista maantien puolelle hän pysähtyy hetkeksi ja kulkee sitten hitaasti seinäviertä pitkin puodinportaita kohti. Sielläkin on tietysti sinetti, hän tietää sen jo edeltäpäin. Verenruskeat silmät, jotka valvovat häntä kuin pahantekijää, ympäröivät hänet nyt joka puolelta. Kaikki avuliaat ihmiset ovat kadonneet maailmasta. Niin, niin… tuossa on tuokin, kaikista suurin … leveänä täplänä kaksiosaisten ovien saumassa. Vallesmanni on sen siihen lyönyt, ja sama mies, joka pani profeetan vanginrattaille ja Hanskin vankilaan, on paiskannut ikkunaluukut kiinni ja lyönyt telkeiksi rautakanget.

Ines-neiti on viety yöllä pois… Ja kauas. Joel ei saa enää koskaan häntä nähdä… Ei päässyt hyvästelemäänkään. Poika kääntyy poispäin. Pahanmielen nikotus kiertää kaulaa. Hän nostaa nyrkkiä ikäänkuin silmää hieroakseen… Kutsuva ääni katkaisee hiljaisuuden. Sekin kuuluu vaimeana kuin teljettyjen ovien takaa. Se on hänen äitinsä ääni, joka viime aikoma on käynyt käskeväksi ja varmaksi, toisenlaiseksi kuin ennen. Kiertäessään hitain askelin pihamaalle Joel miettii tätä muutosta äitinsä äänessä ja kasvoissakin. Tautivuoteelta noustuaan ei äiti ole kertaakaan itkenyt. Joelia on hyväilty harvemmin kuin ennen. Mutta vähemmän on pelätty myöskin isää. On nukuttukin taas kotosalla… Jotain sellaista on tapahtunut, joka tuottaa turvallisuutta.

Pihamaalla Porkan ukko valjastaa hevosta kuorman eteen, ikäänkuin oltaisiin vieraisiin lähdössä. Mutta poika ei nyt sellaisiin usko. Hän kääntyy rakennusta kohti, nousee keittiön portaille, jolla äiti seisoo liikkumattomana häntä odottaen. Poika kuulee äidin puhuvan matalin, soinnuttomin äänin:

— Lähdemme matkalle, isoäidin luo, kahden, Joel-poika ja äiti…

Kun poika ei vastaa mitään, kuuluu ääni houkuttelevan iloisemmin:

— Kuomureessä… Ilo valjaissa ja pehtori kuskilla … paukkuvin piiskoin, katsopas, liinaharjaisella Ilolla. — Mutta lyhyt, kalsea naurahdus painaa saineeksi viimeisen sanan. Hän ottaa poikaa kovin käsin olkapäistä ja mumisee kuin mykkä:

— Tule hyvästelemään … isää.

He seisovat isän edessä. Joel pitää kiinni äidin kädestä, joka nytkähtää ja puristuu nyrkkiin, niin että pojan käteen tekee kipeää. Joel huomaa samassa, että isänkin kasvot ovat muuttuneet. Parta on harmaantunut vielä enemmän. Hän istuu siinä kuin raskas kivi. Ja kasvotkin ovat kuin … rosoista kiveä.

— Sinä lähdet? kuuluu isän ääni.

— Lähden Nyt meidän elämämme katkee.

— Katketkoon.

— Sen muistokin on inhoa.

— Olkoon.

— Eikö sinulla ole muuta sanottavaa? tulee tyyni mutta vaativa kysymys.

— Ei.

— Eikö kuolinvuoteellakaan?

— Ei ihmisille.

— Entä perheellesi, jonka omaisuuden olet tuhlannut mässäämisellä ja irstailulla? Eikö sillekään?

— Se nähdään sitten … kuolinvuoteella.

— Silloin mahtaa sinun tilisi tulla hirvittäväksi.

— Tulkoon.

— Lakkaa paaduttamasta itseäsi, sillä minä olen nähnyt näyssä sinun pääsi lyötävän poikki ja sielusi vaipuvan helvetin pätsiin…

Mies kysyy vain arvoituksellisen totisena:

— Etkö nähnyt sen sieltä myöskin palaavan? Näitkö? singahti lopuksi terävästi.

Kuin meren syvyydessä jokin pohjavirta, niin liikahtivat äkkiä veret vaimon tyyntyneessä sydämessä.

Joel tuntee äitinsä käden jäykistyvän ja kylmenevän:

— Kestä sitten. Ja pane joka tapauksessa mieleesi, että menneet kärsimyksetkin ovat minussa kuolleet.

Huugo Svart nostaa ensikerran katseensa. Hän tuijottaa laajentunein silmin suoraan vaimonsa kasvoihin ja sanoo painavasti:

— Niin minussakin. Ne ovat kivettyneet — Pietarin kallioksi. — Hänen silmiinsä on tulemaisillaan jokin ilme, mutta hän kääntyy poispäin ja vetää sikaristaan paksun sauhun. Savupilvestä kuuluu mumina:

— Enempää et tällä erää ymmärrä. Hyvästi.

— Hyvästi. — Ja äiti johtaa pojan pois. Paksut rautakankiset ovet tuntuvat painuvan umpeen heidän takanaan. Joel ei uskalla eikä tahdo katsoa taakseen. Suunnaton, tahmea sinetti juuttuu parhaillaan jättiläisoveen, se valuu vielä hetken toiselta reunaltaan, mutta kohta se jähmettyy kiviseksi jättiläissilmäksi, johon kukaan ei uskalla katsoa.

Avonaisesta akkunasta loistaa kosteana kimallellen jäälohkare. Ja liinaharjainen Ilo hirnahtaa valjaissaan.

* * * * *

Portinmäellä seisoo vastassa koko tyttöliuta.

— Hei, mihinkäs ne rusthollarit ajavat? huutaa jo kaukaa Tyyra. —
Saisivatko ompelutytöt kurkistaa sinne herrasvuorien sisäpuolelle?
jatkaa hän työntäen päänsä kuomun sisään. Aliisa hymyilee valoisasti,
Signe ja hetkeksi Kaarinkin heittyvät mukaan Tyyran ilonpitoon.

He selittävät yhdestä suusta uuden elämänsä suurenmoista menoa:

— Tilauksia tulee kuin siimasta vaan … alkaa taas Tyyra.

— Ja meillä on äitimuorille ja tälle prinssille rahaa, kimahuttaa Signe väliin.

— Niitä tulee sekä moukkien akoilta että herrojen rouvilta. Ja me kursimme kokoon kuin tehtaassa vaan. Eikös kelpaa?

Kaarin hypistelee nyt äitinsä turkinlievettä ja katselee maahan. Aliisa painaa tytön pään takaapäin rinnalleen, kurkistaa silmiin ja houkuttelee:

— Eihän se iso tyttö enää turhista itke…

— Miesten tyrannia perheessä on murrettu! sotkee Tyyra sekaan. —
Tiedätkö, äiti…

— Äiti kun palaa tuossa paikassa ja Joel tulee perässä … isona poikana, hymisee Aliisa Kaarinin korvaan.

— Tiedäks, mamma, että minä luen Ellen Keytä, joka on viisaampi kuin kukaan mies! Ja hän sanoo, että…

— Että, että … ilkkuu Signe.

— Että Vartin vanhat piiat eivät ole miestenkipeitä, häh… Tyyra näyttää Signelle kieltään ja ottaa ylimielisiä tanssiaskelia.

— Enpäs itkekään, lupaa Kaarin terhakkaasti Aliisalle.

— Mutta Punatukka-Kaaperilta tulee kirjeitä, kirjeitä! Kuuletko, äiti?
Hirveitä, hirveitä … jatkaa Tyyra taussiaskeliensa tahtiin.

Aliisa hätistelee lyyraa vaikenemaan. Lopulta tulee siunaaman hetki hiljaisuutta.

— Joo, me tullaan kesällä takaisin ja rakennamme uuden talon tuonne noin … tokaisee Joel varmalla äänellä ja osoittaa Rantakylän ylitse lahdentakaiselle vuorelle.

Augusta-rouva naurahtaa lyhyeen, mutta helähdys, jota Joel on tuskin koskaan kuullut, ennättää soinnahtaa hänen äänessään. Ilo kuopii maata. Aliisa työntää äidin käteen pari seteliä, joista tämä tahtoo ainakin toisen antaa takaisin. Mutta tytöt eivät huoli. He törmäilevät rekeen vuorotellen ja yht'aikaa. Ja iloisessa riidassa he syleilevät jäähyväiset. Ilo nykäisee kuorman alamäkeen ja katoaa tien mutkan taakse. Mäeltä kuuluu Tyyran rallatus:

— Hiirolaiset Hyyrylästä, Hiirolaiset Hyyrylään!

— Lapset ovat minun. He kuuluvat kaikki minulle yksin, hymyilee Augusta-rouva itsekseen. Tuntuu kuin jalat lopultakin pohjaisivat viheriälle nurmikkolaikalle, josta alkaa kapea polku.

Joel katselee vuorelle. Hän on niin äskeisen ajatuksensa lumoissa, ettei hän huomaakaan, kun jo noustaan seuraavalle mäelle, jolla portinpieliin nojaten seisoo kaksi poikaa.

— Jaakko ja Ismael! — Joel ponnahtaa reestä ja juoksee poikien luo: — Ei surra, pojat! Tuonne … tuonne Vahervuorelle rakennetaan meille uusi talo, sellainen rosvolinna, josta näkee koko kylän ja yli koko pitäjän. Minä palaan kohta ja sitten … me käymme yhdessä koulua ja teemme vaikka mitä. Hän tökkää molempia poikia rintaan ja juoksee rekeen.

Pitkällä kankaalla irtautuu kuitenkin rohkea ilo hänen sydämestään, ja se alkaa solua ikäänkuin taaksepäin, ikävyyden valjua virtaa. Ismaelin ja Jaakon hämilliset kasvot kuultavat lähellä. Sisarten silmät nauravat kaukaa. Mutta Ines-neidin ja Geilan kädet hyväilevät, niin että tekee rinnasta kipeätä. Miten voivatkaan sellaiset kädet tuottaa hyväilemällä kipua? Hän näkee itsensä mökeissä ja pihamailla monenmoisissa hommissa ja tuttuja kasvoja niin ylettömiin, että päätä alkaa huimata. Mutta isän, vallesmannin ja kirkkoherran hahmot pysyvät kasvojen vilinässä paikallaan. Isä istuu kamarissa, vallesmanni seisoo kellosepän portailla lippalakki päässä ja kirkkoherra alttarilla peittäen Joosefin kuvan leveällä messukaavullaan.

Joel on ollut vaiti pitkän aikaa.

— Ilo ei ole enää meidän omamme, eihän, äiti? kysyy hän äkkiä.

— Ilo joutuu kohta vieraalle…

— Ja tämä kuomu ja reki ja setolkkaruplat, kaikki joutuu vieraalle?

Äiti nyökkää.

— Eikä meillä ole enää yhtään mökkiä Rantakylässä, ei Vanhalaa, ei leivintupaa eikä yhtään torppaa Yläkylässä, eihän, äiti? kyselee hän yhä kerkeästi.

— Meillä ei ole enää mitään, poikani.

— Minä olen siis yhtä köyhä kuin Ismael ja Jaakko? jatkaa hän iloisen innokkaasti.

— Me olemme vieläkin köyhempiä, poikani. Meillä ei ole edes kattoa päällämme, emmekä tiedä, annetaanko se meille…

— Eikä isälläkään ole enää kerrassaan mitään, eihän, äiti? Sano…

— Hänellä on vielä tuhat kertaa vähemmän kuin meillä.

— Eihän hän ole meille enää mikään isäkään? Tokko on? Sano, sano…

— Ei ole ollut pitkään aikaan, poikani.

— Nyt minä tiedän! helähtää suurena onnena Joelin suusta. — Nyt minä ymmärrän koko maailman ja enemmänkin… Ja se on sitten vissi!

— Poikani, mitä kaikkea sitten ymmärrätkään?

— Että minä poika olen yhtä hyvä marttyyri kuin Ismael ja Jaakko ja
Joosef… Minulla ei ole mitään, ja minä olen mieron poika!

— Onhan sinulla vielä oma äitisi, Joel…

— Niin onkin… — Poika ryhtyi miettimään, kunnes pää hervahti uneen.

* * * * *

Pitäjän rajapyykki on aikoja sitten sivuutettu. Uusi kirkonkylä nousee näkyviin. Erään vastaantulevan hevosen aisakello havahduttaa Joelin. Ilo ravaa laajan jokilaakson toista pengermää, kuin suunnattoman kaukalon reunaa, jolta näkyy uusi maailma, vauras ja upea. Molemmilla kaltamilla seisovat suuret talot melkein yhtäjaksoisessa rivissä kuin kaupunkien kuvissa. Kaksi pitkän pitkää siltaa kulkee ilman läpi rannalta toiselle. Paikka paikoin jääkohvan peittämä ja paikoin jo sulavana paisuileva joki tunkee niiden alitse. Kaikki on avarampaa ja komeampaa kuin kotomaailmassa. Jokivarren lukemattomat ladot eivät ole kallellaan, vaan seisovat suorina kuin talot. Ja muutamat mökit metsän laidassa … nekin ovat suuremmat kuin kotona. Rannalla ei ole mitään hökkelikylää. Eikä hautuumaata taida olla olemassakaan.

— Katso, äiti, katso tuonne!

Alimmaiseen pilvenreunaan saakka ulottuu punainen torni, joka syöksee taivaalle sakeata sauhua ja sekoittaa pilven yhä mustemmaksi. Ja toinenkin! Pienempi torni… Musta, suuren suuri korsteeni, josta savu sätkähtelee kuin hinaajalaivan piipusta. Äkkiä vihloo ilmaa hirvittävä vihellys ja hallava sauhu pöllähtää punaisen tornin kupeelta. Joel on noussut seisaalleen kuskipukkia vasten ja kuuntelee ja katselee kuin odottaisi jotain mullistavaa tapahtuvaksi.

— Puhaltavat ruokalevolle sahalaisia, selittää Porkan ukko.

— Renkejäkö ja päiväläisiä?

— Mitä lienevät maailmanrannan sällejä…

— Sällejä! — Joel ymmärtää. Kisällejä suunnaton lauma. Ja nyt ne lähtevät syömään ja sata mestaria etunenässä.

Ajetaan yli sillan. Joelia huimaisee sen korkeus. Hän rauhoittuu vasta kun käännytään pienemmälle tielle ja upotaan taas turvalliseen petäjikköön.

Tiet käyvät vähitellen taas valkeammiksi. Korkeita portinpylväitä vilahtaa ohi, ja välillä lasketaan isojen, punaisten latojen vieritse.

Tuolla kohoaa kaariportti. Kolme kertaa suurempi kuin Maatialan tai vaivaistalon portti. Sen alitse Ilon harja kuin humahtaa ja perässä kuomureki kumahtaa juhlallisesti. Pysähdytään portaitten eteen, mutta lasisen kuistin isot kaksiosaiset ovet ovat kiinni. Ruskeankeltainen kartano on ihan kuin tyhjä.

Ketään ei kuulu. Ei pienten piikainkaan kasvoja näy akkunoista. Augusta-rouva on noussut reestä ja seisoo hetken liikkumattomana turkissaan. Joel tuntee, että äiti on hetken neuvoton, ja hänen tulee paha olla. Mennään pois … hän on jo kuiskaamaisillaan.

— Porkka ajaa hevosen katokseen, käskee samassa äiti, äänessä päättäväistä tahtoa.

Tuvan portailta kiepsahtaa näkyviin äijänkäkkänä, lyhyet ruskeankuluneet saapasvarret laihoissa kintuissa. Hampaattomasta suusta kuului äidin selän takana kitisevä, hätäilevä ääni:

— Augusta käy vaan sisälle. Aleksandra on kyllä kotosalla. — Hän katsoo avuttomana akkunaan ja tuvan portaille päin ja kyhnii sitten epäröiden herrasportaille:

— Talviteloillaan vielä nämä ovetkin…

— Antaa olla, sanoo äiti. — Väenpuolen ovet lienevät vielä auki. — Ja hän lähtee tuvanportaita kohti. Joel seisoo paikallaan ja tuijottaa ukkoon. Sen toinen silmä on syvällä ja elehtii hyvillään, viekkaan näköisenä. Mutta toinen on ulompana, pyöreä ja kiiltää elottomasti. Killittää kuin lasisilmä kuluneen nuken päässä, katsomatta minnekään. Muutama harmaa haituva on leukaperissä. Ja posket lontollaan. Joel tuijottaa elottomaan silmään…

— Tule, kuuluu tupaporstuan ovelta. Joel taapertaa kangistunein jaloin äitinsä perässä tupaan. Vilunväreet karmivat selkää.

Emäntä, Aleksandra, Virt'ojan haltija, toisen puolisonsa, Vihtori-isännän, ja koko aluskunnan kieltämätön valtijatar, istuu ruokasalin takaisessa peräkamarissaan liikkumattomana. Hän on jo lähes kuudenkymmenen. Mutta hänen selkänsä on suora kuin tuolin karmi hänen takanaan. Kireä röijy istuu hyvin vyötäröiltä ja leviää hyvässä järjestyksessä mahtaville lanteille. Otsa on kapeahko ja silmien ympärillä tihruileva ilme. Mutta kyömy, jalomuotoinen nenä, tarmokkaasti kiristyvä alahuuli ja koko pään takakeno asento uhoavat taipumatonta mieltä, eräänlaista kylmää emännyyttä, joka on vuosikymmenien varrella kovettumistaan kovettunut. Tyhjän tuvan penkillä istuu Virt'ojan tytär ja hänen vierellään mierolaispoika.

Augusta-rouvan sielu on ollut jo kuukausia kuin meri, jonka ei tarvitse riehua näyttääkseen voimaansa. Olen nähnyt ihanampaa ja hirvittävämpää kuin kuolema. Miksi enää itkisin ja mitä minä pelkäisin? Tätä ajatusta hän oli toistellut toistamistaan itselleen sairasvuoteella ja tehnyt elämänsä riekaleista itselleen uuden ja vahvan sydämen. Tämän uuden rauhansa mainingeilla hän oli syleillyt miehensä sydäntä eronhetkellä. Niiden oli täytynyt lipua takaisin tämän rakentamalta paatumuksen kalliolta. Mutta sitä hiljaisempi rauha asusti nyt hänen sydämensä meressä.

Joel katselee tuvan takassa raukenevaa hiillosta ja vetää sinne vähitellen äidinkin katseet.

Keittiöön vievä ovi aukenee hitaasti ja varmasti. Oven aukossa seisoo talon emäntä:

— Miksi et tule kamarin puolelle?

Äiti ja poika nousevat penkiltä.

— Tulen sinne, minne käsketään, vastaa tytär lauhkean rauhallisesti.

Emäntä kääntää selkänsä, menee sisähuoneisiin ja omaan peräkamariinsa jättäen jäljessään auki monet ovet, joitten kuluneitten kynnysten yli Augusta-rouva taluttaa poikaansa.

Peräkamarissa istuu jo emäntä korkeaselustaisella tuolillaan ja viittaa tyttärensä asettumaan ovensuu-tuolille.

— Ilves on siis ajanut ryöstösaaliinsa takaisin imettyään kuiviin sen veret.

— Köyhyys ajoi maantielle. Ja minnepä osasin muuallekaan kuin…

— Niin, niin … häpeällä läksit ja häpeällä palaat. Juuri niin… Niin kävi kuin ennustinkin.

— Jos jotain häpeällistä on tapahtunut, lienen siitä jo veroa maksanut minäkin, huoahti tytär puoliksi itsekseen, jääden katsomaan akkunasta paisuilevaa virtaa.

— Oletko jo osannut katua sitä, että karkasit kuin maaton ja mannuton heiskale tuon rentun mukaan, jolla itsellään ja jonka isällä ja isien isillä on ollut näillä main aina kehno maine?

— En ole osannut katua enkä taida sitä vieläkään. Minä rakastin häntä.

— Ja rakastat kai vieläkin? tuli ivallisen tiukasti.

Augusta-rouva tuijottaa jälleen virralle päin ja hakee vaistomaisesti hapuillen Joelin päätä:

— Rakastan ainakin niitä kymmentä onnellista vuotta, jotka elin hänen rinnallaan, ja … häneltä saamiani lapsia. — Hän on noussut seisaalleen ja painaa Joelin pään rintaansa vastaan.

Joel on punainen hiusmartoon saakka. Hän tuntee olevansa ikäänkuin näytteillä ja kaupan. Kelvataanko tässä vai ajetaanko pois? Hän vihaa tuota isoa emäntää ja häpeää äitinsä, itsensä, isänsä ja kaikkien puolesta. Isoäiti silmää poikaa tutkivasti.

Joelin otsa kurtistuu yhä jännittyneempiin ryppyihin. Hän tuntee itsensä niin alastomaksi, että nyt oli jo myöhäistä itseään ja silmiään piilotella. Hänen katseeseensa nousee uhma. Otsa työntyy yhä enemmän eteenpäin. Ja samalla jännittyy niska kuin piikkiniskaisella ahvenella. Mitä sinä meistä piinaat … sanoo ilme venyneissä huulissa. Isoäiti ei saakaan enää silmiään irti pojan kasvoista. Häntä huvittaa ja säälittää. Hän nostaa nauravasti kulmallisiaan ja nyökäyttää ystävällisesti päätään. Joel näkee muuttuneet silmät, jotka tuovat mieleen äidin, silloin kun tämä uhkaa häntä kutittaa rinnasta. Pään asento muuttuu, hän katsoo nopeasti isoäitiä ja hymähtää huomaamattaan.

Emäntä istuu hetken vaiti myhähdellen vanhan naisen tapaan. Sanoo sitten entistä lauhkeammin, mutta yhä kielen alla iva:

— Ja Virt'ojan tyttärenäkö luulet palaavasi?

— Sitä en luule. En ole tullut tyttäreksi; vaan palkolliseksi, jos huolitaan, ansaitakseni joksikin aikaa pojalle ja itselleni ruoan ja asunnon. Vieraalle menemisen arvelin tuottavan häpeää entiselle kodilleni. — Entisen rikkaan on ajateltava useampia asioita kuin muiden köyhäin, lisäsi hän ajatuksissaan odotettuaan turhaan äitinsä vastausta.

— Niin no, no niin… Näyt ajatelleen asiaa. Ja onhan isossa talossa aina työtä… Saat kyökkipiiat käskysi alle ja vastaat sisähuushollista. Kyökkikamarin saat asuttavaksesi itsellesi ja … pojalle. Syötte tietenkin isäntäväen pöydässä, jo … palkollistenkin takia.

Aleksandra-rouva nousi. Joel jäi äitineen Virt'ojan rustholliin.

X.

Karsina-kansa.

Uusi evankeliumi oli tullut meren yli muutamien lahjakkaitten suutarinkisällien selkärepuissa. Ja he olivat huutaneet yli herrojen päitten suoraan Suomen erämaihin.

Korpi oli vastannut. Ja entinen patriarkallinen isäntä- ja herravalta alkoi lakastua. Mutta mitään ratkaisevaa ei ollut tapahtunut. Maan-nälkä oli tosin pieneläjäkansan köyhyyden-marinan muuttanut jatkuvaksi murinaksi, ja sen lumpeutuneet korvat herkistyivät viikko viikolta monenmuotoisten maanjakohuhujen palsamista. Mutta "yhteiskunta" oli sille vielä käsittämättömämpi sana kuin "taivas", jos tuntuivatkin hoippuvan pappien panemat osviitat sinnekin päin. Se ei osannut vielä edes huutaa. Ja mihinkä päin äänitorvensa kääntää? Isännille jos kerrankin karjahtaisi, sitä kovemmat lait laatisivat valtiopäivillä palkollisille ja torppareille. Ja nuo maantienlipparit, akitaattorit! Mukava niitä oli kuunnella. Mutta näkihän nuo … eivät ne tärkkikaulukset pitkälle peittäneet heikkoa ja suonikasta nälkäkaulaa, joka osoitti, että kaukana olivat herroista ja herrojen mahdista sekä antaa että ottaa.

Maattomain pellonkuokkijain suuri lauma olisi sittenkin pannut uskonsa ennemminkin johonkin oikeaan lihavaniskaiseen herraan, kuvernööriin tai vieläkin korkeampaan, vaikkapa itse nuoreen keisariin, joka kuului olevan lahealuontoinen valtias.

Mutta sellaista herraa ei tullut. Vuosisataiset laiminlyönnit olivat turruttaneet herrojen aivot. He eivät näyttäneet käsittävän, että maanomistusolojen aataminaikaisuus esti viljelysalaa leviämästä, sillä torppari teki työtä vain hengenpitimikseen eikä isännän rikastuttamiseksi.

Hän raatoi pellollaan saadakseen ryysyt ja ruoan ipanaparvelleen, kunnes se oli valmis maailmanrannan kouluun, ja sitten … omat luunsa kohtalaisella kunnialla hautaan. Hänellä ei ollut ikuisuuden toivoa poikansa ja poikansa poikien jatkuvasta työstä samoilla pientareilla. Hänen sielultaan oli riistetty maanmuokkaajan luonnollisin ja vahvin autuuden turva. Mutta talollisenpojat, he saivat syödä jyvät ja ytimen polvesta polveen isävainajansa kämmeneltä. Torpanmiehen korviin kahisivat vääryyden kyykäärmeet omasta heinikosta. Hänen mielensä myrkyttyi myrkyttymistään niiden ikuisesta sihinästä. Mutta hän ei osannut niitä tappaa.

Niin, herrat eivät tunteneet, että vääryydentunto kaiveli torpparin sisuksia pahemmin kuin pettu ja härskinen silakka. He eivät nähneet, että juuri maattomain laumasta oli kasvamassa — ja jo kasvanut — suomalaiseen yhteiskuntaruumiiseen paise, josta kerran täytyi vuotaa visvaa ja verta sitä enemmän, mitä kauemmin se sai jomottaa ja levetä. He eivät kyenneet vuosisadan loppuun mennessä ratkaisemaan tätä vuosisadan suurta kysymystä. Eivätkö tahtoneet vai eikö heillä liene ollut siihen voimiakaan?

Joka tapauksessa päättyi säätyjen ja herrain etsikkoaika samalla kertaa kuin koko vuosisata.

Sillä slaavilaiset satraapinsaappaat olivat jo silloin tallanneet yli Kannaksen, ja niissä seisoi nyt kahareisin keskellä pääkaupunkia Nikolai Ivanovitsh Bobrikoff.

Hän oli jo pitänyt hautajaispuheen "kansakuntain joukkoon" koroitetulle Suomelle. Hän oli jo lyönyt rintaansa, jonka povitaskussa upeili keisarillinen kuoleman-manifesti, ja huudahtanut nousukkaan karkealla kielellä: "Nyt olen sitonut suomalaiset koirat, niin ettei pirukaan pääse irti." Ja manifestin keisarilliset vahvistussanat: "Olkoon niin", oli senaatti jo taipunut julistamaan koko kansan tiettäväksi.

Ja minkälainen oli sinä hetkenä tämä "suomalaisten koirain" yhteiskunta? Se näytti todellakin ensihetkessä oikealta Pohjolan Gibraltarilta. Oliko sen kansa todellakin kuin Schwyzin, Urin ja Unterwaldenin talonpojat tai Hollannin vainotut geusit? Sehän näytti nousevan yhtenä miehenä. Se käveli, juoksutti ja hiihti kokoon hankien peittämästä erämaasta yhdessä viikossa yli sataatuhatta allekirjoitusta suureen anomuskirjaan, jonka piti jälleen avata lempeän keisarin lumpeutuneet korvat. Ja se teki tämän yksimielisenä ja salassa, niin että vain yksi Mylläri-Matti ja yksi talonjussi löyttiin Juudaksiksi. Taisteltiinko nyt todellakin uutta Termopylaita kalevalaisen sanan mahdilla? Niin kyselivät sekä ihmeissään että hurmioissaan Helsingissä ne herrat, jotka olivat kansan-adressin keksineet, rahat merkinneet ja tekstin kirjoittaneet.

Herrat erehtyivät taaskin, sekä itsestään että alemmasta kansasta. Vanhuuttaan lahonnut yhteiskuntarakennus, jota uudet tuulet huojuttelivat, ei voinut olla pohjia myöten luja, eikä myöskään voinut yksimielisyys päästä joka kevät kukkaan ylen ahtaissa ja yhä lisääntyvissä aitauksissa. Eihän missään maailman kolkassa ole rakennettu aitoja niin määrättömiä matkoja ja niin mutkikkaita kuin Suomen niemellä. Sääty-yhteiskunta oli tehnyt omansa, sekä pääaidat että väliaidat, ja pönkitteli nyt näitä parhaillaan milloin mistäkin löytämillään tukipuilla. Mutta pieneläjät olivat panneet sata- ja tuhatvirstaisesti omaa risuaitaansa, joka alkoi pahasti rumentaa tuhansien järvien Maamme-lauluisia rantamia.

Aatelisto ja porvaristo seisoi valtiopäivillä papistoa ja talonpoikaistoa vastassa. Ja myöskin kotoisissa oloissa isäntä ja pappi vetivät samasta köydestä jurrittavaa torpparia ja lammasnaamaista muonamiestä sekä ylimääräisiin päivätöihin että autuuden kuuliaiselle tielle. Mutta talonpojalla oli lisäksi aivan omat ominaiset aidanpanonsa vieraskarvaista ja ruotsalaissieluista maallista virkamiehistöä vastaan, kuten tälläkin omat sinikeltaiset herras-aituuksensa lukittuine portteineen. Ja nyt, juuri nyt olivat työläiset alkaneet rakentaa läpäisemätöntä verenkarvaista lankkuaitaa, jonka yli ei päästetty tuolta puolen herraa eikä tältä puolen luokkatietoista proletaaria.

Näiden lisäksi kohosi fennomaaniherrojen ja ruotsikkojen välillä korkea ristikkoaita, jonka toinen puoli oli maalattu myrkynviheriäksi ja toinen sinivalkoisen haaveelliseksi.

Tämä lukemattomien aitojen ja karsinoitten monimuotoinen rykelmä ei ollut enää neljän säädyn yhteiskunta, mutta se ei ollut myöskään uudenaikainen luokkayhteiskunta, puhumattakaan parlamentaarisesta valtiosta. Se oli vain eräs tuhatkarsinainen tarha, jonka jokaisesta aidanraosta räyskittiin "koko kansan" autuaaksitekevässä nimessä.

* * * * *

Oliko tämänkaltaisessa kansassa edes neljääkymmentä vanhurskasta, joiden tähden se pelastettaisiin Idän satraapin aasialaisesta syleilystä?

XI.

Palkkapiian poika.

Vuosisadan ensimmäisenä kesänä elokuun kirkaskajoisessa illansuussa pelasivat Virt'ojan kesävieraat muhkeasta päivällisestä pingoittuneitten vatsainsa vajottamiseksi erästä ajan muotipeliä. Rengaspeliksi oli Joel sen nimittänyt matkiessaan sitä omatekoisillä vekineillä kylän poikien kanssa riihipihassa. Suippokärkisestä kepistä viskattiin ilmaan rottinkirengas, jonka vastapelaaja otti loitompana vastaan oman keppinsä kahvaan.

Matilda-rouva, nuoruuttansa innokkaasti säilyttelevä Augusta-rouvan vanhempi sisar ja protokollasihteeri tuomari Larikan ihailtu puoliso, seisoi pihan kulmalla omalla pelipaikallaan. Ja hänen lähettyvillään Joel, jonka piti juoksuttaa rengas rouvan käteen, jos se sattui vipsahtamaan sivu kepinkärjen. Laajan peliympyrän kehällä oli muuta herrasväkeä. Matilda-rouvan vanhin poika Teodor, joka kantoi yhtä huolettomasti kulunutta lyseonlakkiaan kuin uudenuutukaista abiturus-arvoaan, pelasi äitinsä vasemmalla puolella ja heitti renkaansa sahanpatruunan tyttären Rean sirosti sojottavaan keppiin. Mutta Rean veli, sahan elähtänyt nuoriherra Axel, joka oli puettu hellehousuihin ja siniseen takkiin, pelasi maailmanmiehen kohteliaisuudella Matilda-rouvan keskimmäisen tyttären Ruthin kanssa, joka oli jo ennättänyt saada hoikalle vartalolleen eräitä naisellisia muotoja ja näiden mukana miellyttämishalua. Larikan perheen nuorin tytär, Joelin ikäinen Ihanelma, jota sanottiin Nelmaksi, piipahteli vikkelänä omalla kulmallaan, somassa kukillisessa leningissään, ja vempsahutteli tahallaan renkaat yli äitinsä pään pitääkseen sillä tavalla Joelinkin ikäänkuin leikissä mukana.

Markus, Virt'ojan poika toisesta aviosta, teologian ylioppilas, nojasi sivummalla tikapuihin ja luki likinäköisillä lukutoukan silmillään lentokirjasta "Isänmaan puolesta", mietelmiä ja lausuntoja, joita tunnetut kansalaiset olivat antaneet.

Hän on isänsä, Vihtori-isännän, ilmetty perikuva. Ohuet sääret, terävä ja ohut, juuresta nippaan saakka tasaisesti punertava nenä ja olemattomat huulet ovat varmastikin Virt'ojan tohvelisankarin suoraa perintöä. Mutta pienen pieni kelleri vatsan kohdalla osoittaa hänet ahkeraksi istujaksi viisauden ääressä ja todellisten rovastien myöhäsyntyiseksi jälkeläiseksi. Silmät ovat rasittuneet lukutyöstä ja seisovat yhtä paljon pallillaan kuin isällä pään sisässä. Suuri ero on myöskin siinä, että isällä on toinen silmä lasisilmä, mutta pojalla on vain silmälasit. Alaleuassa on vaaleaa, huonosti ajettua parransänkeä. Mutta sininen raittiusnauha on napinlävessä, sillä hän ajaa kaikkia ajan siveellisiä aatteita ja aikoo kerran nostaa kirkon himmentyvän auktoriteetin entiseen loistoonsa. Tätä varten hän on tutkinut simpanssin näköisen Darwinin lajien synnyt, Spencerin homo- ja heterogeeniset viisaudet ja etenkin jumalattoman Haeckelin teokset, mutta vielä useammat jumaluusopilliset dogmaatikot, joiden viisaudella ja vaikkapa pelkällä raamatun luomiskertomuksella hän on minä hetkenä tahansa valmis todistamaan Nietzschen ristiriitaiseksi ja Haeckelin petkuttajaksi. Hän ei todellakaan ole tuhlannut lukuaikaa. Hänhän on opiskellut jo viitisen vuotta eikä ole tällä aikaa käynyt kertaakaan tanssiaisissa ja vain kerran teatterissa, jossa "Wilhelm Tell" oli vain lisännyt hänen hengellistä kiivauttaan, sillä se oli hänelle todistanut maallisen neroudenkin vaaralliseksi, koska se voi ihannoida murhatekoa ja villitä mieliä laillista esivaltaa vastaan. Tällä kertaa ei hän ajattele Harnackin epäkirkollista raamatunkritiikkiä eikä Nietzschen pakanallista yli-ihmisrienausta. Suomi-äiti makaa koettelemusten paareilla kuolemaisillaan, ja siksi hän kantaa surunauhaa vasemmassa hihassaan, kuten oli jaloimmalla nuorisolla tapana sortokauden alkuaikoina. Hartaana hän tutkii kirjastaan erään tuomiorovastin kirjoitelmaa, jonka mottona on ylevä virrenvärssy:

Ei kukkasten ihanien
Pääll' aina käydä täällä,
Mut Jumalaan ken luottaa vaan,
On aina voiton päällä.

Suuren pihalehmuksen alla on kahvipöytä, jolle Augusta-rouva kantaa keittiöstä piian kanssa kukkuraisia kuppi- ja leipätarjottimia ja järjestelee huolellisesti. Hän on alkanut kammata hiuksensa entistään kireämmälle. Ne reunustavat sileänä silkkinä kuperan otsan ja päätyvät tiiviiksi nutturaksi, jossa musta hiusneula on ainoana koristuksena. Hänen pukunsa on tumma. Kultaista rintaneulaansa hän on jo aikoja sitten lakannut kantamasta. Valkoisessa emännän-esiliinassaan hän muistuttaa hautajaispitojen laittajaa. Hän ei katsele ympärilleen, hän palvelee rauhallisen vaiteliaana. Hän on emännöitsijä, joka ansaitsee ruoan ja asunnon pojalleen ja itselleen. Muuta ajatusta ei hänessä liiku. Hän huoahtaa vasta myöhään illalla helpotuksen huokauksen, päästessään Joelin kanssa kahden keittiökamariin.

Lähellä pöytää puutarhapenkillä istuu Suometarta lukien Keisarillisen Suomen Senaatin protokollasihteeri Larikka. Kultasankaiset silmälasit välähtelevät auringossa. Kultaiset napit häikäisevän valkeassa paidanrinnassa ja penkille asetetuissa kalvosimissa säihkyvät kiiltävinä pisteinä. Valkoisissa liiveissä kelluvat kultaiset kellonvitjat ja päilyilevät napit kuin päärlyjen rivi. Korkeasta kauluksesta leppoisaan vatsaan saakka hän selvästikin on virkamieskunnan aristokratiaa. Mutta ahtaan kauluksen yläpuolella seisovat neliskulmaiset talonpojan kasvot, joiden kansallisesta rotupuhtaudesta hän on eräissä fennomaanien heimoseuroissa ylpeillytkin ja saanut vakavaa suosiota, mutta joiden uraali-altailaiseen muinaisleimaan hän on kuitenkin yrittänyt sekoittaa skando-germaanista profiilia, kasvattamalla alahuulen alle tarkasti hoidettua pujopartaa. Tämä ei tosin harva- ja ruosteenkarvaisuutensa vuoksi ollut hänen omastakaan mielestään oikea valtiomiesparta. Mutta katalaa vääryyttä olivat sille joka tapauksessa tehneet ne kagaali-keltanokat, jotka keskellä pääkaupungin katua olivat hänelle — nähtävästi juuri partaa tarkoittaen — huutaneet: Sipuliryssä! Ja että muutamat perustuslailliset nulikat olivat piirtäneet hänestä häpeämättömän pilakuvan, jossa tämä joka tapauksessa säädyllinen miehenmerkki oli käännetty pukkimaisesti leuan alle, sitä hän ei totisesti aikonut unohtaa valtiollisissa suunnitelmissaan. "Pukki kaalimaan vartijaksi!" oli painettu kuvan alle muka pirullisen arvoituksellisesti. Ja tämä oli tapahtunut juuri viime kuussa kielimanifestin yhteydessä, jolloin hänellä hallituksen hajotessa oli mahdollisuuksia tulla senaattoriksi. No, no … no, no … jäkytti hän taaskin keskellä lukemistaan. Meriittiä se vain on, meriittiä… Senaattorin salkku ja valtioneuvos tai ainakin kuvernööri… Odottakoot kagaalit ja ruotsikkojen hännänlieputtajat! Turhaan ei hänelle suotu viime pääsiäisen tähtisateessa Pyhän Stanislain ritarimerkkiä. Kenraalikuvernööri on kyllä mies näkemään, kenessä on tulevaisuudenmiestä…

Protokollasihteeri jäi ikäänkuin tuijottamaan kolmannen luokan stanislafkaansa, joka makasi samettisessa kotelossaan piirongin laatikossa. Suomalaisuus voittoon! seisoi mustilla kirjaimilla Suomettaren etusivulla. Ja se oli hänen oma lehtensä, sillä siinä oli valtioviisasta järkeä…

Peli on loppunut, ja pelaajat kokoontuvat iloisesti väitteleväksi ryhmäksi. Protokollasihteeri tuntee olemuksensa leviävän jonkinlaiseksi kansallisuuden patriarkaksi, jonka ympärille kerääntyvät lapset ja lapsenlapset, kokonaiset nuorisopolvet, kuin suuren miehen muistopatsaalle. Juhlallinen tunnelma ympäröi gloriana hänen valtiomiespäänsä, ja hän tuntee tarvetta johonkin isälliseen tai ylimalkaan lempeään tekoon … lahjoitukseen tai suureen puheeseen uskollisuuden sillasta, jonka kansakunta on rakentava keisarin valtaistuimen juurelle saakka…

Alkavat siirtyä pöytää kohti. Loitompana vetää Ihanelma kädestä vastustelevaa Joelia samaan suuntaan. Protokollasihteeri viittaa innokkaan hyväntahtoisesti lapset luokseen. Hän vie laajalla liikkeellä kätensä housuntaskuun ja vetää esille kukkaronsa. Heristelee kutsuvasti sen hopearahoja ja kuparilantteja. Hänen sydämensä vaatii vaatimalla jotain lempeää tekoa. Poika ja tyttö seisovat hänen edessään. Lapset saavat lähteä ostamaan itselleen karamelleja. Kas, tässä Nelmalle! Hän ojentaa 50-pennisen tyttärelleen. Ja Joelillekin … hän valitsee ja valitsee. Kas siinä! Viiden pennin lantti on kämmenellä… Ei muuta kuin ottaa. Harvinainen tapaus.

— Kiitoksia. En tarvitse. — Joel käännähtää ärtyneesti ja poistuu holtittomin askelin. Hän on venynyt viime talven aikana pitkäksi ja hoikaksi ja kasvot ovat käyneet laihemmiksi. Hän on nykyisin hermostunut ja äkkipikainen. Matilda-rouva olikin hiljan kehoittanut sisartaan hiomaan kasvatuksella pois pojasta tuota kömpelyyttä ja umpimielistä ylpeyttä, mikä ei voinut olla muuta kuin kuritonta itserakkautta tai suorastaan … älyllisen vajamittaisuuden merkki.

Silloin, sen ainoan kerran, oli Augusta-rouva kimmastunut ja noussut kuin naarasteiri poikasensa puolesta:

— Vai vajajarkinen, Joel? Hän sai viime talvena kansakoulun ensimmäiseltä luokalta parhaan todistuksen ja… No, niin, ja mitä muuhun tulee, antakaa pojan olla omissa oloissaan. Elämä täällä näyttää kyllä kasvattavan poikaparkaa liiaksikin.

Tämän jälkeen kesävieraat olivat tyytyneet vain hymähtämään Joelin kummallisuuksille. Niinpä protokollasihteerikin pisti rahan takaisin kukkaroonsa pahentumatta sen enempää pojan töykeästä vastauksesta. Ihanelma juoksi rahoineen kyläkauppaan, ja Joel vaelteli leikkuupellolle, jossa tiesi tapaavansa hyväntahtoisen pehtorin molempine poikineen, joista toinen, Uuno, oli koulussa hänen vierustoverinsa ja toinen, Valte, jo lyseolainen ja tulemaisillaan ylioppilaaksi, mutta oli lainaillut Joelille monenlaisia hauskoja kirjoja luettavaksi.

Markus-herra lähestyy kiivaasti kirja avattuna protokollasihteeriä.

— Kuule, lanko, minun omaatuntoani tulevana kirkonmiehenä ja sinun puolueesi kannattajana koettelee tämä kirja ankarasti. Minun moraalini ei todellakaan voi tulla muuhun tulokseen kuin siihen, että hallituspuolueen kannanotossa on siveellistä ristiriitaisuutta. Toivon sinun voivan selittää, kuinka on mahdollista, että…

— Rakas teologini, meidän ohjelmamme on tässä maassa ainoa, joka on … melkeinpä taivaallisessa sopusoinnussa sekä raamatun että kirkon etujen kanssa. Meidän arkkipiispammehan…

— Mutta miten selität tämän? Meille on sanassa opetettu: … älä pyydä sinun lähimmäises huonetta; älä himoitse lähimmäises emäntää, eikä hänen palvelijaansa, eikä hänen härkäänsä, eikä…

— … eikä hänen aasiansa, jos muistan oikein, tokaisi pilkallisesti nauraen pöydän ääreen saapunut Axel-herra.

— … eikä mitään, mikä sinun lähimmäises oma on, jatkoi Markus vakaasti ja painavasti. — Eikö ole näin sanottu?

— Tietenkin on… Ja meidän puolueemme perusajatuksista vankkumattomin on juuri yksityisomaisuuden koskemattomuus…

— Juuri niin… Niin olen ajatellut. Ja kirkon suuri tehtävä tänä aikana on pyhittää, karkaista niin sanoakseni hengen tulella tämä jumalallinen laki horjumattomaksi kilveksi köyhien väärää ahneutta, etten sanoisi ryöstämishalua vastaan…

— Juuri niin, rakas lanko, säilyttää lailliset suhteet … suhteet keisariin, kansaan ja … ja jälkipolvien rikkomattomat oikeudet isiensä maahan ja mantuun.

— Niin te sanotte, niin te sanotte! Mutta tässä kirjassa, katso … tuomiokuntamme tunnetuin rovasti vahvistaa todeksi huhut, joihin en tähän saakka ole uskonut. Venäjän hallitus ja hänen ylhäisyytensä kenraalikuvernööri on lähettänyt miehiään kansan keskuuteen, ja nämä lupaavat keisarin nimessä rahvaalle kultaista aikaa, jolloin maat tasataan itsellisten kesken ilmaiseksi ja verottomina nautittaviksi. Tämähän on kansallisen oikeuskäsityksemme törkeää häpäisemistä ja vielä pahempaa! Se on osaansa tyytyväisen maalaiskansamme rienaamista kapinaan ja ryöstöön.

— Herra pastori on surkeasti erehtynyt, jos luulee maatonta väestöämme tyytyväiseksi osaansa, tarttui taas Axel-herra. — Laiton ryssäläinen sortovaltius, jota herra protokollasihteeri täällä on niin monet kerrat jalosti puolustanut…

— Minä sanon vain, keskeytti Markus korkealla äänellä, — minä vastaan raamatun sanoilla: Älkää luottako väkivaltaan, älkääkä ryöstettyyn turhaan turvatko!

Protokollasihteeri oli noussut Axel-herran sanoista kuin ampiaisen pistosta. Punaiset täplät läimähtivät hänen poskilleen. Hän hääräisi partaansa niin sokeana kiukusta, ettei edes huomannut, että Vihtori-isäntä oli tuonut pehtorin ja Valte-herran kahvipöytään ja että leikkuuväki oli kerääntynyt tuvan portaitten vaiheille, jääden sinne kuuntelemaan hörössä korvin…

— Minä … tartun kiinni, alkoi hän puhisten, — sekä kirkollista härkää sarvista että ruotsalaista kagaalia leukaluusta! Jos ketkä ovat tässä maassa polkeneet maaseudunkin suomalaista rahvasta, ovat sen juuri tehneet ruotsalaiset virkaherrat ja Kristiina-kuningattaren aikana — kuten hieno sanontatapa kuuluu — tänne Riikin-Ruotsista saapuneet sahanpatruunat ja muut keinottelijamaakarit. Kun me nyt, me, joiden vastuulla — uskallan sanoa — on tänä hetkenä Suomen kansan kohtalo, kun me näemme suomalaisen rahvaan toivovan pelastusta Venäjän hallituksen, niin ja … Suomen — huomatkaa tämä, nuoriherra — Suomen laillisen hallituksen toimenpiteistä, emme me näe siinä muuta kuin suomalaisuuden voittoa, jonka aika vihdoinkin on tullut…

— Mutta voi sitä, joka rakentaa huoneensa vääryydelle ja ylisaaliinsa laittomuudelle, siinä on terveen yhteiskunnan perustus, ja jos sitä horjutetaan…

— Luterilainen kirkko, jatkoi protokollasihteeri muuttaen puhetapansa sedällisen opettavaksi, — ei ole koskaan ymmärtänyt korkeampaa diplomatiaa. Lupaukset kansalle ovat politiikassa — herrat kai tietävät jotain machiavellismista — samaa kuin aasille heinäkasa. Tämä pienennetään tai otetaan pois aina tarpeen mukaan, niin että nuori lankoni voi rauhoittua sekä kirkonmiehenä että Virt'ojan perillisenä.

— Olen puhunut kirkosta, vanhurskauden perillisestä, enkä…

— Ja tulkinnut jumalansanaa kuin piru raamattua, luvalla sanoen, singahutti Axel-herra nauraen.

Protokollasihteeri veti diplomatiansa vyyhdestä uuden säikeen:

— Ja sitäpaitsi: maanjakoa ovat saarnanneet etupäässä työväen agitaattorit ja jo ennen kuin…

— Mutta ei petos mielessä eikä ryssänkätyrien kanssa! kajahutti äkkiä pehtorinpoika Valte, joka oli Matti Kurikan ihailija ja kiihkeä nuorsuomalainen. — Meidän historianopettaja on sanonut, että nyt valloittavat ryssät toistamiseen Suomea ja että nuorten on tehtävä kuin Adlercreutz Siikajoella. Ja Matti Kurikka on sanonut, että…

— Irti porvareista! hohotti Teodor suu leipää täynnä. — Hiton ikäviä nämä saarnat. Vaari panee ennemminkin toimeen leikkuutanssit, kun on pirtti likkoja täynnä, ja me pojat kun tanssitaan, ja hänen hurskautensa Markus saa pitää huolen jähyllä käymisestä…

Markus-herran silmät pallistuivat ympyriäisiksi siveellisestä kauhusta.

— Tyst, pojat! Älkää sekaantuko vanhempien ihmisten keskusteluun…

— Nuoret nuoria puhuvat, hymähti pehtori. — Mutta jos minunkin sopii sanoa sanani tässä viisaampieni parissa…

— Pehtori sanoo vaan ajatuksensa. Valveutuneet kansanmiehet puhuvat niin sanoakseni rintaäänellä julki sen, mitä syvissä riveissä tunnetaan ja toivotaan.

— Niin, tuota … minä olen ajatellut, että nykyiset hallitusherrat näyttävät huonoa esimerkkiä alemmalle kansalle.

— Bravo, bravo! huudahti sahan herra. Protokollasihteeri pudotti rillit nenältään ja veti nenäliinan taskustaan.

— En kiitä ruotsalaisia virkaherroja, jatkoi pehtori, — heillä on omat syntinsä kansan edessä. Mutta jos minä — kuten on tapanani ollut — aattelen tuonnempain aikojen kannalta asiaa, niin kyllä suomalaiset hallitusherrat, edesauttamalla laittomia manihvesteja ja sortajan suosiosta virkapaikkoja ottamalla, opettamalla opettavat koko kansalle, miten tehdään maanpetoksia ja valtiopetoksia. Mitenkäs sitten käy, jos vallan kelkka pyörähtäisi kerran vastasukaan? Jos tuota … Venäjän anarkistit ja nihilistit pommaisivat useampia keisareita ja usuttaisivat oman maamme työläiset ja muut maattomat eläjät samaan löylyyn? Silloin muistakoot näihin laittomuuksiin taipuneet herrat, että mitä suuret viisaat edellä, sitä pienet moukat perässä…

— Mutta kuulkaa nyt, pehtori ei näytä tietävän, että senaattorit ovat keisarin luottamusmiehiä eivätkä voi, heittämättä tuuliajolle koko valtiolaivaamme…

Pehtori oli noussut istuimeltaan.

— On syytä kuunnella "syvien rivien rintaääntä", herra protokollasihteeri, sanoi Axel-herra vakavasti.

— Minä vain sanon, jatkoi pehtori, — enkä puhu tuulentuomia. Sillä mailtaan hävinneen talollisen poikana olen kyllä vaeltanut — kuten tämä isäntäkin tietää — niin tukkisavotat ja metsänajot kuin sahojen plaanit ja kartanoitten leikkuupellot. Ja sanokaa minun sanoneeni, että herrojen rikkeet seulotaan tarkalla seulalla tänä aikana jokaisessa työporukassa, kämpässä ja mökissä. Niistä iloitaan ja ne pannaan hampaan koloon. Ja jos eivät vielä osaa niitä syöttää teille takaisin, osaavat ajan tullen. Olkaa siitä varmat! Niin, ja sitä varten minä olen hieronut tyhjistä kämmenistäni opinleipää pojilleni, jotta osaisivat, köyhyydestä lähteneinä, ymmärtää ja ohjata tätä kansaa paremmin kuin ylhäiset herrat. — Eikäpähän tässä sitten tainnut muuta ollakaan.

Pehtori poistui omalle tuvalleen.

Seuraan tuli pitkä sanattomuus. Nuoremmat katsoivat protokollasihteeriin ärsyttävän odottavasti. Vihdoin hän lausahti ikäänkuin hyväntahtoisesti huvitettuna:

— Tässä kansassa on tuota sananlahjaa. Mutta — Axel-herraa hän ei voinut jättää voiton puolelle — rehdin kansanmiehen tietämättömyys reaalipolitiikasta on sentään anteeksiannettavampaa kuin se kukkoilu "germaanisella kunnialla", jota kagaalit ja perustuslailliset esittävät laintaulujensa kultaiselta tunkiolta. Vai luuletteko, nuori herra, tuon kukko-kiekuun "kunnialla kaatumisesta" kuuluvan kuinkakin kauaksi?

Axel-herra oli tullut totiseksi. Pehtorin puhe oli vaikuttanut häneen syvästi. Hän näytti saaneen ukon heittämästä järkäleestä ikäänkuin jalustan, jolla seisoa. Ne puheet naiselle ja isänmaan kauneudelle, joista hän oli ollut kuulu ennen, ylioppilasaikojensa vappujuhlissa, tuntuivat nousevan nyt hänen huulilleen, mutta syventyneinä, vaatimattomampina.

— Tosin en ole ruotsalainen siinä mielessä kuin te tarkoitatte, herra tuomari. Luulisin itseäni ennemminkin kosmopoliitiksi, jonka sielulle on ollut terveellistä viettää osa elämästään suomalaisessa erämaassa. Sallikaa minun tässä mielessä huomauttaa, että Fria ordin ja sen lippukunnan marseljeesi on ennättänyt kuulua jo kauaksi, läpi koko Euroopan. Kenpä meistä voisi olla ylpeydellä muistamatta, että sellaiset nimet kuin Spencer, Eucken, Mommsen, van der Vlugt ja Adolf Nordenskiöld, sellaiset hengenritarit kuin Gaston Paris, Emile Zola ja Anatole France ja tuhat muuta heidän arvoistaan ovat koroittaneet äänensä … pro Finlandia! Jos ei mikään muu kykenisi minua vakuuttamaan laillisuustaistelumme historiallisesta oikeudesta — ja nöyrtymissuunnan älyllisestä ja siveellisestä alhaisuudesta, täytyy minun lisätä — tekisi sen juuri tämä loistava, kansainvälinen kulttuuriteko. Tuskinpa kykenemme sen historiallista merkitystä tulevissa kohtaloissamme vielä täysin mitoin arvioimaankaan! Joka tapauksessa: silloin kun te rakennatte siltaa valapattoisen slaavilaiskeisarin palatsiin, olemme me jo omamme rakentaneet kohti Länsimaitten yliopistoja, katedraaleja ja vapaitten kansakuntain parlamentteja. Tulevaisuus on osoittava, kumpi näistä on kestävämpi.

Mutta palatkaamme onnettoman isänmaamme erämaisiin kyliin ja pieniin kaupunkeihin. Täällä kysyttiin, kauaksiko kykenee enää kantautumaan tuo haalistunut laulu "kunniasta" ja "kaatumisesta viimeiseen mieheen". Se ei näytä todellakaan korkealle kaikuneen orenburgilaisten kasakkain äskeisissä tulo juhlissa pääkaupungissa eikä myöskään kotimaisten Suomi-syöjäin illanistujaisissa. Ehkäpä tämä kansa ymmärtää vasta seuraavalla vuosisadalla, että miehinen kunnia on todella olemassa. Olkoon niinkin. Maistaa elämän viinistä sen jaloin tuoksu ja rypäle vaatii aikaa ja kulttuuria.

Ja jos ruotsalaiset yhdessä suomalaisten nuorisoryhmäin ja suomalaisten runoilijain kanssa kykenevät nyt — vaikka ehkä tappiossakin — pitämään yllä juuri tätä "kunnialla kaatumisen" ikuista periaatetta, silloin he ovat lunastaneet osan niistä synneistä, jotka he vieraskielisenä virkakuntana ja ylimysluokkana ovat tätä kansaa vastaan tehneet. Ja vaikka se olisi tämän heimon viimeinen ja ainoa historiallinen teko, on se joka tapauksessa kunnialla hautaan astumista. Tämän kaiken vuoksi olen minäkin puolestani juuri laillisuustaistelun ja vastarinnan mies. Niin, hyvät naiset ja herrat, siihen suomalaisen kansanmiehen väkevien totuuksien hapankaljaan, joka täällä äsken tarittiin, tahdoinkin vain vuodattaa lisäksi tämän pienen, mutta minun huulillani jalolta maistuvan viinimaljan. Terveydeksenne.

Puhuja kohotti kätensä ja sekaantui tyttöjen parveen. Leikkuuväki oli kuunnellut puhetta ihmeissään. Mutta sen suosio näytti olevan kokonaan Axel-herran puolella. Sillä kun protokollasihteeri asteli arvokkain askelin herrasrappuja kohti, luotiin häneen joukosta kyräileviä katseita ja renkipojat nostelivat halveksivasti housujaan joukon takana. Mutta Markus-herran pallisilmät vartioivat joukkoa siveellisen auktoriteetin palavalla voimalla.

* * * * *

Joel ei ollut tavannut Uunoa. Ja hän oli vaellellut pellolta omia teitään, riihipihan kautta ja navetan taitse, joenrantaan pyykkilautalle, jonne hän jo aamulla oli jättänyt onkensa yksikseen salakoita härnäämään.

Siinä vipsahteli ongenkoho juostessaan vastavirtaa. Joel istui. Koko sydän oli täynnä pahaa oloa. Äskeinen loukkaus oli juuttunut ruosteisena väkänä sydänalaan. Se repäisi tuon tuostakin. Ja samalla viuhahteli kuin piiska hänen synkkien silmiensä editse. Se nosti koko ruumiiseen tukahduttavan poltteen, joka hetkeksi laski, mutta läimähti taas tuskanpunana hiusmartoon saakka, kihelmöi rintaa ja ahdisti hengitystä. Hänet oli häväisty.

Rintaa hiukaisi haikea ikävä. Se valoi lamauttavaa alakuloisuutta jäseniin. Hylätty, yksinäinen, turvaton … joka hetki täällä vääryyttä kärsimässä… Kaksi kesää ja pitkä talvi luisuivat muistista hänen eteensä. Hän ei osaa kiinnittää huomiotaan muihin kuin tuskallisiin tapauksiin. Hän hakee niitä hakemalla. Ja hän löytää ne helposti. Sillä ne, juuri ne paistoivat silmiin poltinraudan jälkinä, jotka vieläkin uhosivat häpeän punaa.

Ajavat kuin käskyläistä. Kuinka mielellään hän olisikaan juossut ja toimittanut asioita, jos olisivat kerrankin taputtaneet päähän ja kiitelleet. Kun toi sylyksen hohtavan puhtaita hellapuita, eivät huomanneet mitään. Sama jos piika olisi kantanut mustia rankoja… Viime syksynä hän oli poikien kanssa juossut kieli vyön alla lepikot ja kanervikot, kantanut kopallisittain untuvahetaleisia ihmissieniä. Se oli ollut hauskaa. Mutta kiitosta ei sanottu, ei edes hymähdetty.

Mummun silmissä puhui vain käskevä ilme: tuo vielä, koppa on tyhjennetty. Hän juoksi taas… Ja illat hän sai niitä perata, niin että kädet sierettyivät haisevan kurttuisiksi.

Koko viime syyskesän hän oli hakenut pellonojista kastematoja Markus-sedän ja Teodorin pitkäänsiimaan. Oli lyhty kädessä kumarassa hiiviskellyt märkiä pientareita ja noukkinut niin, että selkää pakotti. Omilla käsillään … vähintään tynnyrillisen. Ja kehtasivat! Työnsivät kouraan Ruthin vanhat kenkärisat. Narrit! Hänellä oli omat, äidin teettämät saappaat. Hän oli heittänyt kenkäkurppanat jokeen ja kironnut ensikerran elämässään. Saatanan pallisilmä! Niin oli hän hihkaissut. Vähän sen jälkeen oli kerjäläinen, joka oli mummulta saanut homehtuneen leivänkannikan, heittänyt sen lähtiessään portaitten pieleen, sylkäissyt päälle ja naurahtanut ilkeästi. Ja häntä nauratti vieläkin. Siinä on, Jumala, sun viljas! rallatti hän moneen kertaan, matkien kerjäläisen silloisia sanoja.

Viime kevättalvena hän oli löytänyt salin pöydältä korukantisen Vänrikki Stoolin tarinoita. Hän oli ruvennut lausuilemaan kirjan runoja. Sandels valkoisen hevosen selässä Koljonvirralla oli hänen suuri sankarinsa. Ja Döbelnin musta otsaside oli koroittanut hänen äänensä pauhaavaksi myrskyksi. Hän oli lausuillut niitä enimmäkseen yksikseen, mutta myöskin äidilleen, joka oli syleillyt häntä onnellisen ihastuksen vallassa. Ja sitten … viime keväänä se suuri herra, jota koko talo palveli pikkupiiasta mummoon saakka, oli ottanut sen häneltä pois. Senkin ryssänlimppu ja … rotakolla… Mutta pehtorin Valtelta hän oli saanut lukeakseen suuria kirjoja Engelbrekt Engelbrektinpojasta ja Tanskan kuninkaasta Waldemar Seieristä, jotka nyt olivat tulleet hänen uusiksi jumalikseen.

Mutta muuten … vain pettymyksiä ja onnettomuuksia. Senkin oli hän kokenut, että hänen paras ystävänsä oli hänet katalasti pettänyt. Se tapaus ei lievity hänen mielestään koko elämässä…

Joel istuu eräänä syysaamuna Vihtori-isännän huoneessa ja katselee sahalaisia: poikia, vaimoja ja ukkoja, jotka tulevat jonossa maksamaan hyyryjä asunnoistaan. Tulee sitten pöydän viereen poika, joka näyttää melkein yhtä heiveröiseltä kuin Ismael. Poika pitelee viiden markan seteliä kädessään ja sanoo isännälle:

— Isä käski kysymään, eikö isäntä jättäisi rästiksi tätä kuuta, kun käsi tärveltyi piirusahassa ja on täytynyt oleilla työttömänä, niin jotta…

— Eihän sitä tiedä, eihän sitä tiedä… Rästiä, rästiä vaan… Ja raha kourassa, kourassa vaan… Ne-nee… Tyyriiks tulee, tyyriiks tulee… Maksettava on, ajallaan maksettava. Viisi markkaa, jaha, jaha…

Poika menee surullisen näköisenä. Joel juoksee hänen jälkeensä. Heistä tulee hyvät ystävät Tiuran Matin kanssa. Ja kumppanuus vahvistuu lujaksi liitoksi, kun he syksyllä aloittavat kansakoulunkin yhdessä.

Kerran kun puhutaan kaikki mitä ajatellaan, uskoo Joel Matille, että hänen isäänsä oli sanottu Herraksi ja Ilvekseksi ja että hän itse oli petomaisten ilvesten sukua. Tämän, juuri tämän, jonka hän oli kertonut suurena, hirvittävänä ja ylpeänä salaisuutena, sen laulaa Tiuran poika eräänä päivänä koulun pihamaalla kaikkien kuultavaksi. Ilves … ilves! Rusthollin herrapoika, Ilvesherra kaikuu ympärillä. Joel tappelee monet kerrat, mutta ilves, ilves! sähisee päivästä päivään hänen korvissaan. Hän halveksii Tiuran poikaa niin syvästi, ettei hän edes kehtaa sille suoraan sanoa, miten alhaisen teon hän oli tehnyt.

Vieläkin inhottaa. Miten kiduttavaa onkaan elää koulussa ja kotona.
Siellä vilhuvat kateelliset silmät ja kielet kähisevät: Peevelin
herraspoika, lellipoika ja lillipoika, rusthollin makisteripoika…
Täällä: palkkapiian hylätty ja häväisty poika.

Eikä Joel vielä aavistakaan, että hän oli vielä monet kerrat elämänlennossaan takertuva saman ristiriidan viheliäiseen verkkoon.

Mutta tässä eivät ole vielä kaikki hänen maanpakolaiselämänsä vaivat. Niitä on vielä syvemmällä ja sitä kalvavampia. Viime syksynä hän oli nähnyt synkännäköistä vankia kuljetettavan rattailla rusthollin ohi.

— Siinä se on rusthollin jyvävaras, olivat piiat supattaneet. — Rönkäläinen menee ottamaan linnatuomiota murrosta ja varkaudesta. Kukahan siihen Rönkäläänkin nyt torpanmieheksi pääsee? virkahtelivat penkeillä istuvat päiväläiset. Siitä alkaen on Joelia jäytänyt omantunnonvaiva. Karjakko on joskus iltamyöhään salaa pistänyt heidän akkunastaan sisään maitolitran. Äiti on sen varmaan niin järjestänyt, koska valitteli hänen kalvistumistaan. Ja vielä pahempaa. Hän on saanut äidiltä kourallisittain kuivattuja mustikoita, jotka ovat hänen himoherkkujaan. Äiti on ne pistänyt käteen hämärässä ruokakonttorissa, ja hän on tietänyt, ettei niitä ole saanut syödä talonihmisten näkyvissä. Varas, kuten Rönkäläinen… Ja äidin kasvoissa on ollut silloin jotain vavahuttavaa uhmaa. Naaraskissa raahasi kerran penikoilleen liiterin alle tappamaansa lintua ja tuijotti sivulleen yhtä tunnottomasti. Mutta lintu ei ollut kai kenenkään oma… Hän jää seuraamaan suuren häränsilmän etenemistä. Kevyt ongenkoho kieppuu jo sen partaalla. Vesi sen ympärillä on ruskeaa, ja se itse on musta … kuin omantunnon silmä.

* * * * *

Ihanelma on hakenut ja hakenut koskematta lainkaan makeisiinsa, sillä hän tahtoo syödä ne Joelin kanssa. Hän on jo päässyt toiselle luokalle tyttökoulussa ja kävellyt sisartensa kanssa Espiksellä. Hänen mielestään Joel on soma ja ihmeellinen poika. Siitä ei koskaan tiedä, onko se vihainen vai … rakastunut. Sulaa kuin vaha ja sitten pakoilee tai meiskaa ja karjuu, niin että hirvittää. Sille täytyy väliin suuttua. Mutta sellaista se kai onkin se … rakkaus…

Hän hiipii Joelin selän taakse. Istuu aivan lähelle. Mutta jokin pidättää häntä puhumasta.

Joel ei käännä kasvojaan, mutta hän tuntee suloisen henkäyksen niskassaan. Virta hänen allaan alkaa elää, ilma valaistuu. Hänen molempien kesiensä pieni salainen aurinko polttaa korvallisia. Edellisenä kesänä he leikkivät hevosillaoloa. Kun hän sillankorvassa paahtavassa hiekassa pani ohjaksia Ihanelman kainaloihin, oli hän kuhnaillut ja viivytellyt, valjastanut uudestaan, korjaillut ja valjastanut, sillä hänen olkapäänsä hymyilevä kuoppa, hänen kuumat kainalonsa, polvitaipeet, pohkeet, kikkarat hiuksensa … ne olivat hänelle tuoksuva ihme, jonka läheltä ei päässyt irti. Ja hänen juoksunsa … se oli kuin västäräkin viipottamista rantoja pitkin.

Nyt … nyt oli tullut tuskaa ja häpeätä siihenkin onneen. Keväällä se oli tapahtunut.

He istuvat liiterissä tyhjässä reessä ja ajelevat. Vauhdin kiihtyessä loppumattomassa alamäessä Joel vetää syliinsä Ihanelman. Olemattomat hevoset laukkaavat. Silloin … silloin hän tuntee koko ruumiinsa jännittyvän. Se ei ole enää hänen oma ruumiinsa. Sen jäsenet vapisevat autuaassa tuskassa. Ne kietoutuvat Ihanelman ympärille. Joel koettaa tukahuttaa hirveätä ääntä, joka on huutamaisillaan hänen suustaan. Mutta hänen kätensä haparoivat. Eikä hän ymmärrä, mitä ne tekevät. Ne anovat ja hyväilevät, käyvät väkivaltaisiksi ja puristavat… Ihanelma parahtaa. Kiemurtelee irti. Ja pakenee, pakenee…

Senjälkeen ei Joel ollut näyttänyt silmiään päiväkauteen. Häpeä oli tullut. Ja sitä oli tullut lisää, oli juuttunut koko hänen olemukseensa eikä päästänyt irti enää unessakaan…

Hän oli koettanut sitä pakoilla, mutta se oli viekas, yllätti hänet missä tahansa, joka paikassa.

Ihanelma ja hän vievät hevosia hakaan. Iso-Musta on hänellä ja Ihanelmalla Liinatukka. He hyppäyttelevät ajokkaitaan yli pellonojien. Liinatukan etujalat kompastuvat ojaan. Ihanelma putoaa hevosen kaulaa pitkin päistikkaa maahan ja jää tiedottomana makaamaan. Joel näkee, kuinka hevosen etujalat ponnahtelevat ojasta korkealle ilmaan. Ne putoavat maata kohti. Ne ovat rouhaisemaisillaan Ihanelman alleen. Mutta leviävät samassa, niin että tytön ruumis jää niiden väliin. Ja siinä seisoo viisas eläin uskaltamatta liikahtaa, ettei satuttaisi pieneen ruumiiseen.

Joel on heittäytynyt maahan ja vetää varovasti Ihanelman pois kuoleman alta. Tyttö avaa vähitellen silmänsä ja alkaa naureskella. Joel likistäytyy suunnattomassa ilossa hänen viereensä. He makaavat tuoksuvassa apilapellossa. Ihanelman vaatteet ovat sikin sokin. Hän tuntuu alastomalta. He vierittelevät ja hengästyvät. Ihanelma on melkein hullumpi kuin hän. Kutittelee, työntää kätensä miten sattuu eikä vastustele, vaan on heittäytyvinään kuin kuollut … elottomaksi ja tietämättömäksi. Taas tuntee Joel, että hänen ruumiinsa muuttuu vieraaksi hirviöksi. Se tekee tolkuttomia häpeämättömyyksiä. Mutta hänen sydämensä nyyhkii tuskasta ja häpeästä. Sen jälkeen he eivät rohjenneet katsoa toisiansa silmiin moneen aikaan. Ja vieläkin… Oh, hän ei aikonut kääntää päätänsä, vaikka kyyköttäisi koko päivän siellä hänen selkänsä takana. Hän vihasi heitä kaikkia.

Pieni käsi koskettelee hänen hartioitaan. Olan yli pujahtaa koura, jossa on makeistötterö. Joel työntää sen pois olkaa nykähyttämällä. Mutta Ihanelma juoksee kiinni mustankirjavan ison kissan, jolla on tapana tulla lautalle arvioimaan Joelin kalansaalista. Hän pudottaa kissan Joelin syliin. Siinä se on se naaraskissa, ajattelee Joel ja tarttuu kissaa niskasta.

— Pysy, tyttö, hiljaa tai heitän sen jokeen, sanoo hän välinpitämättömästi.

— Sitä et saata! Niin hirveä et…

— Miksikäs en saata? Juuri tämä kissa luuli, että linnunpoika ei ole kenenkään oma ja syötti sen penikoilleen. Mutta minä näytin sille, että kaikki on jonkun toisen omaa ja mestasin sen penikat viimeistä päätä myöten. Ymmärrätkös nyt — hän pudisti kissaa niskasta — että linnunpoika oli emonsa oma, kuten sinun penikkasi sinun?

— Ethän tehnyt, Joel, sellaista, ethän…?

— Teinpäs ja tein vielä enemmänkin! Käskivät tappamaan. Veimme ne Uunon kanssa hakotukille ja mestasimme. Yksi pääsi karkuun, ja minä löin sitä päähän krokettinuijalla. Se pakeni pyörryksissä halkopinojen väliin ja siellä se kitui, pyöri ja vonkui kunnes kuoli, saatana.

— Nyt et puhu totta, Joel. Niin julma et voi olla!

Joel tiesi valehdelleensa. Hän oli päinvastoin kauhun vallassa purkanut Uunon kanssa pinon ja lopettanut eläimen kärsimykset. Mutta nyt hänellä oli vimma rumentaa itseänsä. Ja hän suurenteli uudella kuvauksella julmuuttaan. Kun Ihanelma soimasi häntä todella vihaisin sanoin, hän virnisti vastaan ja roiskasi kissan jokeen.

— Mikä sinun on, Joel? Mikä sinun on? itki Ihanelma suuressa hädässä.

— Te olette kiusanhenkiä kaikki! — Joel oli noussut seisaalleen. — Ja sinun isäsi on oikea … rotokolla. Nyt sen kuulit!

— Älä hauku minun isääni…

— Kun tulen suuremmaksi, leivon sen ryssänlimpun nuuskaksi ja kolhaisen sitä pallisilmää, niin että oikenee! Ja saman teen jokaiselle, joka meitä vielä uskaltaa piinata. Sen saatanan saitureita te olette kaikki!

— Itse olet mikä oletkin… Ilves, ilves! Ja konkurssintekijä! Ja isäsi oli joutua vankilaan pahantekijänä ja varkaana. Ilveksenpoika, ilveksenpoika ja konkurssintekijä, konkurssintekijä… Ihanelma oli juossut lautalta rannalle ja ihitteli sieltä sisukkaana ja häijynä, mitä vaan muisti isompien ihmisten puheita.

Joel kirmaisi hänen jälkeensä. Tyttö pakoon. Poika tavoitti hänet erään koivun juurella ja painoi maahan. Ihanelma itki, mutta poika kuritti häntä sokeana kiukusta, kunnes hän näkee tytön silmäripsissä kiiltävän raskaita kyyneleitä. Hän unohtaa kaiken. Anna anteeksi, anna anteeksi, Ihanelma, älä itke, älä itke enää… Hän sopertaa rakkaita sanoja. Hän löytää niitä lukemattomia ja kauniita, niin että Ihanelman nyyhkytys vähitellen lakkaa.

Hän tarttuu Joelia kaulasta ja sanoo rakastavansa tätä aina, vaikka Joel olisi kuinka julma. Hän ei välitä isästään eikä sisaristaan, hän karkaa Joelin kanssa maailman ääriin, jos heitä vielä täällä piinataan ja loukataan…

Joel tuntee ensikerran voimakkaamman suojelevaa hellyyttä ja avomielistä, kirkasta rakkautta. He istuvat siinä kauan. Ja poika kertoo tytölle kaikki ne kärsimykset ja häväistykset, jotka ovat hänen mielensä myrkyttäneet. Hän tunnustaa kaikki. Ei salaa edes tuota juttua mustikoista, joka alkaa tuntua vain huvittavalta hassutukselta, kun Ihanelma nauraa vähäksyen koko tapaukselle. Ja Joel on päässyt kaikesta pahasta, kun he sitten yhdessä, käsi kädessä nousevat kartanoa kohti.

Täällä on pihamaalle koottu talon kaikki hevoset. Nuoret ovat saaneet luvan pitää ratsastuskilpailut ja viedä samalla hevoset hakaan. Hakaportille oli ajettava kilpaa, ja voittajan piti saada Matilda-rouvan kädestä tammenlehväseppele, joka oli jo valmiiksi sidottu. Paluumatka oli oleva riemusaatto voittajan kunniaksi, ja teepöydässä hänet istutettaisiin kunniapaikalle.

Hevosia riitti Ihanelmalle ja Joelillekin. Niitä arvioitiin ja valittiin. Viimeksi jäi Iso-Musta, jota kukaan ei halunnut, kun se oli tunnettu ilkeäksi konkariksi. Joel otti sen mielellään, sillä hän kyllä tiesi sen talon nopeimmaksi juoksijaksi, kun vain uskalsi laskettaa.

Hevoset syöksähtävät taipaleelle. Joel ei ole osannut pitää varaansa ja sotkeutuu takapäähän. Teodor vilahtaa jo portin alitse kaikkien edellä. Iso-Musta alkaa vikuroida portin luona. Silloin Joel heittää ohjakset löysälle, tarttuu kaksin käsin sen harjaan ja alkaa huutaa hurjalla äänellä, kuten hänellä oli tapana renkipoikien kanssa hakamatkalla kilpaillessaan. Iso-Musta sävähtää koko ruumiiltaan, se ponnahtaa ja syöksyy hirvittävään laukkaan. Hevonen toisensa jälkeen vilahtaa taaksepäin. Pihalla katsotaan kauhistuneina. Pojan käy huonosti! Iso-Musta on villiintynyt. Tuo ei ole enää mitään ratsastamista! huudetaan katsojajoukosta.

Eikä se ollutkaan. Se oli sorretun pojan hurjaa tahtoa voittaa nuo kaikki, nuo serkut ja serkkujen serkut, ja näyttää niille kerrankin… Mutta lisäksi se oli rakastuneen pojan hurjapäistä vimmaa loistaa Ihanelmalle, jonka silmät olivat äsken kyynelissä uineet… Niiden tuli säteillä ja nauraa!

Hän on jo Teodorin rinnalla. Matkaa on enää parisataa metriä. Portti on kiinni, olisi hiljennettävä ajoissa. Mutta Joel ei ajattele mitään. Hän syöksyy ohi. Iso-Musta paiskautuu porttia vastaan, jonka poikkipuut särkyvät sen kavioihin kuin korret. Joel on voittanut. Hän on niin ylpeä, että on melkein valmis antamaan anteeksi kaikille vihollisilleen.

Muut saapuvat. Matilda-rouva nousee arvokkaasti hevosensa satulasta. Alkaa palkinnonjako. Joel oli ensimmäinen! Mutta Teodor väittää, että Joel oli rikkonut kilpaehdot murtamalla portin. Oli ajettava vain portin luo. Ja sitäpaitsi: poika ei ollut ratsastanut. Oli vain riippunut hevosen harjassa kuin takkiainen. — Matilda-rouva tuomitsee Joelin menettäneeksi oikeutensa palkintoihin ja laskee seppeleen poikansa päähän.

— Minulle tehdään vääryyttä, kivahtaa Joel.

— Tyst, poika, sanoo Matilda-rouva.

— Viis minä teidän seppeleistänne, mutta minä olin ensimmäinen.

— Mutta poika! Etkö sinä häpeä? kuuluu joukosta.

— Ihanelma, olinko ensimmäinen? Sano!

— Teodor oli ensimmäinen, kuulithan sen, sanoo tyttö kärttyisesti.

— Valehtelet, sinäkin valehtelet!

— Enpäs valehtele, enpäs…

— Mitäs häpeämättömyyttä sinä, poika, siellä uskallat … tärähtää protokollasihteerin ääni.

— Sitä, että Ihanelma valehtelee ja te kaikki!

— Sinäpä valehtelet! kirkuu Ihanelma suunniltaan. — Ettäs kehtaat, senkin mustikkavaras… Mustikkavaras! Hyi sinua…

Joel horjahti kuin häntä olisi lyöty äkkiarvaamatta takaraivoon. Hän nojasi hevoseensa kalpeaksi valahtaneena. Ilma musteni silmissä. Hänen täytyi päästä pakoon, pakoon… Iso-Musta! Hän viuhahti kuin sukkula sen selkään. Se laukkaa taas… Samaa tietä. Hän ei kuule eikä näe, ennenkuin hevonen huohottaa pehtorintuvan nurkalla, jossa seisoskelee joku renkipoika. Joel retkahtaa maahan. Uuno juoksee hänen luokseen. He kävelevät jonnekin. Joel ei ymmärrä mitään, kunnes havaitsee vääntävänsä raskasta tahkoa, jossa Uuno teroittaa linkkuveistänsä. Hän vääntää ja vääntää. Uuno tarkastelee välillä terää, yrittäen jostain aloittaa keskusteluakin.

— Teroita vielä, tokaisee Joel ja jatkaa vääntämistä.

Aika kuluu. Uuno aikoo lopettaa.

— Vieläkin terävämmäksi! — ja Joel jatkaa. Uuno istuu pukilla neuvottomana.

Ihanelma kiertelee pihaviertä. Seisahtelee, lähestyy ja seisahtuu taas epäröiden. Joel näkee kaiken, mutta hän kääntää selkänsä pihalle päin ja vääntää tasaisesti kammesta.

Ihanelma koskettaa pyytävästi Joelia hartioihin. Poika silmää taakseen ja ennättää nähdä anelevat ja itkettyneet silmät. Vai anteeksi … anteeksi vaan, hepsankeikale … eipähän anneta … ei koskaan anneta… Jotain on tehtävä, jotain on tehtävä … kiertävät Joelin aivot kuin hitaasti pyörivä kivi. Koura puristuu kampiin. Se alkaa viuhahdella tuimasti. Vesi kiven alla sirisee, pyörä sihisee, vauhti hurjenee. Uuno istuu veitsi kädessä ja ymmällään. Joel päästää kammen, sipaisee veitsen käteensä ja iskee sen hurjasti tempaisten itseänsä kohti. Veitsi tekee hänen reiteensä ulkopuolelle syvän haavan ja putoaa maahan. Joel näyttää nyt vasta heräävän. Lyhyt säikähdys vavahtaa hänen kasvoillaan. Mutta sitten … hän katsoo Ihanelmaa suoraan kasvoihin, hymyilee alakuloisesti ja kävelee poispäin, Uunon ja tytön jäädessä säikähtyneinä paikoilleen.

* * * * *

Mutta Augusta-rouvan oli onnistunut saada äidiltään ja isäpuoleltaan lainaksi tuhat markkaa, joka summa siinä tapauksessa, että velkakirjaa ei lunastettaisi ennen pesän jakoa, oli korkoineen vähennettävä hänen äidinperinnöstään. Tällä rahalla oli jo alettu rakentaa heille kotipitäjässä uutta asuntoa. Joelin maanpakolaisuuden aika läheni viikko viikolta ja päivä päivältä loppuaan.

XII.

Uudisperhe.

Vahervuoren vieritse, jonka huipulle Joel oli luvannut rakentaa rosvolinnan, työntyy Kirkkoselkä, tehden jyrkän polven laivasillan kohdalla, syvänä melkein joennäköisenä lahdenpohjana kohti pihlajaryhmäistä kumpua, joka siintää tyynen veden aikana Portinmäelle kuin hiljainen pienen pieni kolkka unohtuneesta paratiisista. Tämän Pihlajakönkään vehmasta lievettä myöten laskee lahteen korkeista erämaista polveileva Autiojoki. Ja pihlajain siimeksessä soutaa kuin soukka hinaajalaiva, keula kirkonkylää kohti, Augusta-rouvan uusi asumus. Siinä on kolme peräkkäistä huonetta, kaksi kamaria ja keittiö. Toiset korkeat ja toiset matalammat, kamarinpuoliset, rappuset riippuvat sen etelänpuolisessa kyljessä. Rakennus on sivelty punamullalla, mutta nurkkalaudat, portaat ja kaiteet ovat vielä maalaamatta. Niiden piti kerran tulla hohtavan valkoisiksi. Samoin piti kivijalkakin, jossa oli vasta korkeat nurkkakivet, muurata oikeaksi umpinaiseksi kivijalaksi, tuonnempana, kun lapset maailmalla ennättäisivät saada suurempia summia kokoon.

Tosin oli Signe tällä välillä mennyt kauppias Torkkelille, mutta äveriäs kauppias olikin saita ukko, niin että tytär ei voinut lähettää äidilleen muuta kuin talousrahoista kähvellettyjä pikkuseteleitä, jotka riittivät avittamaan vain jokapäiväistä elämänmenoa eteenpäin. Lisää lähetteli palkkarahoistaan Verner, joka näihin aikoihin palveli milloin milläkin maalaiskauppiaalla, levottomana etsien sitä umpeutunutta lähdettä, josta avata uuden rikkauden suonen köyhyydessä nääntyvälle suvulle.

Se leiskahteleva tuska, joka raastoi hänen raisua nuorukaissieluaan pienissä puotipojan töissä, suurten suunnitelmain kiehuessa päässä, se oli hänen syyttömän-osansa isän perinnöstä. Ja hän oli sortua sitä kantaessaan.

Tyyra oli päässyt harjoittelijaksi kiertävään maaseututeatteriin ja tarvitsi tuon tuostakin pientä raha-apua, jota harvoin oli kenelläkään lähettää. Aliisan oli tarvinnut luovuttaa Kaarinkin esilukijattareksi erään vanhapiika-tädin hoiviin, sillä hänellä oli ankara taakka olla lähimpänä auttajana rakennettaessa tämän tyhjän uudisperheen hataraa ja hitaasti kohentautuvaa elämänkekoa.

Augusta-rouva seisahtuu keittiön päätykamarin eteen ja katselee ajatuksissaan syyskesän liikkumatonta lahdenuomaa pitkin. Hän on puettuna entistäkin köyhemmin, pumpuliseen röijyyn ja karkeaan hameeseen. Mutta mykän ilme on hänen kasvoiltaan siliytynyt. Niissä on jo pieni pisara terhakkuutta. Jos hän huoahteleekin, huokaa hän kiitollisuudesta Jumalalleen, joka on auttanut hänet vieraan kynnykseltä oman katon alle.

Lahden takana on Rantakylän hökkelirykelmä häviämäisillään. Keuhkotauti ja maailmanranta olivat nielleet avaraan hautaansa sen nuoren polven. Vanhat olivat kupertuneet omiin kuolemanarkkuihinsa, ja loput Vartin herran hävittyä köpötelleet vaivaistalolle tai pitäjän syrjäkulmille. Useimmat tönöt oli jo revitty maahan liikenteen jaloista, joka oli vallannut koko ranta-alueen. Sillä uuden uutukainen sahalaitos oli noussut Kirkkoselän rannalle, laivasillan toiselle puolelle. Vain Herran-Leenan kuumeenpunainen mökki uhmasi uutta aikaa sillan korvassa. Mutta senkin maahanjaoittaminen oli jo Herran-Leenan kohtalonkirjoihin merkitty. Ja hänenkin vuoronsa tuli kohta nousta suruttomien köyhäin kartanoon.

Portinmäen takaa näkyi harja hänen entisestä kodistaan, Vartin herran muinaisesta kauppahuoneesta. Miten elänee hänen onneton puolisonsa? Se ajatus oli vaivannut häntä hiljaisena painajaisena. Hän kyllä tiesi, että kun kauppias Torkkeli oli jättänyt valvomatta pesästä saatavansa ja suunnattomat tavaravarastot oli huutokaupoissa myyty, oli Huugo Svartille lopultakin jäänyt kaupparakennus tyhjine seinineen vielä omaksi. Mutta hän tiesi myös, että hänen entinen pahahenkensä Janne Aukusti Heinikainen oli palannut. Oli vuokrannut rakennuksesta puodin ja piti siinä nyt pientä kauppaa. Etenkin tämä tieto kalvoi yhtä mittaa Augusta-rouvan sydäntä. Mutta hän ei kyennyt kulkemaan edes tuon rakennuksen ohi, saati sitten sisälle astumaan. Ja hän kovetti sydäntänsä turhia ajattelemasta. Hän pysyi pienen Autialansa suojaisella tonttimaalla, jossa perunanvarret työnsivät mumpuloita ja pari lauttia rehoitti punajuurikasta ja porkkanaa.

Aliisa istuu yksin neulomaverstaassaan, päätykamarissa. Oppitytöt Vekurin Alma ja Lajusen Anna sekä neiti Marja Tillanen, joka tällä välin monivaiheisella urallaan on ennättänyt kaupungissa käydä neulomaopitkin, ovat jo lähteneet. Aliisa istuu ja lukee jotain lahkolaissaarnaajan teosta. Hän istuu liikkumattomana ja kalpeana.

Hänen poskiensa lempeä punerrus on kadonnut kokonaan. Hieman eteenpäin työntyvä kaula on kammahduttavan valkea puvun tummaa kaulusta vastaan. Rinta näyttää kutistuneelta. Neitseellisyys hänen vartalollaan on kuin kesken lakastunut, hän on kuin kolottu koivu, joka on alkanut kuivua keskeltä mahlaisinta kevättään. Vain entistäänkin suurentuneet silmät ja korkea otsa ovat jääneet jäljelle. Mutta silmienkin orvokinväri on käynyt kuumeen-palavaksi. Niissä on tuijottavaa kiihkoilijaa, ankaruutta, joka näyttää olevan joka hetki valmis parannussaarnaan. Hän näyttää lakanneen öitten ja päivien alinomaisesta itkusta, mutta pitkät työpäivät, yhtämittainen rukous ja tutkistelu on tehnyt hänen otsansa nihkeäksi ja vaivatuksi. Sen kosteuskin alkaa jo kuitenkin haihtua. Jonkinlainen kuiva kiilto ja päilyvä kirkastus, ihanimpain rukoushetkien jälkeen, ovat nyt näkyvissä…

Mikä hirvittävä kulovalkea on tuhonnut hänen neitsytsielunsa pisaroivan tarhan? Miksi kasvavat siellä nyt vain hauraat ansarikasvit ja vain harva kuumeenpunainen tai himmeä kukka? Sitä eivät ole voineet tehdä yksin köyhyys ja kiduttavan pitkä työ. Hänhän oli jo luonnostaan tyytyväinen vähään. Ei niin, vaan isän kärsimysperintöön oli liittynyt lisäksi hänen kohdallaan äkillinen, tuhoava murhe.

Koko hänen elämänsä näkyväinen ja näkymätön valo oli ollut hänen rakkautensa Kaaperi Rasimukseen. Mutta nopea keuhkotauti oli surmannut tämän nuorukaisen jo vuosi sitten. Vihkiytyneitten sydämien erontuskaan oli Aliisalle tullut lisää tunnonvaivat siitä, ettei hän köyhyydessään kyennyt kustantamaan sulhaselleen edes sairaalahoitoa. Kaaperi Rasimuksen oli täytynyt kuolla eräässä mökissä kirkonkylän liepeellä, jossa morsian oli häntä hoitanut viimeiset ajat.

Ilman alinomaisen rukouksen lievitystä Aliisa olisi joutunut kiroamaan isänsä synkeän köyhyydenperinnön, joka oli tehnyt hänet voimattomaksi elämänsä kalleimpina hetkinä. Ilman ikuisuususkonsa kirkasta lähdettä hän olisi myrkyttynyt katkerasta kalkistaan. Mutta nyt, nyt oli hänellä pelastava kallionsa yhtä kokonaisessa uskossa Kristukseensa kuin oli ollut hänen nuoruudenrakkautensa. Ja hänen oma uskollinen ja ikuinen neitsyytensä oli kuin lienteä virta, jonka puhtaissa vesissä hän kastoi itsensä joka aamu kestääkseen päivän taakan. Hänenhän täytyi kestää: äiti ja pienemmät lapset tarvitsivat hänen sormiensa jokapäiväistä ahkeruutta.

Hän ei vihaa ketään. Mutta pappien uskonoppi ei hänelle riitä. Siksi hän etsii lahkolaiskirjoista uutta evankeliumia, tutkii ja ajattelee, eikä väsy neulomaoppilailleen puhumasta niistä uusista totuuksista, joita hän joka ilta on löytänyt hengellisen elämänsä vahvistukseksi.

Edellisen talven pimeinä päivinä oli hänen uskonelämänsä noussut yhä suurempaan voimaan ja ankaruuteen. Hän puhui oppilailleen ja kylän naisille, joita yhä enemmän alkoi käydä Autialassa päivät päästään, jyrkkää oppiansa kärsimyksen puhtaasta tiestä. Hän leikkasi pitkän pöydän ääressä pukukappaleita, ilmaisten lyhyin lausein näkyjänsä ja ajatuksiansa.

Usein hän pakotti Joelinkin, joka näihin aikoihin oli uponnut kylän lainakirjaston romaanikasoihin ja välillä kävi hurjaa kivisotaa Lerkin Villen johtamaa kirkonkylän poika-armeijaa vastaan, istumaan puolen päivää kuuntelemassa uskonsa julistusta. Joel oppi vihaamaan yhä enemmän kirkkoa ja pappeja, joiden ulkokultaisuus ja ahneus oli usein puheen aiheena.

Mutta Joel sai syvän vastenmielisyyden myös lahkolaishenkeä vastaan, joka oli näännyttää hänet vuorenraskaalla synnintunnolla. Ja lopulta hän alkoi sitä halveksia, sillä hän näki joka päivä, että hänen sisarensa kylvi puhtaita uskonsiemeniään riettaudesta hyllyvään maahan. Akat hörppivät heidän kahviansa suupielessä tekohurskas väpätys ja kielen alla ilkeät juorut. Kulkevia lahkolaissaarnaajia alettiin pitää Autialassa kuin piispoja pappilassa. Ja mikä tuskallisinta! Kun oppitytöt ja Marja Tillanen jäivät yksin, muuttui heidän keskustelunsa samassa hetkessä, kuin Aliisa oli poistunut huoneesta. Vekurin Alma tirskutteli sahalaissulhasestaan, otti esille milloin pitsinsä, milloin muut hepenensä, joita hän laitteli iltaa varten koreiksi. Lajusen Anna, pieniluinen, vetelä ja lihavahko tytönalku, oli Joelista kaikkein ärsyttävin. Hän ei puhunut paljoa, mutta letusteli laiskana, hellitti vyötäröisiään, korjaili sukkanauhojaan, otti vuoteen puukannella rentoja asentoja, välittämättä mitään Joelista, joka ei voinut irroittaa silmiään noista hänelle salaperäisistä ja kiihoittavista asioista. Tyttö näytti tämän huomaavan ja lähenteli Joelia tahallaan, veltosti ja häpeilemättä. Poika vapisi huoneen nurkassa riettaista aavistuksista. Tyttö oli joka hetki kuin maata menossa pahnaiseen sänkyyn. Joel näki kuin kuvana kokonaisen huoneen, salaperäisen ja tukahduttavan kuuman, jossa hän oli kahden kesken tuon iljettävän ja huumaavan olennon kanssa. Hän nieleskeli jotain ellottavaa, mutta ei päässyt liikkumaan paikaltaan.

Tillasen Marja, joka oli ollut kaupungissa, ensin palveluksessa, sitten hotellissakin steeteskana ja saanut yksinäisen lapsenkin, hän oli taas omaa lajiaan. Koettuaan omat kovansa elämässä hän oli myrtynyt ja käynyt teräväksi kieleltään. Hotellissa hän oli oppinut tupakanpolton, jota hän harjoitti salaa, Aliisan tietämättä. Tosin hän oli käsistään kätevä eikä varastanut aikaa, kuten toiset. Ja väitteli usein myös rehellisesti Aliisaa vastaan. Mutta hän pälpätti tytöille puolirivoja juttujaan, sujautti suustaan pari karkeata kuvaa porsastelevien hotelliherrojen elämästä ja naureskeli Aliisan uskoninnolle, joka ei hänen mielestään ollut muuta kuin sulhasen puutetta, hounapäistä uskollisuutta kuolleelle ja kuopatulle mieslurjukselle.

Joel kärsi sisarensa puolesta, jonka vakaumuksen puhdasta korkeutta hän vaistomaisesti ihaili. Mutta hän kuunteli korva tarkkana, kun Tillasen Marja neuvoili tytöille naisväen salaisuudet ja nautinnot hävettävällä tarkkuudella.

Tässä kiihkouskonnollisuuden ja petoksellisen riettauden maailmassa Joel sairastui mielikuvitukseltaan yhä enemmän. Palava synnintunto saarnasi pauhaavalla äänellä hänen korvissaan, mutta mieletön kiihko pani hänet juoksemaan aitovarsiin, joista hän aidaksien raosta seurasi ahmien tiellä liikuskelevia naisia. Hän kätkeytyi portaitten alle ja rakennusten soliin ja keksi mitä viekkaimpia keinoja saadakseen näkyväistä ruokaa kiduttavalle hekumannälälleen. Poikien kesken hän raivostui syyttä suotta. Hän sai selkäänsä ja antoi takaisin. Ja varsinkin Norolan torpan tyhmänsisukas Eemeli sai tuntea selkänahassaan Joelin raivonpuuskat. Joskus hän joutui äitinsä kanssa kirkkoon. Sielläkin alkoivat surista rumat henget hänen päässään. Kirkon sivuseinällä oli kuva helvetistä. Naisten lehterin syrjässä oli rivi maalauksia naisista, joiden yllä seisoi: Pyhät vaimot. Mutta Joosef seisoi yhä purppurahameessaan alttarilla. Pyhän nuorukaisen ohimosta vuotavat verihelmet ja hänen ylimaallinen kauneutensa olivat kuitenkin kuin kadonneet Joelin silmistä. Helvetin ivallisennäköisissä piruissa oli hänen mielestään salaperäistä, uhmaavan ylpeää kauneutta. Ne ikäänkuin kiihoittivat häntä kapinoimaan Aliisan uskonpakkoa vastaan. Hän nostikin joskus kirkonpenkissä pystyyn laihat hartiansa ja suunnitteli Kristuksen jumaluuden kieltämistä, joskaan ei vielä tähän saakka ollut rohjennut ajatella tätä huumaavan rohkeaa ajatusta loppuun saakka.

Pyhäin vaimojen kuvat, varsinkin Batseeba, jota Daavid Joelin kuvitteluissa alati katseli katoltaan hänen kylpiessään valkeana ja lihavana, kiihoittivat hänet suunniltaan. Kuvien silmät, käsivarret ja muut jäsenet sekaantuivat keskenään mitä kummallisimpiin muotoihin ja asentoihin. Poika kavahti ajatuksiaan, katsahti hätäisenä ympärilleen ja koettaa sitten kuunnella saarnaavaa pappia. Mutta halveksimansa papin kehno puhe ei herätä yhtään ajatusta. Katse kiintyy saarnastuolin laajaan jalustaan. Rumat näyt syöksyvät samassa sinne tuhansista rakosista. Se suurenee pieneksi huoneeksi. Joku pyhistä vaimoista on kätkeytynyt sinne syntiä tekemään. Sen hipiä on öljyillä voideltu. Kuumat höyryt nousevat sen vuoteen viereltä. Se lojuu vetelänä, kuten Lajusen Anna, mutta suurempana ja hauraampana. Se nousee käsiensä varaan ja polvilleen… Ja hän itse syöksyy mustana piruna samaan itämaiseen huoneeseen, jossa kuumat tulet polttavat kuin helvetissä ja kaikki hikoo … seinät, patjat, koko vuode ja… Ooh, lopetusvirsi särisee hänen korvissaan. Hän lähtee ulos, odottamatta äitiään, juoksee, pakenee. Hän saapuu kotiin, heittäytyy vuoteelleen tai uppoutuu romaaniinsa. Kenellekään ei kehtaa puhua. Kukaan, ei kukaan kykene auttamaan häntä tästä saastaisten näkyjen maailmasta, johon hänen täytyy hukkua tietenkin koko elämänsä ajaksi. Hän laihtuu laihtumistaan, ikäänkuin vanhenee ja raihnaantuu.

Apinanpoika! Tai… Nälkä-Ilves, Nälkä-Ilves, huuteli Lerkin Ville hänelle usein keskellä tulisinta sotaa. Ja poika oli melkein oikeassa.

* * * * *

Eräänä pilvisenä päivänä keskusteltiin taas neulomaverstaassa. Aliisa sanoi:

— Oletteko huomanneet, lapset, että köyhyydessä on myös maallisia iloja, joita ei millään rikkaudella voida ostaa.

— Niin onkin! Minä tiedän sen, tokaisi Joel välittömästi. Kaikki katsoivat hieman kummastuneina Joeliin, joka puhui harvoin näissä keskusteluissa.

— Niin, minä tiedän sen kyllä. Kun viime syksynä juoksin äidille sieniä, paistoivat ihmissienien pienet ja suuret korvat koivikon siimeksestä iloisena, yllättävänä joukkona. Minä taitoin ne toisella tavalla kuin toissa syksynä rusthollissa. Minä iloitsin asetellessani niitä koppaan: Tuossapa on hyvä makupala. Tuon syö äiti ja tuon syö Aliisa… Onpas meillä taas paljon ruokaa, ajattelin tyytyväisenä kopan täyttyessä. Mitään sellaista en tuntenut ennen…

— Kuulittekos? Joel on sen huomannut…

— Niin, ja samalla tavalla minä ajattelen tuodessani kotiin mustikkatuokkosen. Ja saadessani ongella ison ahvenen sanoo usein Eemelikin: Saitpas hyvän paistin! Ja samalla tavalla huudan minäkin. Ja siinä juuri on suurin ilo! Mutta … me olemmekin nyt vapaita, eikä kukaan meitä käske. Niin että … köyhän tulee olla vapaa, saadakseen itselleen sellaisia iloja…

— Siihenkös ne sitten loppuivat ne Joel-pojan köyhänilot? sanoi Tillasen Marja. — Minulle on tämä köyhyys ollut aina silkkaa koninleikkiä, oikein takajalan potkuja, lisäsi hän katkerasti naurahtaen.

— Vain köyhyys kykenee synnyttämään puhdasta iloa, joka tekee ihmisen lapsen kaltaiseksi, jatkoi Aliisa hurmaantuneesti.

— Tai langettaa synnin kaivoon kuin heikkopolvisen vasikan, iski Marja. — Ja mitäs se neiti lopultakaan köyhyydestä tietää? Onkos Aliisa-neiti yksinäisen akan lehtopenikka kuten esimerkiksi minä? Onkos teille jo lapsena hoettu: huoran kakara? Olisiko mahdollista, neiti Svart … puhuttelevat rikkaat teitä yhä. No, mitäs se Marja tietää, tokaisevat ne minulle. Onkos neidille herrat antaneet setelin juomarahaksi ja käskeneet synnintekoon?…

— Minä kiellän sellaisen puheen, katkaisi Aliisa hengellisellä kiivaudella. — Köyhyys on tosin — Jumalan kiitos — myöskin koettelemus, ja siksi juuri se on ainoa voima, joka puhdistaa meidät kärsimysten tulella, niin että nekin muuttuvat suureksi iloksi…

— Entäpä jos ei puhdista, vaan likaa lian päälle ja myrkyttää karvaaksi koko ihmissisun? Luulettekos, ettei köyhäkin rakasta lastaan? Rakastaa kyllä. Ja sen köyhän ilon minä tunnustankin oikeaksi iloksi. Mutta luulettekos minun unohtavan tässä elämässä, että lapseni kuoli vieraiden ihmisten kehnosta hoidosta, josta minulla ei ollut tarpeeksi maksaa, nimittäin juuri sitä rikkauden rahaa?

— Noin puhuu meissä maallinen ihminen, se, joka ei ole tullut kääntymykseen. Mutta ken on ollut heitettynä suurelle roviolle ja yht'äkkiä tuntee, että liekit, jotka ovat kärventäneet jokaisen jäsenesi kiemurtelevaan tuskaan, muuttuvat yhdessä ainoassa hetkessä — Herran voimasta — hulmahtaen armon auringoksi, ja kuule vielä … ken on ollut heitettynä tunnonvaivojen kuolemanvesiin ja yht'äkkiä tietää uivansa lienteätä virtaa, ymmärrätkö … tietämällä tietää, että juuri tämä kuoleman virta on muuttunut ikuisen elämän vedeksi, hän tietää: jokainen kärsimys on vain aistiemme petosta, tyhjää ja olematonta…

— Ooho, no mennäänpäs sitten neidin omaan kohtaan… Olikos se olematonta, että ette kyennyt hankkimaan omalle sulhasellenne säällistä hoitoa? Jos olisi ollut vähän vähemmän sitä köyhyyden mannaa…

— Vaikene … keskeytti Aliisa äänellä, jossa oli tuskallista vaivaa siksi, että toinen oli hänestä niin toivottoman kaukana. Hän oli kotvan hiljaa ja hymähti puoliksi itsekseen:

— Se juuri ja … hänen poismenonsa, ne juuri olivat tuo rovio ja nuo kuoleman vedet, jotka muuttuivat kerran … kääntymyksen ihmeeksi. — Hän vaikeni taas, ompeli pitkän tovin ja sai arkisemman, ankaramman ilmeen kasvoilleen:

— Sellaista Kristuksen jumalallista vastaantulemista tarvitsisit sinäkin, Marja, Damaskon-tielläsi.

Kaikki vaikenivat, Marja polki hetken ompelukoneen polkusinta kiukkuista vauhtia. Se tasaantui vähitellen. Ja kun se lakkasi, ei kuulunut muuta kuin nypläävien käsien pientä kahinaa.

— Ei Kristus eikä Jeesus ole mikään Jumala, kuului silloin varmalla äänellä huoneen nurkasta Joelin suusta.

Aliisan katseesta leimahti kiivauden lieska häntä vastaan. Tytöt nostivat silmänsä pelästyneinä. Mutta Joel jatkoi:

— Kun vain jollakin hyvällä ihmisellä on tuhat kertaa enemmän kärsimistä kuin tavallisilla ihmisillä, niin hänestä tulee Kristus, samanlainen kuin Jeesuksestakin. Minä olen lukenut sellaisista miehistä. Oli semmoinen filosoofikin Roomassa, joka nousi roviolle, kun paavit ja papit vainosivat, eikä luopunut uskostaan… Ja sitten oli paljon marttyyreja, joita pedot repivät kappaleiksi. Niin, ja kaikki köyhät ovat pieniä Kristuksia…

— Muista se, Joel, että tästä hetkestä alkaen et enää niihin romaanikirjoihisi koske! huudahti Aliisa hirvittävän ankarasti.

Joel oli noussut.

— Minä luen mitä vain tahdon! Ei minua pakolla panna uskomaan, älä luulekaan… Niin, eikä teeskentelemään, kuten sinulle tekevät kaikki, kylän akat ja nämä tytöt, jotka nauravat sinulle takanapäin ja välittävät viis sinun saarnoistasi. Kuulitko? Sinä pakotat ihmiset silmänpalvelijoiksi ja valehtelijoiksi…

Aliisa oli lähestynyt. Otti poikaa kovalla kädellä hartioista ja vei ovea kohti:

— Nyt sinä, poika parka, lähdet etkä saa palata, ennenkuin olet tunnustanut tämän äidille ja rukoillut hänen kanssaan kauhean syntisi anteeksi Jumalalta… Mene.

— Minä lähden sotimaan. Enkä aio rukoilla itselleni valehtelutaitoa, vaikka polttaisit roviolla. Ja akat ja kolportöörit minä kivitän näiltä mailta pois! Kuulitko? — Joel paiskasi oven kiinni ja juoksi pois.

* * * * *

Joelin armeija on koossa. Siinä on Norolan torpan neljä poikaa. Karvari Joonaan molemmat pojat, Autialan lähellä asuvain mäkitupalaisten poikia, ja tietenkin Jaakko, yhteensä parikymmentä poikaa. Lerkin Ville oli kirkonkyläläisten päällikkö, jonka tappelijoista olivat peloittavimmat Jänkälän suurikokoinen Mikko ja vallesmannin hurjapäinen Bruuno-poika. Oli hänellä joukon jatkona myös apteekkarin pinkeäpöksyinen Tuure ja pappilan Asser, jota haukuttiin arkahousuksi. Lerkin Ville itse oli peloittava salasinkooja, joka osasi hirvittävän tarkasti pitkältäkin matkalta. Mutta hyökkäyksessä ja liikkeitten taitavuudessa ei tunnustettu ketään Joelin vertaiseksi. Ei edes Lerkin Villen omassa joukossa. Molemminpuolisten taisteluiden voitonmerkkinä oli suuri Kokkovuori, joka nyt oli Lerkin armeijan hallussa. Ja niiden äärimmäisinä rajoina oli Autiojoki lännessä ja Myllyjoki idässä, kirkonkylän toisella puolen.

Hyökkäykset alkoivat tavallisesti siten, että päälliköt haastoivat toisensa sotaan. Nyt oli jo Joel, Norolan poikien kerätessä taistelijat kokoon, juossut Lerkin suutarin pihan läpi ja huutanut sotahuutonsa. Niin seisoo hän nyt joukkonsa kanssa Portinmäellä valmiina valloittamaan Kokkovuoren lujaa linnoitusta.

Tänään oli Joel oikealla sotatuulella. Hän tahtoi uhmata kotoisia uskonriitoja ja hukuttaa omat salaiset vaivansa: Lajusen Annat ja pyhät vaimot, saarnastuolit ja helvetinkuvat.

Kokkovuori seisoi korkeassa pilvien läpi valuvassa auringon vihmeessä. Isot pilvet lojuivat Vahervuoren puolella. Ne olivat kuin mustat jättiläispurjeet, joiden kiidättäminä he lähtevät matkaan. Poikien ruumiita värähdyttelee pelonsekainen juhlallisuus.

Karvarin poika saa johtoonsa viisi poikaa, joiden piti kiertää uuden hautuumaan kautta ja aloittaa taistelu vasemmalta sivustalta. Joel itse oli hyökkäävä oikealta. Karvarin poika lähtee painelemaan joukkonsa etunenässä Vanhalan tienhaaraa kohti.

Joel on nimittänyt itsensä taisteluiden alkaessa joskus Stålhandskeksi tai Bertelskiöldiksi, joskus Savoijin prinssiksi ja Sandelsiksi, aina eri tunnelmain mukaan. Nyt hän antaa itselleen mahdollisimman juhlallisen nimen. Hän huutaa: Olen Publius Cornelius Scipio Africanus Maior. Tämä oli kuin taikasana. Ja pojat syöksyvät alamäkeen. He juoksevat hänen entisen kotinsa pihan lävitse, jossa Joel ei ole käväissytkään maanpakolaismatkansa jälkeen. Nyt hän tahtoo murskata kaikki entiset heikkoutensa ja pelkonsa ja pyyhältää makasiinirivin vieritse pihan poikki. Viimeinen päivä, sinettien tuskanpäivä välähtää mielessä. Se siivittää juoksevat jalat yhä suurempaan vauhtiin. Ja nyt he painavat jonossa kyyrysillään pellonojaa Kokkovuoren juurella olevaa ryteikköä kohti.

Pojat kyyröttävät risukossa. Joukon on odotettava huutojen kuulumista vuoren takaa. Joel nojaa selin kallioseinämään. Hän ei voi sille mitään, että entisen kodin katonharja viettelee ajatukset kulkemaan sen tuttuja huoneita. Tuossa ovat keittiökamarin kukalliset seinäpaperit ja hänen vuoteensa. Ovi isän kamariin… Hän lipuu sen ohi. Keittiön punainen pöytä, jolla valoläikät värisevät… Leikkikamari ja nukkekaappi! Ja Kaarin kaukana vieraitten luona… Hetken alakuloisuutta. Mutta nukkekaappi vie hänet pappilaan. Hän oli nähnyt sen kuistilla puoliksi rikkonaisena käydessään viemässä äitinsä kutomia sukkia ruustinnalle. Ja niiden salissa! Ovelta hän oli nähnyt, että siellä oli heidän entisiä huonekalujaan. Huutaneet varmaan, melkein ilmaiseksi … ahnurit. Ja papin poika killistelee vuorella kiven takana. Lähestyvä kosto kirveli suloisesti Joelin sisua. Kaarin oli kostettava… Joel kuulostelee kärsimättömästi. Ja kun huudot alkavat kuulua, viittaa hän äänettömänä pojat mukaansa.

Sota on täydessä käynnissä. Lerkin Ville ei ole antanut pettää itseään. Seisoo itse huipulla pää varustuksessa. Kaarin, Kaarin, Kaarin … huutaa Joel kuin salaperäistä taikaa. Hän kiemurtelee lohkareitten taitse ja syöksähtelee yli aukeamain. Pysähtyy, kokoaa poikia. Yhteislaukaus singahtaa hirvittävänä parvena. Lerkin Ville linkoaa huipulta latteita pirulaisia alamäkeen. Sumea hurmio täyttää Joelin koko ruumiin. Hän loikkaa suojasta kivenlohkareelle ja painaa pitkin askelin suoraan kohti vihollista. Vasemmasta kädestä kirpaisee äkkiä kipeästi. Se hervahtaa kuin olisi katkennut. Pään yli viuhahtaa. Nälkä-Ilves, Nälkä-Ilves! kirkuu Lerkin Ville, ja Joelin pojat juoksevat eteenpäin jännityksestä pöyristyneinä. Joel ja Ville ovat käsirysyssä laakealla kivellä. Pappilan Asser pakenee rinnettä Myllyjoelle päin… Vallesmannin Bruuno tappelee Jaakon kanssa. Myllärin Mikon kimpussa on kokonainen liuta poikia. Säälimättä tapellen, vuoroin perääntyen ja hyökäten, vuoroin kierien maassa Joel ja Ville siirtyvät Myllyjoen rantaa kohti. Pellonlaidassa on Ville kovasta iskusta tupertumaisillaan. Hän pelastautuu pellon yli pakoon. Joel seuraa. Kauempana niityllä kaartavat Villen sotilaat kintuilla takaa-ajajat. Joki tulee vastaan. Ville tekee äkillisen mutkan ja juoksee pieneen niemekkeeseen. Joel suoristaa hirmuista vauhtia. Ville kääntyy päin. Tässä hän tekee suuren temppunsa. Kunnia on pelastettava, sillä omat miehet ja viholliset katselevat jo myllysillalta täydessä sovussa, se kun oli taistelualueen äärimmäinen raja. Ville tietää käsivartensa lujemmaksi kuin Joelin. Nyt, juuri nyt on Joel iskettävä osavalla nyrkillä jokeen… Tästäs saat! Ville seisoo tanassa.

Joel juoksee kasvot autuaassa virnistyksessä. Hän tappelee pelkästä riemusta, vihaamatta ketään. Ville ei saa selvää, onko Joelin irvistys jo leikkiä vai veristä vihaa. Hän ei tiedä, eikä sitä tiedä Joel itsekään, että hän puuskuttaa temmellyksessään olemuksestaan irti ne sakeat voimat, jotka siittävät mielen täyteen riettaita kuvia. Seisokoon vaikka kuilun reunalla! Minä syöksyn päin, humisee Joelin aivoissa. Ville käy epävarmaksi. Se on tullut hulluksi! Joel ryntää koko ruumiinsa painolla. Ville horjahtaa, menettää tasapainonsa eikä voi muuta kuin heittäytyä jokeen. Hän ui vimmatusti. Joel hahattaa hurjan riemukkaasti ja loiskahtaa perässä. Sillalta kuuluu kirkuva melu. Ville tarttuu rantamättääseen. Joel kimpoaa vierestä rannalle. Lyhyt käsirysy. Anotko armoa, anotko armoa … karjuu Joel. Ville tohisee alla: Ei tapella … ollaan jo … Norrin puolella. Joel äkkää, että on tultu taistelussa rajan yli. Hän hellittää otteensa. Katsoo Jannea ja itseään. Purskahtaa nauramaan. Hän nauraa, nauraa heidän märkiä vaatteitansa ja Villen märkää kuhmuista naamaa. Hän ei tunne kipua missään, hänen on hyvä ja helppo olla.

Pojat kävelevät sillalle. Ville koettaa vähän kyräillä, mutta Joel huitoo käsiään, selittelee ja hosuu, niin että Villekin pian naurahtelee taistelun hullunkurisille tapauksille.

Sillalla todetaan juhlallisesti, että koko valtakunta Autiojoesta Myllyjokeen saakka oli nyt riidattomasti ilvesläisten hallussa, kunnes lerkkiläiset julistavat uuden sodan. Tällaista ei ollut tapahtunut vielä koskaan tämän poikayhteiskunnan monivaiheisessa historiassa.

XIII.

Vaivaistalon yläluokka.

Samana syksynä marraskuun sysimustassa yössä leimahtaa valoisaksi koko kirkonkylä. Vartin herran rakennuksessa on syttynyt tulipalo. Lähitaloissa havahtelevat ihmiset. Sahanpilli alkaa huutaa, pitkään ja hurjasti. Koko kylä pöllähtää vuoteiltaan. Varjoja juoksee teillä, sinkkisangot ratisevat. Hevoset rotisuttavat rantaan päin rattailla vesitynnyreitä tai saaveja. Tulipalon liepeillä on tolkutonta hosumista tai vätystelemistä. Kellonsoittaja haparoi pimeätä metsäpolkua mökiltään kellotapulia kohti. Kylmä syysyö hytisyttää ukon jäseniä ja karisuttaa ruumiista pois pirtin pahnaiset lämpimät. Hän panee laiskaksi hölkäksi. Kokkovuoren kirkonpuolisella rinteellä sokaisevat tulipalon loimot pimeässä haparoineet silmät. Ukko saa jalat alleen ja läähättää täyttä juoksua loppumatkan…

Kirkonkellot aloittavat hätäsoittonsa, läppäävät kuin kuoleman hädässä. Ja silloin tajutaan pitäjälläkin, että jotain tavatonta on tekeillä. Torpanukot kyhnivät korvallistaan sängyn laidalla. Muutamat rivakat nuoret miehet lähtevät hilppaamaan kirkolle päin. Joukot palon liepeillä tulevat yhä laajemmiksi. Sammutustyö saadaan vähitellen järjellisempään käyntiin. Mutta päärakennukseen nähden on jo kaikki myöhäistä. Lopuksi tyydytään taistelemaan tulta vastaan vain piharakennusten ja lähitalojen suojelemiseksi.

Puodinportailta lappaa tavaroita suureen röykkiöön aitoviereen. Ja portista kannetaan suurella joukolla leveätä sänkyä, nojatuolia ja kirjoituspöytää. Ne asetetaan keskelle maantietä tulenvaaran ulkopuolelle. Perässä kävelee keppi kädessä, alusvaatteisillaan, mutta saappaat jalassa ja saukonnahkainen herrasturkki hartioilla sekä sikarilaatikko kainalossa Huugo Svart.

Lukuunottamatta vasemman jalan laahaavaa liikettä on Vartin herra melkeinpä nuortunut. Hiukset ovat käyneet täysin harmaiksi. Mutta kasvojen lihavat poimut ovat vähän tasoittuneet, parta on tullut siistimmäksi, ja — ennen kaikkea — kasvoilla ei ole ärtyneisyyttä, ei hätää eikä yhtä julmaa synkkyyttäkään kuin ennen, perikadon partaalla. Ne ovat karheat, mutta ne eivät ole enää liikkumatonta kiveä. Niihin on tullut inhimillistä rauhaa. Onko hän vanhentunut lempeäksi ukoksi vai tylsistynyt? Ei kumpaakaan. Juopotteluillat ovat vain harvenneet, joskaan eivät suinkaan lakanneet, ja hän on kaikkensa menettäneenä elänyt huolettomassa yksinäisyydessä, jossa hän on todellakin pohjannut siihen Pietarin kallioon, jota hän oli aavistanut vaimonsa lähdön hetkellä. Hänen aivonsa ovat alkaneet jälleen elää, päästyään rautaisen tuskan puristuksesta. Ne ovat näinä vuosina muokanneet jonkinlaisen elämänfilosofian, jossa oli aineksina hänen vanha Aataminsa, itsekäs taipumattomuus, mutta myöskin koninleikilliset elämänviisaudet ja eräänlainen uusi elämännauru. Nyt hän oli valmis hohottamaan sekä itselleen että maailmalle: vaeltakaa, antakaa mennä, hyvien ja pahojen tekojen tulos, köyhyyden ja rikkauden, kaikkien taisteluiden summa on aina sama: kuoleman leveä vuode ja iankaikkisuuden määrätön hauta. Hänen kätensä ei enää tarrautunut rikkauden ansaan, eikä hän pelännyt köyhyyden häpeää, sillä sen kalkin hän oli jo juonut pohjaan saakka. Eikä hän pelännyt koko elämää. Hänet liittivät siihen enää vain yhä laupiaammat veronmaksut himon hengille ja ajan kuluksi kelpaava leikinlasku … ihmisrotista, jotka nyt olivat jättäneet hänen elämänsä rantahylyn suruttomaan rauhaan, mutta joiden kohtaloita oli hauska seurailla, sillä ne tarjosivat yltäkyllin erästä nautintoa: vahingoniloa.

Salaperäisesti värisyttävää ja mahtavaa oli hänestä enää vain kuoleman hetki. Tätä varten hän luuli tarpeellisessa määrässä valmistuvansa juuri tuolla veltolla stoalaisuudellaan, joka vähät näistä maallisista välitti.

Tulenpalavassa kiireessä, kuin oma talo olisi tulessa, vetelee kattoparruja alas Porkan ukko isolla keksillä. Hän suorittaa hartaan tunnollisesti kiitollisuudenvelkaansa entiselle isännälleen, sillä hän oli huutanut Svartin huutokaupan vasaramieheltä pilkkahinnalla ikiomakseen liinaharjaisen Ilon ja eleli nyt itsenäisenä hevosmiehenä omalla tontillaan.

Hanskin ääni kuuluu römeänä hänen johtaessaan sahalaisjoukkoa tämän pumputessa sahan isolla ruiskulla vettä korkeuteen mahtavana kaarena. Matleena, komeahko vaimoihminen, muinaisen Maatialan palvelijoita, joka asuu entisessä leivintuvassa ja on ollut Vartin herran ruoanlaittajana ja pyykkärinä, viskoo tolkuttomana sangolla vettä palavan rakennuksen nurkalla ja voivottelee Herran nimeen. Poikaviikarit kähveltävät aitovierestä minkä mitäkin pientä kapinetta. Mutta Lerkin Ville toljailee Vartin herran lähettyvillä.

— Poika, tuopas tuolta kekäle, tokaisee herra. Ville tekee työtä käskettyä. Huugo Svart sytyttää kekäleestä sikarin ja alkaa seurata nautinnolla vähitellen alenevia ja ohenevia liekkejä, joiden keskellä hehkuvat muurit ja poikkinaiset savupiiput vielä muistuttavat ihmisasunnosta. Aamuhämärä tekee jo tuloaan.

— Lopeta jo tuo, Porkan poika… Tule tänne, huutaa herra. Porkan ukko lähestyy hikisenä ja mustana.

— Ilo aisakärryjen eteen, tee kuorma näistä mööpeleistä ja aja se vaivaistalon portille. Me muutamme majaa. — Sanoi ja läksi kävelemään sikari hampaissa maantietä pitkin.

Augusta-rouva oli havahtunut tulipalon kajoon. Vain hän ja Aliisa olivat nyt Autialassa, sillä Joel oli jo syyskuun alussa lähtenyt lähikaupungin lyseoon. Verner, Signe ja Aliisa olivat päättäneet yhdessä ruveta kouluttamaan poikaa edes muutamia luokkia. Ei ollut naisilla ketään lähettää kylälle ottamaan selvää, mitä oli tapahtunut. Mutta heidän entinen kotinsa paloi, sen he ymmärsivät. Kauhistavat tulipalon alut viimeisenä syksynä palaavat heidän mieleensä. Onko tapahtunut rikos? Onko hän polttanut itsensä liekkeihin? Värjöttääkö hän maantiellä? Suuri tuska painoi molemmat naiset keittiön päätyikkunan eteen lattialle.

Heikossa tulen kajossa Aliisa rukoili onnettomalle miehelle pelastusta ja hänen sielulleen rauhaa. He viipyivät polvillaan menehtymiseen saakka. Mutta äiti ei ollut osannut seurata tyttärensä rukousta. Keltaisen aamuvalon kohotessa Kokkovuoren takaa läksi Aliisa tyyntyneenä maantielle ja tätä kirkolle päin. Augusta-rouva jäi odottamaan. Hän yritti tekeytyä tyyneksi, mutta ei jaksanutkaan. Rauhattomana hän juoksi pihamaalle ja sieltä takaisin keittiöön. Mitä huolin minä … tuon miehen kohtalosta, koetti hän vakuutella itselleen. Mutta kaukaiset onnelliset vuodet tulivat kuin aamuaurinko hänen mieleensä. Hänen miehensä nuoruudenkasvot, joiden hän oli nähnyt katoavan poikkilyödyn pään mukana, ikuisesti tuomittuina, kohosivat taas kaukana säihkyvästä aamusta näkyviin. Ne olivat houkuttelevan kauniit ja voitollisen näköiset. Hän ei saanut tahtomallakaan niitä enää peittymään mustiin varjoihin. Sääli, syleilevä sääli lehahti hänen rinnoilleen. Hänen käsivartensa ojentautuivat kuin hoivatakseen tuota kaunista päätä. Eikä hän voi enää kestää suloista näkyänsä. Hän alkaa taivaltaa sitä kohti.

Pihamaan poikki hän kävelee, lopun tien veräjälle kiirehtii jo juoksemalla. Veräjäportti aukeaa sukkelasti. Se lennähtää levälleen. Puoliso on tulossa. Hän tuntee sen varmasti. Portti saa olla auki, hänen tarvitsee vain tulla: portit, ovenkamanat ja kynnykset, pihtipielet ja pöydänääret ovat jo valmiina hänen astua ja istua Autialan isännäksi. Nyt hän juoksee muutaman askelen maantietä. Hän on näkevinään miehensä pään kohoavan mäen takaa. Eikä ole uskoa silmiään, kun mäentöyry on tyhjä ihmisistä. Mutta hän jatkaa odotellen kulkuansa vaivaistalon portille päin.

Tuolla he ovat! Mäen alla kävelee Aliisa isän kanssa. Augusta-rouva seisahtuu, kuulostelee herein korvin. Mitä he keskustelevat? Aliisa kuuluu jotain selittelevän innokkaasti. He nousevat, katsovat häneen. Hän näkee miehensä myhäilevän leppoisasti ja todellakin nuortuneen! Ja Augusta-rouva seisoo paikallaan kuin odottaisi kotinsa portailla onnellisen lämmön täyttäessä koko hänen olemuksensa.

Huugo Svart nyökkää tuttavallisesti huomenta. Vaimo vastaa levollisesti ja lisää lämpimästi:

— Nyt kai tulet sitten taas … kotiin, asumaan … meille Autialaan?

— Isä ei suostu siihen, olen jo pyytänyt, sanoi Aliisa. Augusta-rouvan silmissä kävi aamu pimeämmäksi.

— Ymmärrättehän, alkoi mies rauhallisesti, — etten voi asettua taloon, joka on rakennettu Virt'ojan rahoilla. Minulla ei ole enää varaa lisätä velkataakkaani sinnepäin eikä … muuallekaan.

— Koettaisimme maksaa … pois sen velan, vähitellen, tuli heikkona toivona vaimon huulilta.

— Niinpä niin … mutta enpä taida olla valmis muutenkaan, tämän synnillisen sydämeni puolesta nimittäin, liittymään teidän elämäänne, joka on kuulemma tullut ylen hurskaaksi ja ankaraksi. — Leppoisa iva häivahti hänen suupielessään. — Mutta katsokaas tuonne, jatkoi hän, viitaten kädellään, — tuolla on hotelli, joka on vapaasti käytettävissäni. Ette taida tietääkään, että lahjoituskirjassani on pykälä, jossa sanotaan: "Kuitenkin on lahjoittajalla oikeus, milloin hän hyväksi näkee, ottaa asuntonsa hullujenhuoneen kulmakamariin ja saada kaikki elintarpeet talosta." Kirjoitin sen humalapäissäni. Katsokaas … in vino veritas ei ole ainoa totuus, vaan joskus myöskin… humalassa viisaus. — Hän nauroi omalle leikilleen. — Uuden residenssini kohtuulliset lisäkustannukset peittyvät toistaiseksi palovakuutussummasta, jonka Herra näki hyväksi tänä yönä minulle lahjoittaa. Kuten näette … minun afäärini on sittenkin päässyt hedelmään saakka, joskin vasta nyt, näin elämäni marraskuussa…

Naiset jäykistyivät sanattomiksi tästä Huugo Svartin uudesta elämännaurusta. Augusta-rouva tunsi, että hänen puheensa sanoissa oli jotain hänen miehuusaikansa älykästä sukkeluutta. Mutta jotain … kaiken kieltämistä ja kaiken pilkkaamista, jolle mikään ei ollut pyhää, oli tullut lisäksi. Vaimo ei jaksanut muuta kuin kysyä kankeasti:

— Miten syttyi … tulipalo?

— Heinikaisen puolelta. Tuo pahahenkeni, kuten muistaakseni häntä nimititte, teki vahingossa viimeisen hyväntyön isännälleen ja menetti itse varastetut ja vakuuttamattomat tavaransa, nauroi mies vahingoniloisesti. — Teidän kannaltanne kai jumalallista käräjänkäyntiä. Minulle enimmäkseen herkullista vahingoniloa… Suokaa anteeksi, jalkani jäykistyvät ja sikari on sammunut. Menen valmistamaan sijaa veljelleni Norrin herralle, joka on kuukahtamaisillaan tähän samaan rikkauden hautaan, elleivät vanhat merkit petä.

Hän kääntyy vielä portailla ja sanoo vakavammin:

— Ja sitäpaitsi: tämä on kiusantekoa tälle pitäjälle, jonka asukkaista puolet on minulle velkaa. Minä perin vain saataviani… Koettakaa ymmärtää… Käykää tervehtimässä!

Äiti ja tytär seisovat kuin aamukylmän kohmettamina, mierolaisina autiolla tiellä. Rakkaus ja Rukous olivat paenneet takaisin aamuauringon syliin.

Huugo Svart kulkee vaivaistalon pihatietä. Eräästä ovesta hiihtelee lipsahtelevissa nahkatohveleissa ja roimahousuissa häntä kohti melkein näkymättömän hintelä miehenkäppyrä. Se on mestari Röpelin, joka on tällä kertaa ennättänyt ennen entistä isäntäänsä. Vartin herra tuntee hänet uskollisista silmistä ja punaisesta nenästä.

* * * * *

Kului talvi ja seuraava kesäkin. Syksyn taas taittuessa talveksi oli täyttynyt Vartin herran vahingoniloinen toivo. Norrin herran vuoro oli tullut. Hän ei ollut menettänyt ainoastaan kartanoaan, vaan jokaisen pennin taskustaan ja hienot sukulaisensa, niin että hän talven tullen oli kypsä pitäjän kaatuneitten suuruuksien yhteiskuntaan.

Kartanoitten yllä seisoi yhä kirouksen ukkospilvi, joka iski niihin salamansa miltä ilmansuunnaita milloinkin. Norrin herraan se löi alustalaisten yhteisvihana. Se oli suomalaisen korven louhikoissa kiertelevää salatihuista vihaa, joka puraisi milloin kantapäähän, milloin pohkeeseen. Se mylvähteli päivällä metsän laidassa ja pimeinä öinä keskellä kartanoa. Torpparit eivät vielä olleet päässeet järjestyneeseen yhteistoimintaan käydäkseen käsiksi Norrin herran ryntäisiin. Mutta vihassaan he osasivat jo olla kammottavan yksimielisiä. Eikä se enää pysähtynyt murinaan vääryyksistä. Se haki itselleen uomaa, jota myöten kaivautua vihamiehen nurkan alle ja sopivana hetkenä purkautua teoiksi, sekä kiusanteoiksi että tihutöiksi.

Torpparit löivät laimin luonnonverot, kieltäytyivät synkästi kiroten ylipäivistä. Päivätöissä he niskoittelivat ja tekivät töitä puolella voimalla eikä silläkään. Heinäniityillä pidettiin jaarittelevia kokouksia, ja kun koikkelehtiva Norrin herra harppi pellolle huutaen vanhaan tapaansa: "Työhön, kollot!" irvistettiin ja kirottiin hänelle päin naamaa, niin että hän kuukahti nenälleen pelkästä kiukusta. Heinähaasioita tavattiin aamuisin maahan hajoitettuina, kuin myrskyn jäljiltä. Riihessä poltettiin siemenvilja itämättömäksi. Ja päiväläinen kylvi sen peltoon pirullinen välke silmäkulmassa.

Vihdoin, samana syksynä kuin Vartin herra oli lähtenyt palavasta talostaan, paloi kartanon navetta elukkoineen poroksi. Eikä kukaan antanut ilmi tihutyön tekijää. Norrin herra hyppi kiukusta ja voivotteli senjälkeen viikon reumatismin käsissä. Lopulta hän alkoi pelätä omaakin henkeään. Silloin hän päätti jättää ikiajoiksi nämä suomalaisten kollojen korvet. Hän myi kartanonsa tukkipohatalle, joka himoitsi metsiä. Sitten hän puki ylleen uudenuutukaisen luutnantinvormunsa ja uudisti loistavan nuoruusaikojensa huvimatkan Euroopan keskuksiin. Mutta tuskin oli muutamia kuukausia kulunut, kun hän jo kolkutteli taas kotimaassa rahattomana miehenä ylhäisten sukulaistensa ovilla. Hän oli juhlinut ja — ennen kaikkea — pelannut omaisuutensa. Ja univormu oli pahasti ränsistynyt, mikä oli hänen tähänastisen elämänsä raskain murhe ja häpeä. Häntä tuskin tunnettiin sukulaisissa. Ojennettiin pientä raha-apua kuin kerjäläiselle. Hän paiskasi halveksumisesta tukahtumaisillaan rahat permannolle ja vaati hyvitystä kunnialleen. Mutta parin viikon kuluttua hän katui onnettomana näitä tekojaan, sillä hän näki nälkää, selvää nälkää, pahempaa kuin tavallinen kollo, ja kiiltävät napit ja päärmenauhat raksiutuivat univormusta milloin mitenkin, sekä itsestään että ahtaissa majapaikkojen rappusissa. Kukaan ei uskonut hänelle enää edes yökortteeria velaksi. Hän alentui kerjäämään nöyrästi suututtamiltaan sukulaisilta. Nämä olivat keskustelleet keskenään ja antoivat suoran vastauksen: mene pitäjäläistesi elätettäväksi, meiltä saat kuukausittain niin ja niin paljon tupakka- ja kahvirahoiksi. Ja sillä ehdolla, että katoat tänä hetkenä pääkaupungista sukuasi häpäisemästä.

Norrin herra nieli kaiken ja nöyrtyi kaikkeen. Vieläpä hän kesti alakuloisen ylhäisesti hymyillen sen piinallisen hetken, jolloin Vartin herra ja Röpelin ottivat hänet jäseneksi "köyhien rikkaiden ja rikkaiden köyhien yhteiskuntaan", kuten sanoi Vartin herra tervetulopuheessaan.

Norrin herra sai siinä puheessa niellä paljon, mutta hän teki sen urhoollisesti. Kun puhuja nimitti häntä Konkari-Norriksi, oinisteli hän koipiaan kuin yhtyen samaan leikkiin. Ja kun Vartin herra puheensa huippukohdassa, jota hän nimitti uudestikastamisen sakramentiksi, julisti hänet hotellinsa ylimmäiseksi kyyppariksi, ylistäen hänen ja hänen rotunsa ansioita tässä jalossa ammatissa, kumarteli hän kuten juhlavieras ainakin. Mutta kun puhuja ilmoitti, että vahtimestarin arvon ja viran oli saanut mestari Röpelin ja että orkesteria hoitavat hullut kopeistaan, yhtyi Norrin herra Röpelinin naurunhihitykseen täydestä sydämestään. Hän oli oppinut ymmärtämään leikkiä ja Vartin herran elämännaurua.

Joka tapauksessa: vaivaistalon yhteiskunta oli saanut näistä herroista itselleen ylimielisen ja elämänmenoissaan sangen levottoman yläluokan.

* * * * *

Eräänä huhtikuisena iltapäivänä, tuollaisena vaarallisena hetkenä, jolloin jähmettyneet mahlat äkkiä liikahtavat eläimissä, puissa ja ihmisissä, tuollaisena lauantaipäivänä istui Vartin herra — tai oikeammin: täällä vaivaistalossa häntä sanottiin vain herraksi — kamarissaan hullujenhuoneen kulmauksessa. Hän kirjoittelee kauppakirjaa Pukkilan isännän metsäkauppoja varten. Sillä hänen luonaan käydään yhä pitäjältä saamassa lainopillisia neuvoja ja kirjoituttamassa monenlaisia anomus- ja sopimuskirjoja. Hänestä on tullut entisille tutuilleen, talollisille ja torppareille, isällinen nurkkasihteeri, joka otti vaivoistaan pienen maksun. Ja niin hän sai ilman suurempia vaivoja hankituksi itselleen edelleenkin välttämättömät herruudenmerkit: Rettigin sikareita, hänen vanhaa merkkiään, ja laatuunkäypää konjakkia. Mestari Röpelin puikahtaa kamariin ja suhahtaa herran korvaan:

— Norri on saanut rahakirjeensä ja hankkinut heelan, h-he … heelan konjakkia. — Häntä melkein nikotutti suuri innostus, ja hän hiihteli huimaa vauhtia ovenraosta ulos. Hän menee Herran-Leenan luo, joka pingoittelee pyykkinuoria pihakoivujen väliin, ja kuiskaa tälle, että herroille totivettä…

Tapulin kellot alkavat soida, kumahtelevat kuin riemujuhlaa, vaikka yrittävätkin noudattaa kirkollisen uneliasta verkkaisuutta. Ja Röpelinin korvissa ne soivat juhlan alkajaissäveliä.

Näistä kumahteluista ärtyi kopissaan ryppyotsainen Jere, joka oli tullut mielenvikaiseksi uskonnollisista mietiskelyistä. Hän karjahteli ilmassa vavahtelevaa ääntä vastaan kuin arkkienkelin pasuuna, ja jotakin riemuitsevan voitokasta oli niissä naurunhohotuksissa, joilla hän päätti ankaran pitkät herjauksensa paaveja ja pappeja vastaan.

Mutta viereisessä sellissä istui entinen satulamaakari Antti Ruikka, joka oli juonut hokmannia ja pulituuria niin paljon, että näki jönkeileviä, monivärisiä matelijoita, jos vain sulki silmänsä. Ja hän hoki kuin hätäiseen nauruun tikahtumaisillaan:

— Herran tähden, rouvan tähden … piumpaum-pum… Herran tähden, rouvan tähden pim-pam-pom. — Ja pieni rivous tuntui kutittavan hänen kitalakeaan. Jostakin komerosta lauloi hullu, joka oli ollut nokikolari, huikealla äänellä:

Oli kerran nokipoika,
joka harjoja käveli,
ja pienet piiat ne itki,
kun sälli se reissaili,
suti sumpati rallaa lei
ja heijaa, leijaa … top.

Ja hän oli tekevinään tasapainotemppuja katon harjalla raikkaassa tuulessa.

Keskellä näitä ääniä helähteli jonkin sellin katonrajasta kirkas naisääni:

— Pipluu, pipluu, pipluu! — Siellä piipitteli, näet, kummallisella telineellä istuen, Onneton-Hanna, joka oli antanut kerran huumaavan lemmen sekoittaa päänsä ja piipitti ja huhuili nyt suloisen yljän odottelussa. Hän luuli soittavansa pientä pyypilliä, joka soi kauniimmin kuin satakielen laulu. Ja hän oli onnellinen.

Vaivaistalon hullujenhuone eli täyteläistä kevätelämäänsä jännittynein hermoin. Siellä oli usko täydellistä ja epäusko kiihkeää. Siellä oli viha ja rakkaus katkerampaa ja onnellisempaa kuin viisaitten ihmisten veltossa maailmassa.

Röpelin oli piipahtanut päärakennuksessa Norrin luona ja pujahti uudestaan kamariin:

— Nyt se tulee, ja se pani taskuunsa sen he-he-he-heelan…

— Astupas sitten mestarinvirkaasi. Sillä mikään ei vedä vertaa sille nautinnolle, jonka viisas saa tyhmästä miehestä ja varsinkin tyhmän miehen konjakista, muhoili herra.

Pihapolulle ilmestyi Norrin herran korkea vartalo. Univormussa oli enää yksi alkuperäinen nappi. Mutta se oli sydämen kohdalla ja se oli kirkas, sillä sen kiilloittaminen kuului unohtumattomana seikkana hänen aamutoalettiinsa. Hän keinui ja harppi entiseen tapaansa. Mutta entistä varovammin, sillä jäsenet olivat haurastuneet liitoksistaan talvi talvelta.

Vahtimestari Röpelin avasi syvään kumartaen ovet levälleen, nikaten samalla Vartin herralle.

— Oletkos köyhä rikas vai rikas köyhä? otti Svart vieraansa vastaan.

— Herrat ovat lopultakin aina rikkaita he-he… Ja Norrin herra veti todistukseksi konjakkipullon taskustaan.

— Tarkoitin aivoja, rakas veli. Herroja ja rikkaita köyhiä on täällä vain mestari Röpelin ja minä. Sinä kuulut köyhiin rikkaisiin, sillä sinä et ole mitään muuta kuin entinen rikas. Ymmärrätkös eron?

— He-he-he … kukapa niitä sinun erojasi ja nerojasi…

— Patruuna tarkoittaa hengellistä rikkautta, sanoi Röpelin ja pimpsahutti auki pullonkorkin.

— Mutta vastaapas tähän: Oletkos hullu vai viisas?

— Mene kysymään sitä asiaa hulluiltasi, hohotti Norri ja alkoi kaataa laseihin totivettä.

— Olen kysynyt sekä viisailta että hulluilta ja tullut siihen tulokseen, että me elämme viisaitten ja hullujen välimailla, jossa ei ole hulluja eikä viisaita, vaan ainoastaan herroja ja hounia. Ja kuten edellä todistettiin, on täällä vain kaksi herraa. Kuka on siis tässä kamarissa houna? Vastaa, poika.

— Joo, joo. Viisaitten nautinnot ja hullujen vapaus, puheli Norri kautta rantain ja sekoitteli lasiaan.

Mutta Vartin herra jatkoi yhä kiusantekonsa salaojaa:

— Tiedätkös, Norri, mikä on ihmisen tie?

— Aasin ja pöllön! Eikö sattunut, veli…

— Ei, poika, ei sinne päinkään. En minä puhu entisistä luutnanteista, jotka vanhemmiten muuttuvat kukosta aasiksi. Enkä minä tarkoita talonpoikaa tai pappia, en kauppiasta enkä aatelismiestä, jotka pölläilevät kukin oksallaan ja luulevat ihmiselämän olevan heinähaasiassa ja kinkeriluvussa tai kuparilantissa ja kiiltävässä napissa. Ja kaikkein vähimmin minä tarkoitan tukkipomoja ja torppareita, jotka nyt tappelevat tuolla alhaalla meidän mannuistamme ja metsistämme. Ei, poika parka — annapas se pullo — minä tarkoitan meitä herroja, joita myös ihmisiksi kutsutaan. Meidän osamme on kuolettaa kaikista lihanhimoistamme vallan- ja kunnianhimo, mammonanhalu ja vieläpä kunniallinen maine pois…

— Entäs viinanhimo? hihitti Röpelin.

— ja tyytyä harjoittamaan vain kaikkein luonnollisimpia nautintoja, joihin kuuluu ennen kaikkea nainen, joka ei rakasta meitä mammonan tähden. Kun tähän olemme päässeet, olemme oikeitten herrojen rappiossa, niin sanoakseni välitilassa.

— Niinkuin ollaankin, vaivaistalossa, totesi Norri, joka kaatoi totilasinsa ylimmäksi nautinnoksi muutaman pisaran kylmää vettä ja maisteli herkutellen. Vartin herra siemaisi puolen lasillista, siristi toista silmäänsä koirankurisesti Röpelinille ja tähtäsi nyt kiusantekonsa ytimeen.

— Oikein. Mutta näistä luonnollisistakin on meidän päästävä ja tultava luonnollisuuteen…

— Älä helkkarissa, hekotti Norri.

— Patruuna tarkoittaa hengellistä rakkautta, sellaista kuin minä kannan sydämessäni petollista Oihonnaa kohtaan…

— Juuri niin, munkkiuteen, ollaksemme valmiit astumaan Pietarin portille lasten kaltaisina.

— Mekko päällä ja tippernikkelit kuin ruusunnuppu, kippis!

— Niin että oletkos sinä, Norri, jo alkanut luopua niistä luonnollisista nautinnoista?

— Älä jankuta, vaan kallistakaamme unohduksen malja. — Ja hän ryyppäsi taas somasti kuin kukko pienen pirauksen.

— Vastaa, jyrähti Svart näytellen julmettunutta moralistia. — Ja mitäs tuijotat sinne sitä Herran-Leenaa? Onko sulla sen kanssa…?

Norrin herran katse oli kirkastunut nuoruuden valosta. Hän sipristi silmänsä ja avasi ne taas, naksautti kielellään kitalakeen, levitteli käsiään mittaillen Herran-Leenan kauneusarvoja ja kallisti päänsä kuin parhain naistuntija:

— Tjaa, mikä harvinaisuus tuo Herran-Leena vaimojen seassa! Mikä kiinteys vyötäröllä ja kuuttakymmentä lähenemässä… Ja katsopas mikä ruhtinaallinen kaari harteista tuota niin sanoakseni puolueetonta aluetta kohti… Tosiaan, tjaa, hieman liian innokkaasti pyrkivät tosin lantioiden kummut kohti avaruutta. Mutta naisen kauneushan voidaan lopullisesti mitata vain kahdella ulottuvaisuudella, pituus, kohtisuora on jätettävä laskuista pois. Vain laajuus on oleellista, ja minun kokemukseni sanoo: juuri se — tuo leveys — merkitsee turvallisuutta, joka taas puolestaan…

— Ahaa, ha-haa, hohotti herra, — in vino veritas, jatka, jatka…

— Jaa, jaa, minä olen ollut aina kypsyneen ikäkauden ja kansan ystävä … niin että … verrattuna tuollaiseen kapealanteiseen kaupunkilaisruipeloon, jonka taitamattomuutta sanotaan suloudeksi ja nyrpeänenäisyyttä siveydeksi, sellaisen rinnalla Herran-Leena on — Batseba, ainakin on ollut, ja joskin erotan pariisittaret omaan luokkaansa…

Mutta Vartin herra oli noussut uhkaavana. Hän tarttui Norriin laskien kätensä kuin lainvalvoja rikollisen olalle ja sanoi juhlallisella äänellä:

— Mies, vastaa, oletko ollut laittomissa tekemisissä emännöitsijäni kanssa?

— Eikös veli suvaitse muistaa, että…

— Ilman sarvia ja hampaita, vanno minulle kunniasi kautta, että viaton on tämä nainen.

— Minun, tuota … minun puolestani kuin yksinäinen karitsa paratiisin niityllä, mutta en takaa, että…

— Vanno, vanno germaanisen kunniasi kautta, että immellisen viaton on tämä nainen!

— Parole d'honneur. Se voi kyllä olla todennäköistä, mutta…

— Vanno!

— No, sapperment! Tuossa on veljen koura ja kunniasana.

— Skål, bror, hohotti Vartin herra, — etkös sinä mies parka leikkiä tajua.

— Minäkö en tajuaisi leikkiä, minä joka en ole muuta tehnytkään kuin leikkinyt koko elämäni? Sekä sodassa että rauhassa! Ensin naisilla ja omalla hengelläni… Jaa, jaa! Ja sitten … uhkapelissä ja pelihelvetissä, kunnes leikin koko omaisuuteni ruletin huimaavalla pyörällä Monacon ihanassa helvetissä. Oo, se oli ylhäistä leikkiä! Minä en olekaan töhertänyt omaisuuttani tylsässä humalassa takauskirjojen allekirjoituksiin, kuten eräät porsastelevat patruunat… Parole d'honneur! Siinäs sait…

Vartin herra vastasi leppoisasti:

— Oikein puhuttu. Ruhtinaallinen lempeyteni oli minun maallinen turmioni ja siitti vain inhon nakerteleviin ihmisrottiin. Mutta elämäninhosta sikisi nauru, juuri tämä ruhtinaallinen elämännauru, jonka vuoksi olen armollisesti säästänyt myöskin riitaveljeni Konkari-Norrin vaivaisen hengen. Sat sapienti. Olen puhunut.

Kirkonkellot olivat lakanneet kumajamasta. Hullut olivat väsyneet valitus- tai ilolauluin haavettansa tavoittamasta. Kunkin palava totuus tai kaunis näky oli heiltä kadonnut, ja nyt he tuijottivat ajatuksettomaan pimeyteen, joka armahti tylsyydellä heidän hätäiset sielunsa.

Auringon kajastus leikkasi veripunaisena viivana laaksontakaista taivaan rantaa, erottaen toisistaan avaruuden ja pienen maailman. Vaivaistalon juhliva ylhäisökin oli vaiti.

Päärakennuksesta alkoi kuulua virrenveisuuta. Kirkkoherra oli tullut pitämään lauantaista hartaushetkeä vaivaistalon ukoille ja akoille. Herrat hymähtivät, Jere riivattu havahtui hetkeksi tuijotuksestaan ja karjahti lyhyen vastalauseensa koko toimitukselle. Herran-Leena pistäytyi sisään ja toi lisää totivettä, ripustaen mennessään ovenpieleen naulaan avainkimpun, jossa oli hullujen kopinavaimet. Sekoitettiin hiljaisina laseja.

— Pappi on tullut käännyttämään vaivaisia laittomiin asevelvollisuuskutsuntoihin, kun nuoriso ei hänen valtioviisauttaan tottele, tokaisi Huugo Svart ivallisesti.

— Alas suometarlaiset, kivahti Norri.

— Malttia, veli, hehän vain seuraavat järkeä. Heidän ainoa vikansa on siinä, etteivät muista, että joka kerran kun tämä kansa on yrittänyt jotain hyvin järkevää, se on säännöllisesti tehnyt sanomattoman suuria tuhmuuksia.

— Mitä sydän sanoo, se on tehtävä, ja minun sydämeni sanoo, että maltti hiiteen ja ryssät helvettiin!

— Kuules, Norri, miksi sinä et ammu Bobrikoffia, vaikka olet luutnantti ja aatelismies? Siinä olisi jotain ylhäistä järjettömyyttä, joka hankkisi kansalle vähän hengitysaikaa ja sinulle … kunniakkaan lopun hirressä.

— Jaa, jaa, jos sen miehen joku lähettää taivaaseen…

— Äsken puhuit helvetistä!

— Älä sinä, Vartti, aina vänkää! Minä tarkoitan, että … suomalaiset kollot siihen eivät pysty. Siihen tarvitaan…

— Kuulkaa, veljet, kuulkaa! — Röpelin nosti kättään hiljaisuutta vaatien, — Onneton-Hanna pipluttaa ja piipittää… Voi, veljet rakkaat, hillitkää teitänne tällä ihmeellisen rakkauden kiitosvirrellä.

Mestari jäi jälleen kuuntelemaan pää kallellaan, ja hänen silmäluomensa lupsahtivat suuren haaveen raskauttamina. Hetken kuluttua hän alkoi kertoa, kuin itselleen hymisten, Onnettoman-Hannan tarinaa:

— Ja hän, tämä sama Hanna-tyttö, oli kerran pienen valkeanurkkaisen kartanon tytär. Kevätilloin hän seisoskeli isänsä yrttitarhassa, kuin omenapuu metsäpuitten keskellä … ja hänet oli kasvatettu kunniallisuuteen ja tapain siveyteen. Eikä kyennyt yksikään, ei silavaljakolla ajeleva kartanonpoika eikä koreasti puettu herrasjunkkari, tahraamaan hänen neitsyytensä kilpeä. Mutta hänen sydämeensä oli vuotanut jo äidin rieskassa ylitsevuotavaisen Rakkauden virta. Eikä hän rakastanut vain kukkia ja koreita päiviä, hän helli pieniä maan matosia ja varoi niitä tallaamasta. Hän hengitti hyttysparvellekin hereiltä huuliltaan rakkauden tuoksua… Kaikki eläimet olivat hänen ainoisia aljojansa, mutta varsinkin kotieläimet ometassa, jossa hän lauleli pitkät talvipäivät kesäisiä laidunlauluja lehmille ja vasikoille, vuohille ja karitsoille. Ja lemmikkilehmälleen hän oli antanut nimeksi Rakkaus. Niin, niin … älkää naurako! Niin oli hän lemmikkinsä nimittänyt, eikä siinä ollut hänen mielestään mitään naurettavaa tai ihmeellistä.

Näin eleli vuodesta vuoteen Hanna-tyttö ja hyvä oli hänen oleskella neitsyytensä kartanossa. Hän pysyi niin viattomana, ettei hän osannut ketään kutsua kumppanikseen viikunapuunsa alle.

Mutta eräänä päivänä tuli kartanoon kulkurimies, jolla oli hattu reuhkallaan ja kirjava liinanriekale kaulassa, mutta jonka kasvot olivat voitollisen näköiset ja vartalo sorja. Sanoi meriä purjehtineensa ja katsahteli palavasti. Se mies oli maailmalla pyhät paikat tahrannut ja kirkot kirjoinensa häväissyt. Oli jos jonkinlaisessa hyppäämisessä ja riettaudessa elänyt. Mutta hän oli häreä mieleltään ja hereä kieleltään. Ja kiiruhusti juoksi Hanna-riepu lankeemusta kohti. Rakkauden heleä virta hänen sydämessään sakeni juovuttavaksi juomaksi. Hän joi sitä öisin pakottavilta neitsytrinnoiltaan. Ja kerran — elotulien välkähdellessä peltojen takaa — hän antoi itsensä kiertolaiselle ikuiseksi autuuden juomaksi.

Aamulla Hanna lauloi kuin sokea lintu, ja hän lehahti ilmavin helmoin vanhempiensa huoneeseen. Mutta isäntä ajoi kulkurin maantielle koukkukeppi kourassa. Hanna seurasi pieni nyytti kädessä sulhastansa. Ja hänen otsansa paistoi vieläkin onnellisempana. Sillä niinkuin tähdet näkyvät yöllä, niin myöskin Rakkaus hädän ja ahdistuksen pimeydestä.

Sitten kulkivat he ajan yhdessä. Hanna parka sai kyyristellä ihmisten kynnyksellä ja anella eineekseen vierasten pöytäin murusia. Mutta talottomat taipaleet hän kantoi ristiänsä hymyillen uneksuvasti, sillä hän odotti kärsimyksensä ihanaa palkkaa. Kuitenkin … kun hänen synnytyksensä aika tuli, oli hänen ylkänsä hänet jo jättänyt. Tuo kurja juuttilainen oli paennut merille pillojansa. Ja sinä yönä kun Onneton-Hanna sai ilmoille pojan ja sen mielettömänä surmasi, pimeni hänen järkensä iäksi päiväksi, pimeni … eikä kuitenkaan sammunut yksi sen pienen pienistä soppiloista. Itkun pikarista oli valahtanut sinne yksi kirkas pisara, joka nyt loistaa siellä kuin pieni jalokivi ja säteilee haikeata onnea mielenvikaisuudenkin yössä. Se se hohtelee hänen silmistään ihanampana järjen valoa. Se on kuin huikaissut hänen särjetyn sydämensä hehkuvaksi verenpisaran kukaksi, joka akkunalla nuokkuu. Eikä hän muista muuta kuin sen ihanan valheen, että hänen ylkänsä laskee parhaillaan kotorantaan noutaakseen morsiamensa. Ja siksi laulaa Onneton-Hanna ilolaulua korkeasta akkunasta alas rannan puoleen. —

Kertoja kuulosteli nostaen käden korvallisille. Vartin herran silmistä putoilivat harvakseen raskaat pisarat. Norrin herra katseli akkunasta harmaat silmät sumeina. Mestari kuiskaili:

— Kuulkaa … pipluu, pipluu … kuin sirkan siritys… Pipluu, pipluu… kuin pajupilli lapsen huulilla. Pipluu, pipluu… Nähkääs, veljet, rakkaus, joka on saanut elämän puhtaassa sydämessä, ei kuole koskaan. Jos se ristille naulitaan, saa sen itkun kaste sen viheriöitsemään. Jos tunget sen kallion poveen, se lentää hohtavin siivin kuin taivaan salissa. Jos se petoksella raiskataan, annetaan sille sijaan haaveen valhe, joka on kestävämpi kaikkia totuuksia. Ja jos riistät sen huulilta sanat, se sopertaa muutamia kirjaimia ja siivittää ne tuhannella sävelellä. Pipluu, pipluu… Niin se laulaa. Ja jos se heitetään ikuiseen nälkään, tekee se kuin sadun heinäsirkka, joka syö omat jalkansa joka ilta ja joka yön laulaa tuskan kirvoittamana sitäkin ihanammin. Kuunnelkaa, veljet, kuunnelkaamme koko yö… tätä ylitsevuotavaisen Rakkauden kiitosvirttä.

Hereästi itkevät ukot syleilivät mestaria vuorotellen. He joivat maljan toisen toisensa jälkeen ja ristivät ne milloin itkun pikariksi, milloin Neitsyt Marian sakramentiksi. He tunsivat siirtyneensä rajattomuuksien liepeille, ja ylimaallisessa lienteässä virrassa uiskentelivat heidän hellät sydämensä veljellisessä rakkaudessa.

Niin kävelivät ukot edestakaisin ja ympyrässä kädet toistensa kaulalla tai seisoskelivat nojaillen luottamuksella toisiinsa tai seinään. Vähitellen pääsi keskustelu taas niistä pyörryttävistä syvyyksistä, joihin itkettävä mielenliikutus oli sen heittänyt, järjelliseen uomaan. Nyt se alkoi nousta, tosin kompastellen, korkeuksia kohti.

— Ja mitäs sinä, Vartti, sanoit, että välitilassa… Mehän olemme selvässä autuuden tilassa! lauloi Norri.

— Älä valehtele, veli, tällä pyhällä hetkellä… Me olemme vasta matkalla Jerusalemin kaupunkiin, jossa uneksuu Herran poika Neitsyen autuaallisessa helmassa. Ja me olemme kolme tietäjää Itäiseltä maalta, kuvitteli Vartin herra.

— Herran pojat ja Kaitarannan Kustaa, hihkaisi Röpelin. — Minä rukoilen itseni vahtimestariksi Neitsyt Marian ruusutarhan portinpieleen…

— Tai pullamestariksi enkelten paakaritupaan!

— Norri, silentium! sillä minä sanon toisen ja viimeisen kerran: erotkaamme luonnollisista ja muuttukaamme hulluiksi… Nää, nää, älä keskeytä, Norri, sillä minulla on yhä jano…

— Hä-hä-hä … kippis sitten.

— Minulla on nimittäin haaveen jano, sellaisen haaveen, joka ei vanhene eikä vanhenna, vaan tekee lapsen kaltaiseksi, jolla ei syntivelkaa ole ollut eikä tule olemaan, sellaisen haaveen, niin, juuri sellaisen, joka ei vaadi vaihtamaan itseänsä uuteen ja parempaan kuin hevosluuska markkinoilla. Minä olen seurannut noiden heikkopäisten elämää ja havainnut heidät kunkin haaveessaan onnelliseksi. Onneton-Hanna on heidän Neitsyt Mariansa, ja ikuisesti onnellinen, sillä hän on joka päivä kuin lemmenkohtauksesta palannut nuori tyttö, joka kaihtaa muiden seuraa ja naureskelee onnensa kanssa. Ja hänen eteensä nyt vaeltakaamme! Mutta sitä ennen … juokaamme kolme täysinäistä haaveen maljaa ja muistakaamme, että … kolme kertaa kolme tekee yhdeksän.

Ukot joivat totisina kuin uuteen elämään astuvat. Vartin herra otti avainkimpun ovenpielestä ja asettui seisomaan keskelle lattiaa:

— Sinä vaivainen Norri, polvistu alas! Minä olen Pietari, joka avaan sinulle ensimmäisen taivaan. Sitä ennen täytyy minun antaa sinulle, joka olet pitäjän suurin lurjus, minun täytyy antaa sinulle anteeksi, synnit nimittäin, ettäs olisit mahdollinen… Polvistu, sanon minä. No, niin. Tämän täysinäisen maljan kaadan minä sinun kaljamakalloosi. Hurluiskis! Ja siinä on armon merkki. Nouse.

He siirtyivät äänettöminä käytävään, Vartin herra edellä, Norri ja Röpelin kantapäillä. Avasivat koppien ovet, ilmoittivat olevansa hulluja ja jäävänsä haaveitten valtakunnan asukkaiksi.

Tuskin he huomasivatkaan, että kaikki hullut, paitsi Onneton-Hanna, karkasivat kopeistaan, juoksivat pihalle ja pihan poikki maantielle, jota myöten alkaa nyt juosta vimmattu ja sekapäinen joukko. Nokikolari juoksee kädet levällään kuin pidelläkseen itsensä tasapainossa huimaavalla katonharjalla ja laulaa nokipojan laulua. Satulamaakari hankaa portin luona hetken polveaan, kuin hieroisi suunnatonta pikilankaa valmiiksi. Kiepahuttaen toisella jalalla itsensä ympäri hihkaisee ja painaa muitten perässä alamäkeen. Mutta Jere riivattu on ristinyt kädet rinnalleen ja muljahuttelee synkkäin kulmainsa alta kuin etsien ketä niellä. Heristää äkkiä nyrkkinsä kirkontornia kohti ja alkaa ravata lujaa vauhtia. Muut hullut olivat yhtyneet suureksi rykelmäksi, joka etenee vuoroin juosten, vuoroin seisahdellen. Vaivaistalon vartijat ja palvelusväki hälyytetään paenneita ajamaan takaa. Ja kummallinen temmellys, huuto ja mäiske tuntuu kantautuvan kyläisestä laaksosta kohti vaivaistalon korkeata mäkeä.

Mutta ukot jäivät Onnettoman-Hannan koppiin ja seisoivat hartaan onnellisina hänen korkean istuintelineensä juurella. Vartin herra piti hurskaan puheen, jossa hän julisti Hannan heidän kaikkien jumalattareksi. Kun Norri uskalsi huomauttaa, että hänestä olisi sointunut kuningatar ikäänkuin ylhäisemmältä, karjaisi herra hänet polvilleen. Mutta kun toveri nöyrästi taipui ja mestari myös polvistuen ja iloisesti itkien nimitti Hannaa kohtalosisarekseen ja taivaalliseksi Oihonnakseen, polvistui hänkin veljellisesti heidän vierelleen.

Onneton-Hanna hymyili polvistuneita kohti ja sopersi kuin kaukaisen pillin äänellä:

— Pipluu, pipluu…

Tämä oli ukkojen mielestä niin kaunista kuultavaa ja tytön armahtava hymy niin taivaallinen näky, että heidän korvansa lumpeutuivat ja silmänsä huikaistuivat. Lopulta he menettivät kokonaan tajuntansa nukahtaen onnellisina lattialle jumalattarensa jalkojen juureen.

Kylällä kävi melske ja juoksu, kun hurjapäistä hullujen laumaa kerääntyi koko kylä vangitsemaan. Mutta vaivaiset viettivät vapaampaa hämärähetkeä kuin koskaan ennen, ketkä jännittyneinä keskustellen alhaalta mäikyvästä takaa-ajosta, ketkä yksikseen istuskellen ja näperrellen pieniä kätköstä otettuja herkkupalojaan.

Mutta Onneton-Hanna istui yhä istuimellaan, kuunnellen kerkein korvin illan kummallisia ääniä ja katsahdellen laupiaasti hymyillen alhaalla kuorsaavien ukkojen puoleen.

* * * * *

Seuraavana aamuna kokoontui vaivaistalon johtokunta, ryhtyen kurinpitotoimiin, joita koko suuttunut kirkonkylä äänekkäästi vaati. Niin tuomittiin Norrin herra, Röpelin ja Herran-Leena pitkiin koppirangaistuksiin. Huugo Svartille ei voitu mitään, sillä hän ei ollut vaivaistalon järjestyssääntöjen alainen. Kuitenkin hän pian tämän jälkeen muutti asumaan Autialaan, puolisonsa luokse.

XIV.

Sellainen vastarinta ei ole Jumalan tahto.

Laittomat asevelvollisuuskutsunnat jatkuivat. Sortajain päämies oli kohonnut täysivaltaiseksi diktaattoriksi. Hänen anturansa tallasivat nyt koko maata. Hänellä oli toisen käden nyrkissä karkoitus, vankila ja Siperia ja toisessa kädessä, kämmenellä, arvot, ritarimerkit ja virkapaikat.

Suomen kansa oli edelleen jakaantunut kahteen suureen uskonlahkoon: laillisuusmiehiin ja nöyrtymispolitiikan kannattajiin, mutta kummallakin puolella oli omat syrjä- ja harhalahkonsa: vastarinnan puolella tuliset nuorukaisryhmänsä, jotka hikoilivat maanalaisissa salapainoissa ja opettelivat pommintekoa Venäjän vallankumouksellisten malliin, ja toisella puolella kiipijöitten lahko, häväisten taipumuspolitiikan miehistä nekin, jotka mieleltään rehellisinä yrittivät pelastaa mitä pelastettavissa oli. Koko maa oli kuin viimeisten päivien seurakunta: saarnattiin ainoata pelastusta tuhannella eri tavalla.

Maannälkä ja oikeuksien nälkä oli yltymistään yltynyt. Köyhälistön herrat toitottivat nyt torvella yli koko maan: Älköön mitattako äyriluvulla kansalaisen ääntä! Äänioikeus yhtä hyvin torpparille kuin talolliselle, yhtä hyvin muonamiehelle kuin papille ja yhtä hyvin tehtaalaiselle ja kirvesmiehelle kuin tehtaanherralle ja aatelismiehelle! Siinä oli nyt köyhälistön ainoa autuaaksitekevä oppi.

Säädyt jurrittivat mykkinä ja kuuroina. Ei yksikään niistä kallistanut korvaansa työväen uudelle toitotukselle. Mutta sitä paremmin upposi agitaattorien vihansaarna äänettömiin joukkoihin. Ja nämä olivat itsekin jakautuneet kahteen lahkoon: osa kannatti laillisuusmiesten taistelua, mutta osa antoi palttua herrojen isänmaalle, ja pääkaupungin työttömät syöskentelivät armopaloja satraapin keittämistä lihapadoista.

Isänmaalle uhrattiin ja isänmaata kaupittiin. Leikittiin sadalla rintamalla sisällissotaa eikä ymmärretty, että leikkiminenkin Kainin ja Aabelin tarinalla oli vaarallista tälle Suomen puukkojunkkari-kansalle. Mutta sillä aikaa tungettiin laillisuusrintama askel askelelta kohti viimeisiä epätoivon juoksuhautoja.

"Sellainen vastarinta ei ole Jumalan tahto", oli kirjoittanut arkkipiispa paimenkirjeessään. Ja piispat ja papit olivat kehoitusta seuranneet. Tuskin kourallinen heistä muisti oppi-isänsä Lutherin, joka oli seisonut Wormsissa paavia ja keisaria vastaan. Maalliset virkamiehet saivat kovakorvaisuudessaan vaeltaa kaitaa tietä: maanpakoon, vankiloihin ja Siperiaan. Kappalaiset ja rovastit pesivät kätensä, ajelivat nelipyöräisillä niloillaan leveätä kirkkotietä ja julistivat kansalle, että Jumala oli asettunut tällä kertaa keisarin puolelle.

Tosin heidän täytyi harjoittaa pientä kierosilmäisyyttä ja viatonta sokeutta lukiessaan saarnansa tekstiä. He lukivat selkeällä äänellä: Jokainen olkoon esivallalle, jolla valta on, alamainen. Mutta he tuskin huomasivat, että esivallasta oli pyhässä kirjassa sanottu: Sillä hän on Jumalan palvelija sinun hyväkses. Kun heidän tekstinään oli Matheuksen evankeliumista: Antakaa keisarille kuin keisarin ovat, näkivät heidän silmänsä kirjassa seuraavat selkeät sanat: Antakaa keisarille kaikki. Ja jos pieni apulaispappi julisti asevelvollisille nuoruutensa sokeudessa: "Taistelu oikeuden puolesta on siunaus meidän sieluillemme", saarnasi kymmenen rovastia: "Oikeuden valtakunta ilmestyy vasta maan päälle, kun rakkaus voittaa vihan kansojen keskuudessa. Rakkaus ei ole vielä tullut. Vannokaa siis, rakkaat nuorukaiset, puolustavanne itsevaltiasta 'viime veripisaraan asti'." Mutta tämän itsevaltiaan valapattoisuudesta he olivat vaiti. Isänmaan toivo julisti maalaisveljilleen kahdella kielellä, joissa oli yksi mieli: Ei auttaa sortajan asiaa eteenpäin, ei taipua, ei tunnustaa! Ken antaa alttiiksi lait, vapauden ja isänmaan, on maanpetturi ja valapatto. Mutta kirkon päämies marssitti pääalttarille sekä historian hirviöt että jumalanmiehet ja todisti, että itse Paavali oli käskenyt kuuliaisuuteen esivallalle Neron verenhimoisen valtikan alaisena ja julmat vainot ja marttyyrikuolema silmäinsä edessä. Ja juhlallinen pelko täytti maalaiskappalaiset, heidän piskuiset seurakuntansa ja lopulta myöskin asevelvolliset nuorukaiset, jotka kutsunta kutsunnalta saapuivat lautakuntien eteen yhä suuremmin joukoin.

Koko Suomen maalaiskansa alkoi vähitellen uskoa, että koska sille hirveälle Nerolle oli kerran annettu Siperian kaivokset, vankilat ja hirsipuut, oli Jumala lopultakin, kukaties, kaikkine apostoleineen, ja ainakin sota- ja hallitusherroineen, mennyt sen puolelle.

Kirkko, johon rahvaan luottamus oli jo alkanut marxilaisen evankeliumin vaikutuksesta horjua, oli nyt osannut koskettaa Suomen kansan ytimiin ja munaskuihin: Se oli herättänyt sen vuosisataisen pelon.

Tämä kansa oli pelännyt aina hallitusherroja ja näiden väennostoja. Se oli paennut tuhannet kerrat korven kätköihin. Se oli piileskellyt sekä veroherraa että sotamiesten pestaajaa. Se oli paennut kasakkalaumoja soitten ja nevojen taakse. Se ei ylimalkaan koko elämänvaelluksessaan ollut tuntenut muita kuin kaksi tietä: nietoksisen nälkäkujan ja erämaisen pakomatkan. Ja nyt, juuri nyt, kun oli viimeinkin pystytetty tuhatvuotisen valtakunnan ensimmäiset tienviitat, niin eikös tulekin ja uhkaa kohtalo taas koko kansaa kauhistavalla Siperialla, verenhimoisen Neron vainoilla ja marttyyrikuolemalla.

Pakoon. Pakomatkalle… Herrat houkutelkoot … vastarintaan muka, ja ylioppilaat ylvästelkööt. Oma päänsä piti tässä sentään renkimiehenkin ja torpanpojan säilyttää ja hetken tullen vaikka vähän etuillakin pappeuden suojassa ja hallitusherrojen suosiosta…

Ja niin tapahtui, että yhä mustenevan slaavilaisvallan ukkospilvi, jumalanpelkoa ja etenkin ihmispelkoa saarnaavat papit ja ennen kaikkea… se helvetin syvyinen kuilu, joka erotti toisistaan maattomat ja mannulliset, ne syöksivät koko Suomen kansan kurjalle pakomatkalle. Sen ei enää tarvinnut tällä vuosisadalla katkaista kymmenvirstaisia kinttupolkuja päästäkseen piilopirttiensä suojaan. Sen nuorukaiset juoksivat syrjäkylistä kirkolle kutsuntalautakuntien eteen, näyttelivät vastarinnanmiesten salaisia lentolehtisiä ja tekivät ilmiantoja. Renki kavalsi isäntänsä ja talollinen virkamiehen tai kartanonherran. Ennen kaikkea riehui maattomain satavuotinen vääryydentunto. Se purkautui joukkoilmiannoiksi maanomistajia ja virkamiehiä vastaan. Ei enää edes kolmeakymmentä hopeapenninkiä vaadittu ihmissielusta. Juudakset eivät nytkään pettäneet vain rahanhimosta, vaan myöskin kateudesta ja kostonhimosta. Ja ensikertaa pakeni nyt kansa oman sielunsa pimeimpään laaksoon. Se kuunteli ja totteli mustimpain intohimojensa perisuomalaista saatanaa: silmäpuolta Ulappalan ukkoa, Lemminkäisen murhaajaa. Ja se oli valmis myymään taivasosuutensa vieraalle tyrannille, jos se vain sai tyydyttää renkisielunsa orjanhimoa: perikatoon, Tuonelan jokeen jokainen, joka on rikkaampi ja — muka — jalompi meitä, meitä maattomia, osattomia, väärin tuomittuja ja aina sorrettuja.

Laillisuusmiehet ja nuoret aktivistit, jotka viimeisessä juoksuhaudassaan olivat valmiit kuolemantekoihin, alkoivat ihmetellä ja epäröidä. Mikä on tämä pakeneva kansa? Onko tämä rehtiydestään kuulu Suomen kansa, jonka jokainen mies on sitä rehellisempi, mitä suurempi on hänen köyhyytensä taakka? Voivatko todella tuolla tavalla juosta pakoon Saarijärven Paavojen, Stoolien, Stoltien ja Hurtigien pojanpojat? Mahdotonta! Olemmeko erehtyneet? Vai ovatko meidän runoilijamme valehdelleet? Caliban! Caliban! Suomen soissa se on maannut, ja nyt se on herännyt, herännyt…

Jalot nuorukaiset itkivät katkerasti: Luopukaamme, tämä kansa ei ansaitse meidän kuolemanuhriamme. Ja he olivat kuolla tuskasta ja häpeästä, kun he kuulivat hallitusherrojen selittävän sortajalle: Suomen kansa alkaa saada tervettä järkeä… Jaloimmatkin jäivät odottamaan toivottomina, ja kaikkein hurjimmat suunnittelivat elämänaikaista pakomatkaa kaukaiseen länteen, valtamerien taakse.

Despootti oli ensikerran voittanut vakuuttavasti. Hän näki selvästi sen hetken lähestyvän, jolloin Suomen kansa oli syönyt viimeisenkin riekaleen kunniastaan ja jolloin koko rajamaan kansa oli oleva häpeän suossa oljenteleva orjakansa…

Silloin, juuri silloin, kun häpeän pilvet laskeutuivat yhä alemmaksi ja laahasivat puhtaimmatkin laaksot, juuri silloin, luokkavihan ja kaikenvihan, alhaisuuden ja kunniattomuuden tahratessa pimeäksi juhannusaattojenkin heleän auringon, kajahtivat jaloimmat laukaukset, mitä koskaan on ammuttu Suomen maassa. Ne lähtivät Eugen Schaumanin pettämättömästä aseesta. Ja Nikolai Ivanovitsh Bobrikoff kaatui.

Kertovatko Suomen kansan aikakirjat yhdelläkään sivullaan roomalaisemmasta teosta? Loistaako niistä yksikään hymyilevämmästä ja yksinkertaisemmasta sankaruudesta? Ei yksikään. Kuka on tässä maassa kirjoittanut sparttalaisemmin viimeistä testamenttiaan? Ja kuka on tarkemmin koskaan täyttänyt uhrautumisen lait kuin Eugen Schauman lävistäessään puhtaan sydämensä. Ei kukaan. Eikä ole koskaan virkavalta häväissyt pyhempää vainajaa kuin se teki sinä yönä, jolloin se tallasi nuoren sankarin ruumiin nimettömään yhteishautaan.

Ylevimmin puhui juuri hän koko Euroopalle sorretun isänmaansa puolesta, ja vakuuttavimmin, sillä mitä huulet puhuivat, sen todistivat käsivarsi ja kuolema. Sydän ja teko olivat hänessä yhtä, sillä koko hänen elämänsä oli ollut valmistumista tähän ainoaan sankaritekoon.

Nyt se oli tehty. Oli surmattu soihinsa suomalaisen korven Ulappalan-peikko ja kaadettu tyranni istuimeltaan. Oli täytetty laki pyhästi ja kolminkertaisesti. Oli singottu omantunnon salama lainpettäjien poveen, oli surmattu lakien polkija ja oli toteltu laeista jylhintä: veri verestä ja kuolema kuolemasta.

Hän oli palvonut oikeuden ikuista kauneutta ja suorittanut tekonsa puhtaasti kuin marttyyri ja yksinkertaisesti kuin mies. Hän oli tehnyt yksin sen, mitä kunnia vaati koko kansalta. Ritari ja ritareista Pyhä Yrjänä! Sankari ja sankareista Yksinäisin.

Suomen harmaaseen graniittiin oli uurrettu katoamattomasti roomalainen ajatus:

Simplex sigillum veri.

XV.

Tuulenpesä huojuvassa puussa.

Viimeisten laittomain kutsuntain rienatessa kansaa kävi Joel kolmatta talvea kaupungin lyseota, mutta hän oli jo neljännellä luokalla, sillä hän oli lukenut omin päin toisen luokan kurssin.

Kaupungin koulu oli aluksi hänelle pahempaa kuin vankila.

Hänellä oli erään matamin luona kortteeri, jossa hän nukkui ja luki pienessä, akkunattomassa välikköhuoneessa, joten hänen päivälläkin täytyi lukea lampunvalossa. Laihan keittonsa hän sai kerran päivässä matamilta, mutta muuten hän söi kuivaa ruokaa, joka tuotiin kotoa. Rahaa, millä päästä luistinradalle tai pieniin nekku- ja torttukesteihin, ei hänellä ollut. Eikä edes parempia vaatteita, joilla olisi voinut mennä herrasväenpoikain kotikesteihin. Eikä hänellä, joka pakeni joka päivä koulun päätyttyä kaupungin laidalle pimeään koppiinsa, edes ollut tovereita. Hän tuskin tunsi ketään muita kuin Uuno Vintturin, Virt'ojan pehtorinpojan, joka oli aloittanut hänen kanssaan yhdessä koulun ja oli nyt kolmannella luokalla.

Mutta kaupungissa oli suurempi lainakirjasto kuin kotikylässä. Ja Joel luki. Hän luki seikkailukirjoja, romaaneja, runokirjoja, näytelmiä, arvottomia ja arvokkaita, mitä vain käsiinsä sai. Mutta historialliset romaanit Starbäckin laajoista sarjoista aina Monte Criston kreiviin, Aarniometsän tyttäriin ja Ruhtinatar Teodoraan saakka olivat yhä hänen himoruokaansa. Niitä hän ahnehti suuria kasoja vaatekorinsa kannelle. Ja seinällä pieni peltilamppu savusi tuon tuostakin kamarin täyteen nokea, kun hän ahmi kirjojen pyörryttävää elämää.

Läksynsä hän luki melkein luonnottoman tarkasti, sillä hänen mielestään olivat opettajat kummallisia hirviöitä, joita vastaan oli itseänsä varjeltava — osaamalla vastata nopeasti ja tarkasti, ennenkuin hirmustuivat. Hän tunsi arassa sydämessään, että pieninkin moite oli sille kunniallekäypä solvaus. Mutta tämä pelko joutua loukatuksi, joka oli imeytynyt häneen jo Virt'ojan rusthollissa, teki hänelle jokaisen koulutunnin kidutukseksi. Eikä hän suinkaan kuulustelussa erikoisesti loistanut. Veri läimähti kysyttäessä hänen kasvoilleen, hän ei uskaltanut rauhassa ajatella, vaan työnsi suustaan mitä kysymys vaati, niin nopeasti kuin suinkin. Vasta istuttuaan hän havaitsi, että olisi osannut puhua asiasta monta vertaa enemmän. Yhtä hirvittävää oli hänelle myöhästymisen pelko. Se ajoi hänet kotoa luonnottoman aikaisin koulun portille käpristelemään, olipa vaikka tulipalopakkanen.

Tässä aran ylpeyden ja pelon kiduttavassa ristitulessa, laihasta ruoasta ja raittiin ilman puutteesta, hän oli käynyt yhä hontelommaksi. Hänen nuorissa kasvoissaan oli heikkouden vakoja, silmänaluset kellertivät ja silmiä kirvelsi. Samalla hän oli nopeasti kasvanut, niin että holtittomat raajat hoipersivat kuin avuttomalla vasikalla. Apinanpoika! oli hänelle huutanut Lerkin Ville kivisodassa. Nyt hän oli näivettynyt apinanpoika.

Hän oli riutumaisillaan yksinäisyyteen, koti-ikävään ja ihmispelkoon, köyhyytensä ja eristyneen kummallisuutensa katkeraan tuntoon. Hän vihasi ihmisiä ja pelkäsi heitä. Mutta yksinäisessä vankilassaan hän kuvitteli silmiensä eteen kummallisia ihmetapauksia, joissa hän yht'äkkiä näyttäisi noille kaikille, muka paremmille, että hän osaa ja jaksaa enemmän kuin heistä yksikään. Milloin oli hän sirkuslainen, joka teki huimaavassa korkeudessa vaivattoman rohkeita heittoja. Milloin määrättömät Monte Criston aarteet olivat hänen käsissään ja hän salaperäisenä olentona kosti kehnoille ja armahti onnettomia. Milloin taas hän loisti tiedoillaan kuin Abelard kirkolliskokouksessa, niin että kirkon prelaatit kauhistuivat hänen älynsä välähtelevää säilää. Tai hän kuvitteli pääsevänsä köyhänä ja tuntemattomana opettamaan ylhäisen herran perheeseen, jossa ihana Heloise olisi hänen oppilaansa. Heidän välillään syntyy ikuinen rakkaus. Hänet ajetaan talosta ja häntä vainotaan. Mutta hän seikkailee kaukaisilla mailla. Ja eräänä päivänä hän ratsastaa maailman upeimmalla Ilolla kostamaan herralle ja pelastamaan rakastettunsa.

Sellaisiin kuvitelmiin hän nukkui. Mutta aamulla kalisutti hampaita hataran huoneen kylmä pimeys. Kuluneet saappaat makasivat maassa korot lintallaan. Takin kyynärpäät irvistelivät reikäisinä tuolinkarmilta, sillä niissä eivät koskaan paikat kestäneet. Leipäkannikka maistui aamutuimaan hiirien nakertamalta ja homehtuneelta. Usein nakkasi hän sen koppaan hokien aamurukouksekseen entisen kerjäläisen kirousta: Siinä on, Jumala, sun viljas, siinä on, Jumala, sun viljas…

Kuitenkaan Joel ei ollut menehtynyt, sillä eräänlainen ristikkoakkuna aukeni vähitellen hänenkin elämänkoppinsa seinään. Jo se hikinen urakka, jolla hän oli jättänyt luokkaa jäljemmäksi toverinsa, oli lisännyt hänen itseluottamustaan. Kuningaspallossa hänen kivenlinkoojakätensä saattoi hämmästyttää äkkiä pallon huikealla lennolla. Silloin hän innostui itsekin. Ja hän löi ja juoksi, unohtaen edes hetkeksi pimeän vankilansa katkeran elämän. Myös oppitunneilla saattoivat hänen aivonsa joskus ikäänkuin pujahtaa ilmoille umpimielen sokkeloista, ja hän levähytti opettajain silmät suuriksi. Sillä silloin hän kertoi palavalla innolla lukemainsa kirjojen viisauksia. Varsinkin historianopettaja alkoi kohdella huolehtivalla lempeydellä riutuneen näköistä poikaa.

Kuitenkin vasta tämän talven alkupuolella sattui tapaus, joka pelasti Joelin tukehtumasta savuttuneeseen vankilaansa. Salaperäinen tuuli tohahti. Ja sen pyörre raikasti hänen kutistuvat keuhkonsa. Tuli uutta ajattelemista, joka hälvensi romaanimaailman harhanäyt. Ja ennen kaikkea: tuli tehtävää, joka vei hänet oppimaan ihmisiä ulkopuolelle omaa itseänsä, joka ei kellarissa kyennyt kasvamaan kalpeata ituorasta ylemmäksi.

Ylioppilaat olivat laajentaneet aktivistisen toimintansa Joelinkin koulukaupunkiin. Ja Uunon veli Valte, joka oli jo pari vuotta opiskellut pääkaupungissa, kävi täällä järjestämässä koulun yläluokkalaisetkin toimintaan asevelvollisuuslakon hyväksi. Uuno oli ylioppilaan veljenä päässyt hankkeisiin osalliseksi. Ja pari muutakin alaluokkalaista, näiden joukossa Joel, otettiin apureiksi salaiseen yritykseen.

Pojat saivat haltuunsa suuret joukot lentokirjasia ja julistuksia, jotka heidän oli määrä levittää kaupungissa taloihin, mutta varsinkin kuljettaa hiihtämällä maaseudulle niin laajalle kuin suinkin kykenivät. Koko varasto raahattiin Joelin pöksään, sillä tihrusilmäisen matamin ei arveltu mitään ymmärtävän tällaisista asioista. Romaanikasat saivat nyt väistyä. Kamarin nurkat, sängynalukset, korit ja lopulta seinävieretkin lastattiin täyteen salaperäistä kapinallista kirjallisuutta, joka uhosi tuoretta painomustetta, tulikivenkatkuisia sanoja ja suunnattomia seikkailuja.

Jokaisessa aamuhämärässä pojat juoksuttivat niitä talojen porraskäytäviin. Ja lauantaisin he läksivät parittain suksilla maaseudulle isot reput selässä, palaten usein vasta maanantaiaamuksi suoraan kouluun. Mutta muut ajat istuivat he, varsinkin Joel ja Uuno, tuossa savuseinäisessä pöksässä ja lukivat kirjaset, lehtiset, julistukset … lukivat ja keskustelivat suuresta taistelusta aamuöihin saakka.

Joel oli mestari löytämään historiallisia vertauskohtia. Hän keksi Albat, Filip toiset, Torquemadat, Kristian tyrannit ja Gessler-voudit, joilla hän vuoron perään risti keisarin, Bobrikoffit ja Plehwet. Jeanne d'Arc ja Don Carlos, hugenotit ja Henrik Navarralainen, geusit ja Oranian prinssit, Engelbrekt Engelbrektinpoika, Eerik Puke, Jaakko Ilkka ja ennen kaikkea Wilhelm Tell olivat niitä, joiden sankarigloriassa heidän nyt oli taisteltava … pappeja, vallesmanneja, kuvernöörejä ja kaikkia Suomen-syöjiä vastaan. Oli nostettava espanjalaisten sissisota Napoleonia vastaan. Santarmikätyrit oli hirtettävä öisissä metsissä. Kylissä oli nöyräselkäisten vallesmannien ja pappien nurkan alle asetettava helvetinkoneet. Ja nuorukaisten kesken oli valittava arvalla ne, jotka ampuvat julkisilla paikoilla suuret herrat toisen toisensa jälkeen, järkähtämättömässä valaveljeydessä, niin että kauhun lepakot suhisevat sortajain korvissa illasta aamuun.

Mutta Uuno oli varovaisempi:

— Ketkä sitten ampuvat?

— Koulupojat ja ylioppilaat.

— Mutta kun ne hirttävät sen, joka ampuu?

— Hirttäkööt! Silloin meitä kansa vasta seuraa… Mökinpojat ja torpanpojat antavat lyöttää ranteisiinsa kahleet, ennenkuin lähtevät ryssien väkeen, ja he nauravat sortajille, kun heitä raahataan Siperiaan…

— Mutta köyhät kun eivät usko herroihin, vaikka ampuisivat sata kenraalia ja riippuisivat sadassa hirsipuussa…

— Täytyy uskoa! Ken ei usko marttyyreihin, on kurja olento, ja ken ei heitä seuraa, on pelkuri raukka…

— Eivätpäs usko, enkä usko minäkään. Isä on sanonut, että köyhien ei auta uskoa muihin kuin toisiin köyhiin. Herrat pettävät aina ja sinäkin olet herra…

— Siinä tapauksessa … sinä meistä kahdesta vasta herra olet! Sinulla on paremmat vaatteet ja parempi kortteeri kuin minulla. Kuka meistä syö kolme kertaa päivässä puurot ja sopat? Minä ainakin saan kerran päivässä likavettä, jota matami sanoo luusopaksi. Sinun isäsi saa palkkaa, ja minun isäni on ollut vaivaistalossa. Ja kummankos veli on ylioppilas? Sinun. Hohoo… Ja minun sisareni … mikä missäkin, oikeita proletaareja. Ho-ho-hoo … tyhmäsitpä, poika, itsesi oikean aasin tavalla.

— Enpäs tyhmännyt, enpäs… Rikkauspa ei olekaan vielä asiassa kaikki, tenäsi Uuno, ikäänkuin tietäisi sellaista, josta Joelilla ei voinut olla aavistustakaan.

— Sellaiset ne vasta ovat herroja, jotka aina pyrkivät käskemään ja luulevat olevansa parempia kuin muut ihmiset, tavalliset moukat, mukamas … jämäsi Uuno jääräpäisen kateellisena. — Siinäs sen kuulit. Ja sinä olet oikea hoppuherra joka paikassa… Kun tullaan torppaan tai taloon, jo kynnyksellä huudat ja meiskaat etkä osaa antaa toiselle suunvuoroa… Ja taipaleella … alamäet ja tasaiset lasketat edellä ja hirnut kuin orivarsa, mutta ylämäessä lopsahat kuin vanha tääpäs…

— No, mitäs kuhnailet, kun kerran julistuksilla on kiire… Joel nauroi ylimielisesti.

— Älä valehtele! Siinä on tultu missä sinäkin… Mutta sen minä sanon, että lakkaa ylpeilemästä tai herrana pysyt koko ikäsi.

— No, pysytään sitten vaikka arkkienkelinä! huitaisi Joel. — Mutta reput selkään, poika, ja sukset jalkaan, sillä nyt sitä lähdettiin sekä herrat että … pehtorit perässä…

Tähän tapaan pojat keskustelivat koko talven, milloin kinassa, milloin sovussa, mutta aina he pysyivät yhdessä. Ja varsinkin sodan syttyminen Kaukaisessa idässä ja sen synnyttämä hurja jännitys kiihoitti heidät yhä rohkeampaan toimintaan pääsiäisen ja kutsuntain lähetessä.

* * * * *

Leutona lauantaipäivänä pojat painavat taas hiihtämällä, raskaat kantamukset selässä, sileäselkäistä maantietä pitkin. Matka pitää Joelin kotokirkolle.

Joel edellä, Uuno kärtyisänä jäljessä ja matkan edetessä yhä kiukkuisempana, sillä Joel ei pysähtele enää ylämäissäkään, vaan pinnistelee hiestä märkänä, vartalo luokkina mäkeä vasten, nousee huipulle ja tältä taas sojottavana riukuna laskee alas.

Niin, todellakin… Joel on näihin aikoihin riukumainen, hoikan hoikka koivu, joka hentonakin kestää tuulta paljon, mutta katkeaa vesoimen iskusta kuin korsi.

Ja hänen sielunsa on vain tuulenpesä huojuvassa puussa.

Se on kaikille tuulille avoin. Olivat tulleet mielikuvituksen mailta kuumeen polttavat houreet, se ahnehti ne itseensä ja oli palaa tuhkaksi kiduttavassa tulessa. Viuhahtivat jostain sitä vastaan ilkeämieliset vihurit tai kosketti mitättöminkin loukkaus, se täyttyi heti koston räjähtävästä voimasta, ja ihme oli, ettei se jo ollut hajonnut kaikkiin tuuliin. Köyhyyden kolea marraskylmä oli lyönyt sen huurteeseen, sen oksat kiilsivät hauraina jääpuikkoina, ja se oli monesti putoamaisillaan alas kuin myöhästyneen linnun pesä. Mutta aina oli, juuri sen arimmillaan särähdellessä, tullut myös leuto päivänhetki: se oli sulanut hiljaa ja jäänyt paikoilleen.

Äkkiä kuolleet perhoset, inhoittavat hyönteiset, raiskat ja roskat paiskautuivat sen sisään. Se oli tukehtumaisillaan elottomaksi. Ja tämäkin oli tapahtunut jo monet kerrat. Mutta silloin oli ammahtanut jostain tuulen-nuoliainen ja puhdistanut sen silmänräpäyksessä. Tai nousseet jostain vahvat, väkevät tuulet, jotka ravistivat sen tyhjäksi tunkkaantuneista akanoista, niin että se taas oli valmis joka sieraimellaan hengittämään uutta ilmaa. Kuten nytkin, kun väkevä innostus vääryyttä vastaan oli täyttänyt sen, melkeinpä muuttanut sen, ainakin hetkittäin, elävää linnunpesää tai ihmissydäntä muistuttavaksi kapineeksi.

Joka tapauksessa oli tätä tuskin kehälle päässyttä tuulenpesäsielua koeteltu luonnottoman paljon. Se, että se vielä oli olemassa, on suurempi ihme kuin se, että tyhjyys olisi sen nielaissut. Oliko todellakin mahdollista, että siihen oli kerran pesivä lämmin, vihanta lintu, se merkillinen elämänlintu, joka hautoessaan muuttaa jokaisen tuulenpesän todelliseksi ja kestäväksi ihmissydämeksi?

Siitä ei voi kukaan olla varma, sillä sellaisen tuulenpesä-sielun ympärillä tohisee aina tuhoavia voimia. Ja sitäpaitsi tuollainen innostus, kuin nyt sitä ravistelee maahan saakka huojuvassa puussa, se jo yksin voi singota sen turmion kuiluun.

Juuri sillä tavalla, vuoroin kuin huojuva puu, vuoroin kuin jännitetty luokki tai eteenpäin kallistunut riuku, painaltaa Joel kovaa tietä. Hänen aivoissaan palaa jo huomispäivä, sillä pitäjän sosialistit, Hanski etunenässä, ja eräät nuoret opiskelijat olivat päättäneet nousta huomisessa jumalanpalveluksessa kirkkoherra Londeenia ja tämän apulaispappia vastaan, jona jo vuoden ajan oli saarnannut Virt'ojan Markus-herra.

Vanhat kaunat näitä pappeja kohtaan kirvelöittivät Joelin ylimalkaisen vääryydenvihan katkeraksi nautinnoksi. Hänen sisussaan hohotti tunnoton nauru, kun hän muisti Markus-papin pallisilmät ja hänen antamansa kenkärisat, protokollasihteerin viisipennisen ja kultaiset kellonvitjat ja äitinsä palvelemassa rusthollin pihamaalla. Ja sama nauru jatkui, kun häilähti mieleen lapsuuskuva Lonteenin ja Hanskin hahmoista, jotka seisovat vastakkain isän totikestien savupilvessä. Ärhäkkä piski ja takkukarvainen halli!

— Ho-hoo, huusi Joel taas päähänpälkähtelyistä riemuissaan ja iski mäenpäällä porkkansa tiehen, kuin olisi nitistänyt samalla kertaa sekä hounuuden että tekopyhyyden sompainsa alle.

Mutta ne olivat vain pintakuvia. Syvältä, pyörryttävistä vesistä, häilyivät vuolevissa harsoissa kasvojen kuvajaiset, jotka peittyivät ja paljastuivat alastomiksi, loittonivat kimaltelevan maantien hopeavirrassa, antautuivat lähelle ja pakenivat taas, mutta pääsemättä koskaan näkymättömiin. Ne vain muuttelivat muotojaan, aina yhtä ihanina, riipaisten suoraan sydämestä, niin että Joel tunsi hetkittäin kuuman hämärän peittävän silmänsä. Ja hän hiihti kuin horroksessa. Poika oli rakastunut.

Sen jälkeen kuin Lajusen Annan vetelä lähentely, Tillasen Marjan puheet, pyhien vaimojen kirkkokuvat ja tiellä kulkevien naisten rynkkyhameet olivat tahranneet hänen ajatuksensa, niin ettei hän omasta mielestään ollut ojassa ryömivää koiraa parempi, oli hän paennut jokaista naisolentoa. Kun tuli tyttökoululaisia kadulla vastaan, tuijotti hän maahan häveten huonoja vaatteitaan. Ja kun he olivat menneet ohi vilkaisemattakaan, hengähti hän vapautuneesti. Hän tahtoi pitää piilossa häpeälliset haavansa. Hän uskalsi pyytää hyväilyjä vain romaaniensa kaukomaisilta naisolennoilta, jotka rakastivat suloisen lempeästi ilman häpeää ja ilman ylpeyttä, vaikka olisivat kantaneet kärpännahkoja kuultavilla harteillaan.

Mutta kun Joel oli riipautunut irti yksinolostaan, oli häneen virrannut taas uskallus rakkauteenkin. Mitä lukemattomammat tuulet kävivät, sitä enemmän mahtui hänen tuulenpesä-sieluunsa. Ja nyt lävisti sen katkeamattomana, polttavana virtana tuskaisen ihana kaipuu, jonka hän tiesi rakkaudeksi.

Sen helteinen tuuli yltyi nytkin sitä huumaavammaksi, mitä lähemmäksi hän pääsi kotomaita, sillä siellä kylän laidalla, kauppias Krökin hämärässä puodissa, oli hänen rakastettunsa.

Pojat saapuivat Autialaan. Joel näki ja kuuli. Mutta levottomuus esti hänet tajuamasta mitään. Aliisa oli alkanut yskähdellä kuivaa yskää, ja heleätä punaa oli poskipäillä. Isä istui kamarin akkunapöydän ääressä ja tuijotti joelle, laski jotain leikkiäkin. Ja äiti hyöri hellan ääressä, entistään pyylevämpänä, ja tuputti syötävää. Joel söi palan ruokaa ja koetti vastailla puheisiin. Mutta hämärä teki tuloaan…

Joel katosi pihamaalle ja painui varkain joelle, jota myöten hän kiersi maantielle. Huugo Svart seuraili silmillään pojan reittiä ja hymähti itsekseen:

— Aikaisinpa alkaa … taitaa olla veren vika. — Ukko näki lukemattomain kennäiden takana tervasoihtujen valaisemat saunatiet ja ajomatkat aina nuoruutensa rentoihin yöjuoksuihin saakka. Muotoja ja kasvoja häivähti siellä täällä hämärässä. Poika palasi mieleen levottomana liikahduksena. Mutta hän veti kämmenellä kasvojansa ja hengähti samalla huuliltaan pitkän vapauttavan huokauksen. Sehän oli jo… onneksi vain mennyttä elämää…

* * * * *

Kauppias Krökin pienessä puodissa seisoo homehtuneen vaakapuntarin vieressä Ester, entisen Vanhalan Santran tytär. Hän on yksin ja odottelee puodin sulkemisaikaa. Pieni punnus on jäänyt hänen kouraansa. Kädet ovat karkeahkot ja voimakkaan näköiset. Mutta vartalo on solakka ja hento. Se muistuttaa joen rannalta antautuvasti kaartuvaa nuorta raitaa. Ja kaula on pitkä ja hoikka, takakenossa kuin vesilinnulla. Kasvot ovat jollain tavalla laimeat. Joku olisi voinut sanoa niitä elottomiksi. Mutta Joelin mielestä ne olivat täynnä ihanaa arvoitusta. Silmissä ei näyttänyt olevan ajatusta eikä unelmaa, mutta kun niiden leveät yläluomet painuivat, laskivat tiheät ripset silmienalusille uneliaan ja uuvuttavan varjon. Otsa on matala, mutta puhdas. Ja suuret hiukset näyttävät rasittavan liialla painolla koko päätä. Soleva kaula nytkähtää joskus sen alla. Ja toinen käsi siirtää hitaasti ohimokiharan taemmaksi. Muuten hän seisoo liikkumattomana.

Ovi aukenee. Joel pujahtaa hämärästä pimenevään puotiin. Lähestyy myymäpöytää. Tyttö näyttää havahtuvan horroksestaan, mutta ei liikahda. Joel työntää kätensä pöytää pitkin Esterin käden luo. Pöydän rosoinen pinta on hänen käteensä alttarin samettia. Sen takana seisoo se olento, joka voi päästää hänet selvyyteen elämän kiduttavimmasta arvoituksesta.

Joel vetää tytön kättä puoleensa. Se ei vastustele. Pää painuu kuin raskas hedelmä Joelia kohti. Poika käy neuvottomaksi. Tyttö siirtyy myymäpöydän päätä kohti. He kohtaavat pimeässä sopessa. Painuvat lähekkäin, tyttö kummallisen turtana, poika kömpelönä, kunnes hänen kasvonsa koskettavat tytön hiusmerta. Hän vetää tolkuttomana tytön puoleensa ja suutelee hengityksellään koko hänen päätänsä. Puristaa sen käsivarsiensa väliin ja suutelee jonnekin huulillaan. Mutta ei uskalla nostaa hänen kasvojaan. Tyttö mukautuu koko ruumiillaan. Mutta käsivarret lepäävät elottomina pojan vartalolla. Hänen ruumiinsa tuntuu nukkuvan liikahtamattomassa unessa. Se ärsyttää ja huumaa Joelia.

Tuo olento on hänen, mutta jollain tavoin saavuttamattomissa. Se tekee kipeää. Hän puhuu ja vaatii rakkautta. Tyttö hymyilee alttiisti huulillaan ja silmäripsien takaa. Joelin tuskainen jännitys laukeaa onnelliseksi nöyryydeksi. Hän odottaa, odottaa… Kerran hän pääsee … salaisuuksien maailmaan, joka on niin ihmeellinen ja kaunis, että sen ovella seisoja on hänelle pyhä… He avaavat sen kerran … yhdessä. Ja silloin on tuleva hänen huuliltaan pelastuksen sanoma…

Tyttökin alkaa puhua. Jotain tavallista asiaa. Hänen äänensä on soinnuton ja heikko. Mutta sen hiljaiset särähtelyt liikuttavat Joelin suureen hellyyteen. Hän rupeaa taas kuiskien puhumaan rakkaudestaan. Tyttö kuuntelee kuin kuva, nyökäyttäen pari kertaa päätään. Joel on onnellinen…

Kamarin ovessa on pyöreä, lasinen reikä. Sinne ilmestyy kauppias Krökin silmä. Joel ei sitä näe. Mutta hän tuntee jonkin painostavan itseänsä ja vaikenee äkkiä. Ovesta astuu kyttyräselkäinen ukko, jalat painautuen permantoon kuin isot lapiot. Muodoton ruumis näyttää pimeästä nurkasta suunnattomalta. Jäyhät, tarmokkaat kasvot, joissa kulmakarvat törröttävät kuin sammaltukot, työntyvät pöydän ylle. Römeä ääni rohisee:

— Luukut kiinni, kanget eteen. Ja lorvailijat maantielle.

Joel jää loukkauksesta nolona paikoilleen.

— Joo, joo, Vartin poika, jyrisee ukko, — älä sinä käy tätä tyttöä kähmimässä tai loiskahat kuoleman kaivoon. Muuta en sano. — Se siitä, se siitä, päätti hän kärisevällä äänellä.

Joel hiihti kotiin pimeässä illassa. Ukon sanat painoivat alkumatkan kuin punnukset jalkoja. Mutta Portinmäellä hän ryhdistäiksen: Krökin peikko, mukamas! Ukko rähjä… Ei muuta.

* * * * *

Markus-pastori laukkasi jo keskellä saarnaansa, kun Hanski ja hänen kannattajansa saapuivat kirkkoon eri ovilta, kerääntyen vähitellen isolle ristille suljetuksi ryhmäksi.

Nuoren pastorin silmälasit välähtelivät korkeudessa. Väljä kaulus ja pitkät liperit keikkuivat kaulalla kuin liian isot länget opettelevalla varsalla. Takinkaulus piipotti laihalta niskalta kohti korkeutta. Kädet puristivat saarnastuolin reunaa, niin että rystyt valkoisina. Kapeat hartiat olivat kyhärässä. Ja koko ruumis oli kuin loikkaamaisillaan pelkästä sisäisestä innostuksesta seurakunnan helmaan.

Mutta hän pysyi kuitenkin pyhällä paikallaan. Näytti vetävän juuri henkeään Joelin saapuessa Hanskin vierelle. Mutta sitten hän kakisti kerran, nosti nenänsä pystyyn ja jatkoi:

— Suola on hyvä; mutta jos suola tulee mauttomaksi, millästä sitten suolataan? Eikä se maahan eikä sontaan ole sovelias: he heittävät sen pois. — Ja koroittaen ääntänsä hän raikahutti, niin että kaiku kimmahteli: — Jolla on korvat kuulla, se kuulkoon! Mikä on tämä suola, nimittäin hyvä suola? kysyi hän sitten terävästi. — Jaa, rakkaat sanankuulijani, jaa … seurakunnalle se on kirkko! Ja minä olen parhaillaan ripottamassa tätä hyvää suolaa teidän päällenne, rakkaat sanankuulijani, jotta teidän syntinen lihanne ja kuolematon sielunne varjeltaisiin Herodeksen taudeilta, jotka monet ja saastaiset olivat. Mutta nyt kysytte minulta, rakkaat kristisisaret ja -veljet, mistä on kirkko saanut tämän hyvän suolan… Suolakaivoksista ja merten rannoilta! huutaa tyhmä. Ei vainkaan, ei lainkaan. Kirkko, köyhien apostoleitten perillinen, ei hamuile maallista suolaa tai maallista mammonaa…

Ääni katkesi äkkiä. Sillä Hanski oli hörähtänyt ja sahalaiset olivat rähähtäneet nauramaan.

Pastori veti kärsivällä liikkeellä silmälasit nenältään. Eikä Joelkaan voinut olla nauramatta, kun hän näki Virt'ojan pojan silmäin pallittavan suuresta säikähdyksestä ympyriäisinä. Mutta hetken kuluttua naulitsi puhuja taas silmänsä kirkon laipioon ja jatkoi:

— Minä sanon teille, että kirkko on saanut sen hyvän suolan Rauhan Ruhtinaalta, jolta kaikkinainen hyvä anti tulee, hänen kämmeneltään on kirkko sen saanut, ja hänen apostoleiltaan, hänen profeetailtaan ja kaikilta Jumalan miehiltä. Juuri niin, juuri niin… Ja mitä on profeetailla ja apostoleilla sanottavana nyt Suomen kansalle, mitä? kysyn minä. Minkäkaltaista suolaa on nyt kirkolla annettavana tälle piskuiselle kansalle ja eritoten asevelvollisille nuorukaisillemme, joita kaikkinaiset rienaajat riipovat kapinan verisille teille, pois lainkuuliaisuuden turvallisesta helmasta? Jaa ja voi, minä huudan ja minä huudan Jumalan miesten suulla. Eikö Jeremias neuvonut kuningas Zedekiasta nöyrästi alistumaan häntä vahvemman edessä, jotta hänen kaupunkinsa ei tulisi poltetuksi eikä henkensä hukkaantuisi? Neuvoi, sanon minä. Ja se oli viisauden suolaa. Entä mitä opettaa Jeesuksen vertaus kuninkaasta, joka hieroo rauhaa ennenkuin lähtee kymmenellätuhannella kahtakymmentätuhatta vastaan? Samaa, vain samaa ihanaa viisauden suolaa… Oo, että tämä ihmisiltä ymmärrettäisiin. Rakkaat nuorukaiset, katsokaa luontoon, jossa myös Viisauden Jumala itsensä ilmoittaa joka hetki ja jokaisessa paikassa. Hyökkääkö, kysyn minä, siellä varpunen kotkaa vastaan? Ei ja kolminkertaisesti ei. Jos tuo piskuinen lintu niin tyhmästi tekisi, olisi se pian raato, joka houkuttelisi ympärilleen hävityksen raatelevat kotkat. Oo, että tämäkin vertaus oikein ymmärrettäisiin! Sillä se on täynnänsä viisauden suolaa.

Mutta mitä tarjoavat teille kapinalliset, rakkaat nuorukaiset? Vain rietasta jumalattomuutta. Haastelevatko he teille Jumalan miesten suulla? Ei, ja taaskin ei! Jumalankieltäjien Ingersollin ja Haeckelin valheita he opettavat. Antikristus Marxin viisauksilla he teitä manaavat. He huutavat kirkon ja isänmaan miehille: filistealaiset ja promulgantit! Oo, mitä he kerskaavatkaan, nämä öykkärit, nämä saatanan pelimannit ja musikantit! He pullisteleivat kuin sammakko, runkonsa ruman peräti he pöyhistelevät isoksi, tullakseen härän kokoisiksi. Ja mitä heidän kanssansa tapahtuu? He halkeavat kuin tyhjä rakko. Ja samanlaisiksi jumalattomiksi sammakoiksi viekoittelevat he teitäkin, nuorukaiset, pullisteleimaan. Sillä totisesti, totisesti ovat he antikristuksen palvelijoita.

Mutta me emme heitä sadattele emmekä kiroa, sillä koska heidän suolansa on mauttomaksi tullut, ei heillä ole muuta tarjottavana kuin ylpeyden kuolettavaa myrkkyä. —

Pastori kääntyi samassa alttarin puoleen, jonka yläpuolella oli kullattu risti. Tätä kohden sormellaan sojottaen hän päätti ylevästi saarnansa:

— Mutta minä näytän teille ristin tien. Kiinnittäkää, rakkaat kuulijani, haikeasti silmänne sen puoleen ja nähkää mitä siihen on kirjoitettu: In hoc signo vinces, se on: tässä merkissä voitat, nimittäin lainkuuliaisuuden ja nöyryyden merkissä. Oo ja jälleen oo! Ja kuulkaa siunatuksi lopuksi suomalaisen pappismiehen ihanaa nöyryyden ylistystä:

"Nöyrix meit' on Herra luonut", niin hän laulaa ja lisää seuraavat ylevät säkeet:

Cumartellen tapetaan
rijhes aina elo vaan,
cumartellen jywii cannat. —

Papin sulkiessa suunsa Herran siunauksen viimeiseen sanaan alkoi Hanski lujalla äänellä:

— Me kiellämme täällä julistamasta ryssäläisten sortajien ukaasi-evankeliumia. Tämä nuori pappi on puhunut täällä valheen reikiä päänsä täyteen; ja hän on häpeällisesti käyttänyt ristiä niiden koristuksena ja pyhää kirjaa niiden tulkkina.

Nyt astuu Hanski muutaman askelen alttaria kohti ja kääntyy kokonaan seurakunnan puoleen:

— Pitäjäläiset ja asevelvolliset! Juuri tällaiset saarnat ovat sitä jumalanpilkkaa, joka sietäisi heille itselleen sen linnapassin, jota he nykyisin niin ahkerasti viljelevät rehellisiä miehiä vastaan…

Sahalaiset murisivat uhkaavasti Hanskin sanojen vahvistukseksi.

— Mutta me vastaamme heille omantuntomme vaatimalla teolla, uudella asevelvollisuuslakolla, kuten olemme ennenkin vastanneet. Meitä ei maita ei ryssänsipuli, ei ryssänkaali eikä ryssänlimppu, jos mustatakkeja maittaisikin. Alas ryssänpapit! Alas! Alas!

Joel yhtyi Hanskin, herrasaktivistien ja sahalaisten hurjaan huutoon.

Markus-pastori juoksi näkymättömänä hiirenä saarnastuolin rappuset ja vilahti kirkkoväärtin penkin ohi sakastiin.

Huuto jatkui, se tarttui koko seurakuntaan, ja naisten kasvot paistoivat kalpeina mustien ja kirjavain pääliinojen rykelmistä. Muutamat lasten äänet yltyivät kirkuvaan itkuun. Äidit hynttäsivät niitä ovelle päin. Sekamelska ja melu jatkui, kunnes kanttori alkoi vimmatusti soittaa uruilla: Jumala ompi linnamme, varustus vahva aivan… Urkujen mahtava sävel virta ikäänkuin huuhtoi ihmiset ovia kohti. Ja sen saattamana poistui sieltä viimeisenä myös mielenosoittajain joukko.

Joel kääntyi vielä lähellä pääovea ja katsahti alttaritaulun punamekkoiseen Joosefiin, jonka yläpuolella säteili risti yhä häikäisevämpänä. Poika riemuitsi pyhän kuvansa puolesta. Se oli nyt ikäänkuin puhdistettu siitä häpeästä, jonka papin saarna ja sormenosoitus olivat siihen hänen mielestään painaneet.

Joel Svartin elämäntie näytti nyt lopullisesti kirkastetulta: Se oli oleva taistelua matelevan valheen lohikäärmettä vastaan, ja sen aurinkona, tosin vielä vain himmeänä päivänkuvajaisena, mutta sitä ihmeellisempänä, oli oleva hänen rakkautensa Esteriin, joka oli vapautettava Krökin ukon telkien takaa, kuten koko isänmaa slaavilaispeikon karvaisten ryntäitten alta.

XVI.

Isku.

Minkä täytyi tapahtua, se täyttyi seuraavana kesänä.

Lomalle tullessaan Joel näytti entistään terveemmältä. Yhä laiha ja kalpea, mutta jäntereissä tuntui olevan voimaa.

Isänmaan suuri asia poltti yhä nuoria aivoja ja sama rakkaus sydäntä, mutta kummatkin olivat poikaa paljon miehistäneet. Kun tuli tieto Eugen Schaumanin sankariteosta, syttyi hän suureen innostukseen ja lausuili taas iltakaudet niitä Vänrikki Stoolin runoja, joita kuuli kaatuneen isänmaanystävän tutkineen surmanteon kynnyksellä. Kotoväelle hän piti kokonaisia esitelmiä Venäjän kärsimistä sotatappioista, saattoi kiivetä Autialan katon harjalle ja huutaa Vahervuorta vasten:

Elon, kuoleman arpaa ankaraa
Koht' isketään.

Niin että kaiku vastasi juhlallisesti Drufvan ylpeihin sanoihin.

Mutta hän ei ollut enää kaikkien tuulien heiteltävissä. Tuulenpesä-sielu oli tiivistymään päin. Hän ennätti jo ajatella ja huomata muitakin ihmisiä. Ennen kaikkea oli hän ryhtynyt ankarasti miettimään, miten hänkin voisi ansaita jotain omasta puolestaan, varsinkin kun Aliisa oli tullut yhä heikommaksi ja lääkäri oli määrännyt pitkäaikaista lepoa.

Miten ollakaan. Juuri kun Joel kulkee näissä mietteissä maantiellä, tulee vastaan mustanruskea, roteva miehenalku. Nuorukainen näyttää tuntevan Joelin ja pysähtyy, mutta epäröi taas, kääntyen hämillään aikeestaan. Silloin Joel Svartin silmät suurenevat.

— Jaakko! hän huudahtaa ilosta vavahdellen. Oliko tätä todellakin uskottava? Hän ottaa varmuuden vuoksi nuorukaisen vasemman käden omaansa. Varmaakin varmempaa: kaksi sormea on poissa ja kolme on luisevan pitkää. Siinä seisoo entinen huutolaispoika Jaakko, menossa töihin sahalle, jossa hän on jo päässyt tapulimiesten joukkoon ja saa joka lauantai kouraansa selvää rahaa.

Jaakon kankea ujous katoaa pian. Hän ennättää kertoa vähän elämästäänkin, ennenkuin sahan työpilli huutaa. Joel saattaa työpaikan portille. Siinä hän sen keksii:

— Jaakko, minä tulen myös huomenna sahan töihin, ansaitsemaan lukurahoja. — Ja sillä se oli päätetty. Mitäpä patruunalla oli Vartin poikaa vastaan sen enempää kuin muitakaan.

Alku näytti lupaavan hyvää. Tosin pojan levoton luonto kapinoi täälläkin, kuten koulussa, määrätuntien ja katkeamattoman raadannan pakkoa vastaan. Mutta mitään häpeää hän ei tuntenut, vaikka isä oli sanonut pojan päähänpiston olevan ikuiseksi häpeäksi sekä hänelle itselleen että Autialalle. Joskin hänet pantiin aluksi vain pinoamaan rimoja, pieniä piirunpalasia, joista kyhättiin tapulintapaisia, hoikkia torneja, tarttui hän työhön suurella touhulla, kuin alkaisi suorittaa ihmeellistäkin urotyötä. Ensimmäisenä päivänä hän oli nääntyä auringonpaisteeseen, sillä hän ei osannut lainkaan säästää voimiaan. Mutta pian oli rimahomma hänestä lasten leikkiä. Ja niin hän pyrki rohkeasti samaan joukkoon, jossa Jaakko työskenteli.

— Mikäpäs siinä, jos ei vaan revähtele herraskourat ja sisu, tokaisi pomo pahaenteisesti muljahuttaen, Lerkin Villen virnistäessä läheiseltä lankkukasalta, jolla hän työskenteli lastuumiehenä muutaman akan ja äijänkörilään kanssa.

Mutta Vanhalan Santra, josta nyt oli tullut synkänuskovainen akka, lastasi tapulin juurella työntökärryihin piirunjätteitä. Nähdessään Joelin seisovan tapulilla pomon edessä hän pysähtyi työssään, näytti aluksi ikäänkuin kammahtavan, mutta sitten katsoi Joelia tuomitsevasti, pitkään ja uhkaavasti. Siinä katseessa oli synnintuntoa, vihaa ja kauhua. Esterin ja Joelin tapaamisista oli näet jo vihjailtu akkojen kesken.

Koulupoika Joelille alkoi rääkkäyksen aika. Kämmenet heltyivät, punertuivat kuin paistikkaat. Ja selkää jomotti jo ensimmäisenä iltana. Seuraavina päivinä uhkasivat ranteet katketa, kyynärpäistä ja olkavarsista tuntuivat lihakset venähtelevän. Ristiluitten kohdalta särki ankarasti. Ja koko selkäranka oli kuin tulessa. Joel sai päähänsä kauhean kuvitelman:

— Tulen kyttyräseläksi! Se katkee, se katkee… Hän koetti nostaa lankkua varovammin. Mutta silloin raapaisi pomo kuin sivumennen:

— Jokos alkaa katkeilla Ilveksen pojalta kynnet?

Joel reuhtoi. Kämmenet repeytyivät verille. Jalat notkahtelivat. Ohimoissa humisi, se oli sekä äärimmäistä väsymystä että toivotonta raivoa pomoa vastaan. Eräänä iltana, kun hän raahusti kotiin työstä kipeitä lonkkiaan pidellen, horjahti hän ylämäessä ojanpenkalle ja itki katkeraa, hermostunutta itkua, jonka läpi hän nyt katsoi maailman ilkeyttä ja pahuutta, ytimiä myöten voimattomana.

Ensimmäisinä viikkoina hän ei kotona jaksanut muuta kuin nukkua, nukkua… Esterin kasvot olivat toivottoman kaukana. Sama jos rääkätty eläin yrittäisi ajatella vihreää metsää. Ei jaksa, ei rohkene… On pysyttävä häkissä ja nuoltava haavoja.

Mutta seuraavana aamuna hän painuu taas työmaalle.

Kaikkeen tottuu. Elokuuhun mennessä ruumis jo kesti. Sydän oli käynyt karheammaksi. Hän kykeni vastaamaan Lerkin Villen ilkeyksiin sellaisilla hävyttömyyksillä, että sai naurajat puolelleen. Elämän ja rakkauden karkea puoli paljastui hänelle koko karvassaan. Ja samassa se menetti suuren osan ihmeellisestä arvoituksellisuudestaan. Ei muuta kuin meni ja otti.

Joel alkoi myös etuilla. Eikä aikaakaan: hän seisoi tapulilla kynä ja muistikirja kourassa merkitsijämiehenä. Oli melkein kuin pomo.

Näihin aikoihin Joel taas alkoi iltaisin havitella Esterin seuraa.
Päivisin taas hän ajankulukseen tunnusteli työmiesten mielialoja.

Köyhän elämästä he olivat samaa mieltä kuin Joelkin: lankun kinnaamista, selkärangan köyristymistä ja kourien kopristumista.

Mutta kun poika eräänä päivänä ylisti miehille Eugen Schaumanin sankaritekoa, sanoi eräs synkkänaamainen lentojätkä:

— Mitäs mukiset! Jos herrat vähän rätkivätkin toisiaan, ei se tämä yhteiskunnan tapuli siitä meidän kohdalta ylene eikä alene. Tällään pysyy, kunnes herrat on heitetty helvettiin.

— Ja yhtä hyvin herrapojat kuin muutkin herrat, huijasi Lerkin Ville tapulin juurelta. — Ei meitä petetä.

— Ei jummankauta petetäkään! hihkaisi kolmas sälli proomulastin harjalta. — Tämä poika on ollut smuklaamassa takaaladattavia Helsingin herroille, ja me kyllä tietään meiningit…

— Kiväärit työläisten kouriin ja rihlat reilaan. Ja joka muuta tyrkyttää, on rovokaattori… Ole mukisematta tai saat sakin hivutusta, ole mikä pännäpomo oletkin.

Akat nauraa räkyttivät. Jaakko näytti vaivaantuneelta. Joel yritti selittää, mutta huomasi sen täysin toivottomaksi. Oli olemassa joitakin voimia, jotka vyöryivät kuin lohkareet jyrkännettä alas, uhaten kaikkea elämää. Mutta hän ei ymmärtänyt, mistä ne olivat lähteneet, eikä osannut ajatellakaan, miten ne pysäytettäisiin. Senvuoksi hän mukautui seuraavana aikana työmaalla tavalliseen karkeaan puheenpitoon, koettaen kuitenkin pysyä omissa oloissaan.

Elokuun iltahämärät sakenivat ja kuutamot kohosivat raskaina kasvoina Kokkovuoren taakse. Laaksot olivat paisuneet kylläisiksi lihavasta viljasta, täyteläisistä metsistä ja lemuavasta ilmasta.

Joel kahlaa myöhäisenä iltana kosteata pellonpiennarta. Loikkaa tielle päästyään nopeasti metsän sisään polulle. Hänen on vältettävä asumuksia ja ennen muita Ylämyllyä, jonka asuinrakennuksen eräässä kamarissa Vanhalan Santra nykyisin asuu hyyryläisenä tyttärensä kanssa.

Mutta Myllyjoen yläjuoksun varrella on joen mutkaan painautunut lato. Tänä yönä hän tapaa siellä Esterin. Kaikki on tarkkaan suunniteltu. Kerrankin heidän täytyy saada olla rauhassa. Älköön olko elävää ihmissielua lähimaillakaan. Painutaan matkaan viljapeltojen lomitse. Ruskea joki pyörteilee hitaasti. Luhtaniitty on mustana uudesta apilaasta. Jalka lanaa siihen vaon. Mutta yksikään ihmisennäköinen ei siitä selkoa ota. Ladonoven ränsistyneet yläpuut murtuvat lahopökkelöinä. Joel kuulostelee. Ei ääntäkään.

Nuorukaisen ruumis on nyt karaistu karkeaksi. Mutta sisäisesti hän ei voi olla vapisematta tänä hetkenä. Krökin ukko, akkojen vihjailut, Santran mykkä pälyileminen ja jonkinlainen hätä sen silmissä ovat istuttaneet hänen mieleensä ahdistusta.

— Tavallista akkojen vahtaamista, on hän hörähtänyt itsekseen. — Hoitakoot asiansa. Tämä kuuluu Esterille ja minulle. On tehty aikamiehen työt ja miehiksi eletään…

Jotain on kuitenkin, josta hän ei saa selvää…

Pellon laidasta erkanee hahmo, joka kahlaa avuttoman näköisenä apilasta. Se ei lennä eikä liidä kuin koreat prinsessat yökasteista puutarhaa. Se tulee jäykkänä ja hytisten pelosta. Mutta tulee kuitenkin… rakkauden ajamana. Musta vana jää jälkeen…

Nyt alkaa hahmo Joelin silmissä elää. Nuoret lantiot tulevat näkyviin. Kaula kuumottaa paljaana. Se nostaa helmojaan. Koko vartalo on sorja! Kasvot paistavat. Heidän yhteistä salaista riemuansa, joka uhmaa ja vavisuttaa, mutta on tänä yönä nouseva kuin kuumain heinäin tuoksu läpi ilman. He varastavat, varastavat itselleen pelastusta ja rauhaa. Missään ei kuulu mitään ääntä.

Esterin kasvot hengittävät kuumaa tuoksua, joka eroaa yön kaikista tuoksuista ainoana, jossa huokuu täydellinen autuus. Nuoret seisovat, syleilevät, suutelevat. Joel tuntee, että näyttäisi kömpelön nololta, jos pyytäisi heti Esteriä kömpimään ladon ovesta. Mutta kohta on oleva kaikki onnellisen kaunista…

Ester ei ole puhunut sanaakaan. Ei myöntänyt eikä vastustellut. Hän on kuin kuutamon kuvajainen joen ruskeassa vedessä. Joel hengittää sen eläväksi, puhuu ja suutelee. Hän sokaisee samalla itseään. Hän ei tahdo, ei tahdo nähdä, että tuossa nuoressa tytössä seisoo hänen edessään … kuollut.

Mutta vielä hetki aikaa ja hän tuntee olevansa humaltunut sokea.

Nuoret katoavat ladon edustalta. Ketään ei kuulu.

* * * * *

Äkkiä kumahtaa luiseva nyrkki ladon seinähirteen. Nuoret kavahtavat. Tulee sarja nyrkiniskuja. Joel horjahtaa ovelle. Joku kiertää nurkan taitse hätäisesti läähättäen.

— Äiti, kuiskaa Ester huulet jäykkinä.

— Lapset, lapset, kuuluu ulkoa. — Minun veriruskeat syntini ovat meidän päällemme tulleet! Kavahtakaa toisianne, kavahtakaa! huutaa vaimo suurella äänellä. Nuoret seisovat jäsenet lamassa. Akka tulee ovelle ja supisee kuin houkutellen:

— Lapset, tulkaa pois, älkää pelätkö, älkää pelätkö. — Sitten hän jatkaa viekkaasti, melkein kuin rikoskumppani toiselle:

— Arvasin sen ja juoksin tytön perään. Ei hätää, ei hätää vielä.
Pidetään salassa… Ymmärtäähän sen… Siskokset siskosten rakkautta…
Ymmärrättekös, lapset?

Joel on tullut ulos. Hän ymmärtää. Kaikki luonnoton pelko, vihjaukset, tapahtumat, Esterin olemus, isät, äidit, Vanhalat ja Vartin herrat, sisaruus ja veljeys, kaikki leimahtaa aivojen kautta salamana. Se lamaa, ei tee muuta kuin lamaa koko olemuksen. Hetken aikaan hän ei tunne muuta kuin laimeata pelastuksen onnea. Tuossa oli vierellä pohjaton kuilu. Jokin elämää säilyttävä viisaus ja eräs akka olivat tuoneet luonnollisen ilmoituksen isyyksistä, äitiyksistä, sisaruudesta ja veljeydestä. Hehän olivat sen jo itse tietäneet, ja joka hetki… Ei hätää, ei hätää.

Joel lähtee kotimatkalle. Tytär ja äiti poistuvat omia teitään.

Kokkovuoren laitamapolulla nuori Svart pysähtyy. Tuo ainoa tunne, pelastuksen tunne, on kadonnut, ja kolea autius on tunkeutunut mieleen. Syitä ja seurauksia kulkee kammottavan selkeänä sarjana aivojen läpi. Hän on saanut juosta koko nuoren elämänsä tuskasta tuskaan, ja jokaisen tuskan takana on isä, aina vain isä, Vartin herra. Konkurssisinettien kauhu, tuskat palkkapiian poikana, ihmispelko koulussa, kädet vereslihalla tapulin harjalla, ilottomat yksinolot, äidin mielenvikaiset hetket, Aliisan keuhkotauti, Kaarinin mierolla-olo, jok'ikisen sisaren äänetön tuhoutuminen jossakin elämän myllyssä, ja nyt … hänen itsensä … kuolemansynnin ja ikuisen kuoleman vaara, ne olivat kaikki saman velton, turpean ja tunnottoman käden käsialaa. Vartin herran!

Poika näkee rannattoman vihan meren syöksyvän itsestään ja ympäriltään isää vastaan… Isääkö? Oh, isääkö? — Ränsistynyttä saatanaa vastaan!

Hän tuntee suorastaan ruumiillisesti puristavaa tunnetta, jonka saa aikaan kylmän, toivottoman vihan jäätävä paine. Ja samalla kertaa pienenee, kutistuu hänen olemuksessaan jotain, joka ennen on ollut lämmintä elämistä. Tämä tuntuu kuihtuvan, katoavan ja kuin hukkuvan olemattomiin ilman ainoatakaan hengähdystä. On ihmeellistä tyhjää.

Se oli varmaan sitä … sielua… Poika ei ajattele, mutta ajattelee kuitenkin tämän kummallisen ajatuksen. Se oli sielua, toistuu taas, jotain elämää, ja nyt se kuoli. Jotain kuoli. Minäkö kuolin? Ei, ei! hän päätti kauhusta huutaen.

Jos joku olisi ollut tällöin häntä lähellä, olisi hän ajatellut: siis hätähuutoa hänessä vielä sentään on… Mutta jäikö jäljelle enää mitään muuta? Ehkä vain vihaa ja hätähuutoa itsesäilytysvietin viimeisenä ilmauksena.

Tuulenpesä-sielu oli pysynyt kiinni huojuvassa puussa ja odottanut tiedottomasti hetkeä, joka muuttaisi sen eläväksi sydämeksi. Se oli vahvistunutkin ja tihentynyt. Pesäpaikkaa etsivä elämänlintu liipoitteli jo sen yläpuolella. Pesimisaika oli alkamaisillaan. Silloin, juuri silloin tohahtaa niin määrätön myrsky, että pari haurasta kortta jää riipottamaan hentojen oksien väliin. Ja samassa hetkessä jähmettyy terve mahla jokaisessa suonessa.

Saattoiko sellaisen puun varaan enää mitään rakentaa sattuma tai kohtalo, ihme tai armo, hyvyys tai onni, millä nimillä mainittaneenkin ylitsevuotavaista elämän lähdettä?

XVII.

Korpikansa kaduilla ja toreilla.

Kun Venäjän keisari oli saanut selkäänsä sodassa ja pelkäsi lisäsaunaa omilta alamaisiltaan, muisti hän äkkiä tämän suloisten saunojen maan ja tämän piilopirtti-kansan. Rajamaahan oli kokonaisuudessaan kuin soma piilopirtti, jonne oli viisasta paeta turvaan, jos orjalaumat lakkaisivat tottelemasta solmuruoskaa ja santarmia. Tässä viisaassa pelossaan hän poisti suurella manifestilla koko sortokauden ja lahjoitti piilopirttikansalleen kolmivuotisen vapaudenajan.

Mutta mitenkä suomalainen käyttää vapautta?

Hiljaisilla takamailla se on rauhallisena köllöttelevä talvikarhu. Uudismailla se on työkarhu ja rintamalla sotakarhu, kun on kova sotaherra käskemässä. Mutta vallassa ja vapaudessa se on raateleva marraskarhu, sillä sen korpisielu on luotu todellakin perin karhumaisella tavalla. Tämän sielun perusaineksena on hyvänahkainen saamattomuus, joka kykenee kestämään nälän hiukaisua iänikuiset talvet. Mutta päästähän tuo olento vapaana mellastamaan lehmitarhaan, tulee siitä tolkuttomasti raivoava, pörhöniskainen peto, joka tappaa ja herkuttelee ytimillä ja utareilla ja surmaa lisäksi oman riistakumppaninsa, jos tämäkin tahtoisi osansa kintereistä ja munaskuista.

Tämän kansan korpisielussa on eräs tyhjä aukko, jonka toisella puolella on uunin pankon oljentelevaa rauhaa ja toisella mustaverinen raivo. Jos sen ärsytät, jää vain riita ja raivo jäljelle, täyttää koko sielun, ja välähtää puukko ja puukon terällä murhan salama. Siinä sielussa ei ole ylenevää välimaata, vain makaava umpilampi ja myrskypäinen vuori. Sen rauhallisissa syvyyksissä kuvasteleiksen kuoleman kalliot ja Kullervon kiroojan-kasvot.

Pitkän pitkä on ollut ja vielä on suomalaisen matka vapauden kultaiselle vuorelle.

Tämän korpisielun syytä on sekin, että aina kun Suomen kansa on saanut jostain lahjaksi vapauden hetken ja näyttänyt juhlan suurena tuokiona ylevän yksimieliseltä, on se seuraavana päivänä ryhtynyt hautomaan veljesmurhaa.

Vai eikö näyttänyt kansa viettävän suurlakkoa kuin yksimielisyyden suurta helluntaipäivää? Sillä oli äänioikeuden aate, jonka juhlatunnelmassa hyväksyivät kaikki. Ja suurlakosta se oli saanut uuden, yhteisen noitauskon, jonka piti kääntää kaikki vuoret. Slaavilaisesta vapaudenhuminasta se oli siemaissut rintaa röyhäyttelevän pelottomuuden. Se tunsi tanssivansa pyörryttävän mahtavaa kansallisen-kansainvälistä piiritanssia vapauden tuhatvuotisessa valtakunnassa.

Niin, korpikansa oli tullut kaduille ja toreille juhlimaan ja unohti aluksi umpilampi-sielunsa peloittavat kuvajaiset.

Alettiin hullutella kuin suuret lapset. Keisarimanifestia odotellessa tehtiin omat manifestit, sekä vanhanaikaisemmat että uudenaikaisen punaiset. Hurrattiin kreivillisen herran liehauttamalle punakeltaiselle leijonalipulle. Laillisuus oli tullut! Eläköitiin punalipulle ja ommeltiin punaiset rintaruusut kaikille, kaikille, porvareillekin. Kansalliskaarti oli oleva kaikkien vapaudenlasten sekä isänmaallinen että yleismaailmallinen yhteisvoima. Marssittiin, marssittiin. Leikittiin Ranskan porvarillista vallankumousta, marxilaiset ja kautskylaiset mukana. Puuttui vain Camille Desmoulins ja Bastilji.

Niin, leikittiin ranskaksi, marssittiin suomalaisittain, komennettiin ryssäksi ja ylvästeltiin ruotsiksi. Mutta nehän olivat vain yksimielisyyden helluntain tuliset kielet, jotka lauloivat ylistystä yhteiselle vapaudelle.

Mikä oli sitten tämän suuren juhlan todellinen tulos?

Tämä näytti suurelta: laillisten olojen palautus, yleinen äänioikeus ja yksikamarinen eduskunta. Siis yhteiskunnallinen lujuus ja tasa-arvo! Ja sinänsä se olikin suurta.

Keskellä juhla-auringon loistoa oltiin kuitenkin sokaistuneita näkemään, että tämä kaikki ostettiin kalliilla hinnalla. Se maksoi suuren summan, josta vielä tulevaisuudessa oli tehtävä ankara tili, ja se maksoi siksi, että korpisieluinen kansa joutuu aina ostamaan kaiken onnettoman kalliisti: veljesvihalla ja veljesmurhalla.

Tämä tuli näkyviin jo juhlan loppupäivinä ja vielä selvemmin seuraavana pitkänä arkena.

Jakauduttaessa suojeluskaartiin ja punakaartiin ja sitten punakaarteihin ja voimaliittoon vedettiin kuolemanpilvet koko maan ylle. Ensikertaa seisoi kansa asestettuina rintamina vastakkain. Suurella innolla istutettiin maahan veljessodan siemen, ja tämän juhlatoimituksen vihkimykseksi ampuivat pakolaismatruusit ja punakaartilaiset maahan seitsemän suomalaista miestä. Mutta sana "lahtari" oli keksitty jo aikaisemmin.

Kun ei vielä osattu oikein osavasti ampua, jatkettiin alkunäytelmää monenkaltaisella nahinalla: tehdaslakoilla ja korpilakoilla, monenlaisilla rettelöillä, vieläpä murhilla ja muilla suomalaissukuisilla tihutöillä.

Torpparitkin pääsivät mukaan tehtaalaisten ja herrain nahinaleikkiin. Mutta mitä he koko saaliista saivat muuta kuin vähän yhteiskunnallista äänenvoimaa? Eivät mitään. Oli aatteiltu ja tapeltu. Mutta suurimpaan, asiallisimpaan ja välttämättömimpään kysymykseen — pieneläjäin maan-huutoon — oli jätetty vastaamatta. Juhlahumussa ei ennätetty. Ja olihan etsikkoaika todellakin luonnottoman lyhyt: Rajajoen takaa nousi Stolypinin otsa, ja tästä syntyi santarmi Frans Albert Aleksandrovitsh Seyn.

Ja tuloksien tulos: yhä vihoitti suomalaisessa yhteiskuntaruumiissa paise, joka myrkytti ilmaa, aseellisten salaseurojen, kunkin omalla tavallaan, havitellessa sitä vapautta, joka oli huumannut päät korpikansan viettäessä vapaudenjuhlia kaduilla ja toreilla.

Tämä oli luonnollista. Sillä korpisielun ydinominaisuus on siinä, että sen sydän ja aivot elävät irrallaan toisistaan. Vai lienevätkö sen aivot ylimalkaan liian pienikokoista lajia?

XVIII.

Kullankaivaja.

Niihin aikoihin, kun suurlakkojuhlain jatkuvasti paheneva jälkikohmelo oli ärtynyt yhä toistuviksi lakkoliikkeiksi ja uusi sortokausi alkoi taas synkentää taivasta idästä päin, oli Verner Svart jo asettunut monien vaiheiden jälkeen liikemieheksi suureen tehdaskaupunkiin. Hänen hoiviinsa oli ajautunut maailmalta myös Tyyra-sisar, jonka näyttelijätärtarina oli ollut lyhyt ja murheellinen. Ensin menestystä, sitten sokea rakkaus ensimmäiseen vastaantulijaan, joka sattui olemaan korea kasvoiltaan ja mitätön sielultaan. Lähtö teatterista, ulkomaille… Huumauksissa hapuilemista, hurjapäistä hulluutta ja sitten … eräänä aamuna: valheen paratiisi upposi kadotuksen mereen. Jäljellä … uusi, liian varhain kypsynyt, kalvistunut hedelmä Svartien elämänpuussa. Tyyran suurena lohdutuksena pitkäpäiväisessä konttorityössä oli kuitenkin Joel, joka oli muutettu Vernerin luo yläluokkia käymään ja joka vuorostaan oli Tyyran huolenpidon alaisena.

Eräänä iltapäivänä istuu Verner Svart suuren pankkihuoneen ikkunapenkillä kasvot kiristyneinä joka lihakseltaan herpoamattomaksi jännitykseksi. Hänen koko tahdonvoimansa tähtää yhtä ainoata ajatusta: näytä rauhalliselta, rauhalliselta…

Hän on jo käynyt kansallismielisessä pankissa myymässä vekseleitä.
Tirehtööri oli "haistellut" setelinippua ja mumissut:

— Vika … tuon miehen luotossa on vikaa, tuolla on jo liian paljon, hm… kontollaan ja tämä … epäsiveellinen elämä, katsokaa…

— Aivan oikein, herra tirehtööri, sen jälkeen kuin tuo kauppias Kunnari tuli leskeksi, otti hän rakastajattaren omasta piiastaan, mutta sehän maksaa vähemmän kuin…

Tirehtööri ryhdistäiksen moraalisen selkärankansa varaan.

Verner Svart huomasi leikinlaskunsa vaaralliseksi ja lisäsi:

— Kauppias Kunnari on tukkukauppani parhaita ostajia ja suorittaa maksunsa säännöllisesti.

— Niinpä niin, mutta … teidän oma luottonne on heikontunut… Teillä on suuret varastot, ja tuo saksalainen puolukkakauppanne…

— Aivan oikein. Olen saanut tappioita. Muussa tapauksessa olisinkin pitänyt nämä vekselit omassa pankissani eli vekselisalkussa.

— Vähän vähemmän röyhkeästi, herra Svart…

— Onko selvyys röyhkeyttä? Olen luullut, että tämän pankin tarkoituksena on tukea juuri nuorta suomalaista liikemiespolvea sen taistelussa kymmenkertaisesti ylivoimaista ruotsalaista teollisuusherruutta vastaan. Teidän pääpankkinne johtoherrat ovat puhuneet koreasti tästä uudesta suomalaisesta liikemiespolvesta, joka on laskeva pääoman kansallisen kulttuurimme lujaksi kalliopohjaksi… Ovatko nämä ajatukset olleet vain lörpöttelyä juhlakokousten pikkutunneilla?

— Minun täytyy myöntää, että…

— Ja nyt, jatkoi Verner Svart, — samalla kertaa kuin me taomme nyrkkimme sinisiksi ruotsalaisten kapitaalimuuria vastaan, hyökkää suomalainen työväki niskaamme takaapäin, koska se ei älyä, että koko suomalaiskansan etu on yhtä… Me olemme puristuksissa edestä ja takaa.

— Jaa, jaa, tilanne on vaikea… Mutta pankilla on rajansa, katsokaa…

— Epäilemättä. Mutta tilapäiset tappiot eivät tapa tarmokasta liikemiestä, jos hän saa luottoa omalta pankiltaan. Vai onko asioitteni hoidossa ollut joitakin epäsäännöllisyyksiä? Pyydän selvää vastausta.

Silloin tirehtööri jymähytti:

— Isänne teki suuren ja lisäksi moraalisesti katsoen hm … lievimmin sanoen epäselvän konkurssin, ja sellaisten pojille… Tästä on tullut ilmoitus ylemmältä taholta, ja minä, katsokaa…

Verner Svart oli ponnahtanut tuolilta. Nyrkki pamahti pöytään. Suusta purkautui raivokkaana tuskana:

— Valhe!

Kadulla hän kävelee kasvoilla kiihtymys, mutta syvimmällä mielessä autio alakuloisuus. Tämä ei tapahtunut ensikertaa. Jo sotaväessä ollessaan häntä oli pidetty kuin rangaistusvankia, sillä kotopitäjän poliisin poika, joka palveli samassa komppaniassa, oli kertonut vääpelille, että Verner Svart oli kaiken maailman lurjus, joka ei iässään ollut työpäivää tehnyt ja jonka isäkin oli kuuluisa huonosta elämästään ja rikollisesta konkurssistaan.

Isän tahrattu maine oli joka tienkäänteessä kääntänyt ponnistelevaan poikaan ihmisten kierot silmät:

— Hulttio tietenkin… Vartin herran likaista pahnaa.

Tai arvelivat hyvänsävyisemmät:

— Kaunis ja kunnollisen näköinen poika… No, komea se oli isäkin…
Näkö pettää… Vai vielä luottoa?

Nyt istuu nuori liikemies toisessa pankissa, jonka johtajan kanssa hän ei ole vielä ollut tekemisissä. Herraa ei ole näkynyt. Paperit ovat sisällä. Istujan kasvot pysyvät pitkän tovin tarmokkaan jäykkinä. Hän katsoo johtajanovelle. Virkailijoita ei näy lähipulpeteilla. Kasvot lientyvät hieman, jännittynyt ruumis herpoaa. Hän ei jaksa enää pitää kiinni tuosta ainoasta välttämättömästä: näytä rauhalliselta, pysy rohkeana…

Samassa livahtavat tuhannet ajatukset aivoihin. Ensin välähtää isän ratsuruoska. Sitten poliisinpoika ja lähtö komppaniasta. Työttömänä pienen kaupungin kadulla… Samassa hän hymähtää: Kolme päivää vossikkana … laihalla hevoskonilla, jonka hän oli piruuksissaan ristinyt Iloksi.

Muistot melkein vapauttavat istujan hetken tilanteesta. Niitä oli hauskojakin: Hän tulee puotilaiseksi maalaiskauppiaalle, jossa on sekaisin moukkaa ja herraa. Kauppias tarjoaa jouluaattona totilasin "omassa" pöydässään.

— Tämä on puotipojalle suuri kunnia, eiks olekin? sanoo isäntä.

— Riippuu ryypyn antajasta, vastaa puotilainen.

Isäntä läjäyttää kuuman korvapuustin. Puotipoika antaa sen takaisin kirvelevän kivakasti. Tuli eropassi.

Ja se viipurilainen Nadja, jonka isäukko, ryssäläisjuutalainen kauppias, oli tupata hänen syliinsä rahan voimalla. Hän oli silloin jo, näet, ukon liikkeessä kauppamatkustajana. Hauskaa aikaa… Kauppiaalta kauppiaalle, kievarista kievariin. Joka kauppiaalla herkkäverisiä tyttäriä, joka hotellissa ohimeno-tuttuja, ilostuvia silmiä, toiset sirkeitä, toiset polttavia, mutta kaikki lähtö-ovella hailean haikeita. Rahaa käärittiin, provisionit nousivat huimiksi. Mutta isän suosio ja Nadjan rakkaus vielä huimemmiksi. Täytyi ratkaista. Pohattavävyksi vai… omille teille? Hyi, helkkarissa! Tytössä ryssäläistuoksua ja ukolla juutalaisnenä… Säästöt taskuun ja tie auki!

Oli siis säästöjä. Maalle pieni kauppa ja tämän rinnalle agentuuriliike, jonka piti auttaa hänet kerran korvensopukasta laajemmille markkinoille. Mitä muuta? Mies puotiin ja isäntä tielle. Mutta nyt oli oma jalka pöydän alla. Ei ajanut enää kaupparatsu hevosella eikä paljon junallakaan, vaan polkupyörällä Viipurit, Käkisalmet, Kajaanit, Kemit, Rovaniemet ja ylhäältä rantateitä etelään: Vaasat, Kotkat ja sisämaiset kauppareitit. Mies oli luuta ja nahkaa. Iloja oli harvoin ja tovin, vaivaa ja matkaa kuukausittain. Mutta pitkillä kankailla ja toivottomilla lakeuksilla jyskytti ohimoissa: Suvun rikkaus jälleen kokoon, huimaavaksi kultavuoreksi, jotta voi hengittää taas vapaasti, kenenkään käskemättä. Ennen oman työnsä orja kuin kaikkien orja. Hän tunsi yhä ratsastavansa Ilo-oriilla pelastamassa nimelleen ja suvulleen inhimillistä mainetta. Hän tuskin ajatteli kapitaalia ja tämän kasautumisen synkkiä lakeja. Mutta elämän raudankovan otteen hän tunsi kylkiluissaan ja isänsä hahmon likaisena lepakkona hartioillaan. Se liimautui kiinni, se jäi taakse, ajoi taas takaa kuulumattomin siivin. Ja etupyörä nieli taipaletta: kirkonkylät kauppoineen tulivat ja menivät.

Kerran tuli sitten suuri päivä, lopullisen voiton päivä: omaisuus rahaksi ja tehdaskaupunkiin tukkukauppiaaksi, ehkä tehtailijaksi, ehkä miljonääriksi ja maan laajuiseksi trustiherraksi…

Ja nyt? Hänellä ei ollut oikeastaan mitään. Oli tosin vähittäiskauppa eri osastoineen ja rinnalla tukkukauppa, jotka hän oli ristinyt komealla nimellä: Tavaratalo, kuten oli maalattu korkein kirjaimin talonmittaiseen kauppakilpeen. Mutta hänellä ei ollut sittenkään mitään. Hän oli konkurssin partaalla. Taas konkurssi! Polvesta polveen… Oliko se koko suvun kirous? Vai oliko se vain tavallista … mitättömyyttä?

Tähän ajatukseen tyrehtyi taas Verner Svartin ajatuskyky. Hän jäi tuijottamaan tylsänä seinällä seisovaan mustaan päivämäärään: perjantai. Ei sentään kolmastoista, vaan kolmas… Tällaisella hetkellä on joka mies taikauskoinen.

Hän kuulee nimeänsä mainittavan. Pankinvirkailija ojentaa pöydän takaa vekselinippua. Pudistaa päätään. Verner Svart puristaa hampaat yhteen, niin että leukaperät vaalistuvat. Hän kävelee johtajan huoneeseen.

— Saanko kysyä syytä?

— Kaupungin päätehdas on lakkotilassa. Kaikki huomiomme on kiinnitetty tähän taisteluun. Emme solmi toistaiseksi uusia suhteita.

— Oletteko siis valmiit uhraamaan pienemmät suomalaiset liikeyritykset ja tehtaat, joilla myös lakkoillaan, tukeaksenne yksinomaan tätä "päätehdasta", joka on kokonaan ruotsalaisten käsissä.

Tirehtööri hymyili ironisesti:

— Olemme kyllä, mikäli niissä on jotain uhrattavaa.

— Miksi teidän pankillanne on sitten suomenkielinen liikenimi?

— Anteeksi, se on kaksikielinen.

— Ja suurin osa tallettajistanne on suomalaista rahvasta.

— Entä sitten?

— Ja teidän "päätehtaanne" menestys on riippunut aina juuri suomalaiskansan ostokyvystä!

— Tietenkin … menekki riippuu enemmistöstä eli — ostokarjasta.

— Tälle enemmistölle ja siitä nousseelle liikemiesluokalle te ette katso olevanne mitään velkaa?

— Emme.

— Kykenette siis käymään yksin taisteluun lakkoilevaa työväkeä ja — jos sattuu — punakaarteja vastaan.

— Emme tarvitse jälkijoukkoja.

— Hyvä herra, olette sokea. Suomalainen liikemiesluokka nousee pakosta näkyviin…

— Suomalaiskallossa ei ole koskaan ollut liikemiesaivoja… Ja muuten: oletteko tullut tänne pitämään sosialistista esitelmää ekonomiasta?

— Puhun vain suomalaisena liikemiehenä ja sanon viimeisenä sananani: Myös suomalaisten ja ruotsalaisten pääomataistelu kärjistyy vielä meidän elinaikanamme ratkaisuunsa. Ja jos kaikki ruotsalaiset rahamiehet ovat teidän kaltaisianne, on siitä tuleva säälimätön! Hyvästi.

Tirehtööri nauroi huvitettuna asiakkaan jälkeen.

Verner Svart seisoi kadulla.

Oli jäljellä vielä pieni paikallinen kauppapankki. Siellä istui röyheäkulmainen ukko pöydän takana. Hänen puhetapansa oli lyhyttä ja äreää. Mutta silmissä oli viisasta leppoisuutta.

— Selittäkää tappionne laatu ja suuruus, tokaisi johtaja.

— Lyhyesti: Tein sitoumuksen puolukkahankinnasta Saksaan. Voitto näytti varmalta. Mutta viime kesänä tuli puolukoista kato, jota kuitenkaan ei voida selittää force majeureksi. Sitoumukseni mukainen korvaussumma on enemmän kuin puolet nykyisestä omaisuudestani. On mahdoton selvitä ilman poikkeuksellisen suurta luottoa.

— Tyhmästi tehty kauppa, ärähti ukko. — Afääriasioissa ei liikemies saa luottaa Jumalaan. Kehno kauppa, kehno kauppa…

Tuli hetken hiljaisuus. Mutta Verner Svart tunsi ukon katseesta virtaavan itseensä hyvätuulisuutta. Hän alkoi puhua luottavana omasta itsestään:

— Katsokaa … minä olen vasta jonkinlainen kullankaivaja enkä kapitalisti. Minun täytyy tehdä pistokokeita joka puolelle ja koetella missä kultasuoni kulkee. Lapiollinen sieltä, toinen täältä. Joskus pääsen vähän matkaa… Kultasuoni katkeaa äkkiä. Kaivan turhaan tyhjää soraa. Haen uuden paikan. Taas kojeet käyntiin. Kuokka maahan ja hartiavoimalla. Ja joskus sattuu, että itse kojeetkin särkyvät … kuten nytkin. Mutta minulla on kiire, sillä minun on korjattava koko suvun elämä eikä vain itseni…

Verner Svart oli innostumaisillaan yhä enemmän omiin aikeisiinsa. Mutta ukko katkaisi:

— Hyvä, vekselit otetaan. Mitä muuta? Verner Svart katsoi hämmästyneenä, ja hänen täytyi ponnistaa koko tarmonsa kyetäkseen jatkamaan:

— Juoksevat asiat järjestyvät vekselisummalla. Täyttääkseni tappion tarvitsen kassakreditiivin.

— Riippuu takaajista.

— Ne hankitaan! huudahti nuori liikemies ja painui ovelle. Palasi kuitenkin täältä hitaasti takaisin, katsoi yhä ihmeissään ukkoon ja kysäisi:

— Tahtoisinpa tietää, mistä saitte minuun luottamuksen näin … nopeasti.

— Puhuitte hyvin ja … teillähän on … suuret silmät päässä! hohottaa ukko. — Mutta älkää luulko, että hyväksyn suurillekaan silmille pieniä takausmiehiä, päätti hän tuimasti.

— Takaajat tulevat, minä kaivan ne vaikka haudasta!

Verner Svart tunsi pelastuneensa. Hän näki edessään laajan kentän, jonka kovan kamaran alla, syvässä, pimeässä maassa kultasuonet kulkivat, risteilivät ja haarautuivat kimmeltäväksi jättiläisverkoksi. Se oli hänen. Se oli soran ja kiven alla, hikisten päiväin ja tuskallisten öitten tuolla puolen. Mutta se oli hänen! Hetken hän melkein koetteli käsivarsiensa kestävyyttä ja kuunteli aivojensa iloista helkettä ja takomista.

XIX.

Ylpistelijä.

Viha on hivuttavaa tautia. Viha veljesten kesken on salaista verenvuotoa. Mutta pojan viha isäänsä kohtaan on hidasta itsemurhaa. Se on kuin mestarin pettämistä ja Juudas-juoksua salamain paljastamalla pakotiellä, vaikka isä olisikin viheliäisin kaikista isistä.

Takanaan hävittävä muisto mustana ladonovena ja mielessä viha ja inho nyt hänelle niin kauhistavaa Vartin herraa vastaan oli Joel elänyt viimeisen koettelemuksen syksyn kotona.

Äidinkin kuva oli jollain tavoin tahrattu. Lihoi, näytti tyytyväiseltä. Joskus torailikin tuolle lannistetulle hirviölle. Oli käynyt tavallisemmaksi, melkein kuin … muijaksi. Ne kärsimyskasvot, jotka olivat hänet nukuttaneet suloisilla huokauksillaan, ja se voittamaton, kalvaskasvoinen rauha, jolla hän oli palvellut poikansa puolesta itseänsä alhaisempia, näyttivät nyt Joelista kuolleilta kauneuksilta. Elää tuon miehen kanssa … tyytyväisenä! Se ajatus oli tuona syksynä alituisena, tahmeana inhona Joelin mielessä.

Ja hänen vihansa. Sekään ei ollut enää edes luonnollista. Ei ollut mitään tekoa, jolla sen purkaa itsestään. Lyödäkö tuota … halvattua laahustelijaa? Paljastaako sille sanoilla määrättömät pimeydet ja tuomita se … vajotettavaksi niiden syliin koko ikuisuudeksi? Ooh, niin julmia sanoja ei ollut olemassa. Eikä niin kauhistavaa kokemusta saanut koskea yhdelläkään sanalla… Tuo olento, joka oli hänen oma isänsä … oli luonnottoman pimeytensä turvissa. Joel voihki katkerasti:

— Voi … vain pienet synnit voidaan paljastaa ja rangaista…

Hän tunsi itsensäkin tahratuksi. He elivät kaikki samalla kulonpolttamalla maalla… Isä haroi partaansa ja nautti siitä. Äiti suki harmentuvia hiuksiansa, joista lähti kampaan suuria lepeitä … tyytyväisenä. Aliisa yski tuhkaisella vuoteella. Jossain piipitti eksyksissä Kaarin ohuet sääret porossa…

Joel oli lähtenyt kotoa pakenijan mielellä eikä luullut sinne enää koskaan palaavansa.

Ja nyt tänä syksynä tulee jo kuluneeksi kaksi kesää ja kaksi talvea, ilman että hän on Autialassa käynyt. Talvet hän on lukenut ja kesät ollut kaupungin lähellä puutarhurilla renkinä, etupäässä vedenkantajana. Hän ei ole ajatellut köyhiä eikä rikkaita. Vain itseään. Tietämättä, vaistomaisesti oikeaan suuntaan kulkien hän on korjailemalla korjaillut raiskattua sieluaan. Vesisankojen ikeen kiduttava paino on muokannut hänen selkärankansa joustavaksi miekan teräksi. Se kesti istua ja lukea. Hänen käsivarsissaan oli näkyvissä eräitä pieniä lihaksia, joita ei ollut kenelläkään hänen toverillaan. Selkä oli kuin kiila. Vyötärö, rintakehä ja vatsa … juoksukoiraa. Mikä häneen enää pystyi? Ruumiista oli tullut hänelle melkein epäjumala. Syksyt ja keväät hän urheili. Talvet luisteli ja voimisteli. Nuorukainen oli treenattu kiireestä kantapäähän. Ja sydän oli vahvistunut sitä mukaa. Aivot ajattelivat selkeästi. Hän oli tietoinen siitä, että hän oli itse itsensä pelastanut.

— Kuka auttoi minut kestämään palkkapiian pojan salavihat ja
julkivihat? mietti hän usein. Hänen sisimmässään säteili hiljaisena:
Äiti… Mutta tämä valo oli näihin aikoihin hänen silmiltään sammunut.
Hän ei nähnyt sitä ja vastasi itselleen: — Ei kukaan. Minä itse.

— Kuka pelasti minut ompeluverstaan, kirkon kuvien ja aitovarsien raiskaavista näyistä ja matamin vankikopin houreista? Aliisanko rukous? Pappiko? Vai Tillasen Marjan riettailu? Minä itse. Keneltä sain teräksiset käsivarret ja nämä joustavat lonkat! Isänikö laahustavista raajoista? Vai hänen himoistaanko, jotka vetivät vain liejuun? — Hän seisahtui akkunan luo ja oli näkevinään tapulinharjat ja puutarhalavat.

— Omista verestävistä kouristani, raskaitten sankojen venyttävästä painosta ja inkvisitsionimestari auringon säälimättömästä kidutuksesta. Ja tuo pelastus … sukurutsasta? Vanhalan akkako? Sellaistakin olen luullut. Mitä vielä… Tekoon olisi ollut kyllä aikaa … Esterin kalvas elottomuus ja oma viaton ujouteni, joka oli säilynyt sahalaisten raakuuksien ja Tourulan Hannojen parissa.

Hän naurahti ikäänkuin ivallisesti kaikkia muita ihmisiä kohtaan:

— Tämä ruumis ja sydämeni puhtauskin … vain omaa tekoani.

— Mutta minun pelastukseni älköön pelastako Vartin herraa. Viimeistään kuolinvuoteellaan on sen miehen nieltävä hirvittävin tekonsa, jamasi hän usein ajatustensa päätökseksi.

Tällä tavalla Joel ylpeili itsekseen. Hän oli muka itse, melkeinpä ilman synnyttäjänsäkin tuskaa, tehnyt itsestään pojan, nuorukaisen ja miehen. Hän ei hävennyt työläistä, sillä hänen ruumiinsa kesti raskaimmassakin työssä, eikä hän pelännyt edes nälkää. Herraa hänen ei tarvinnut kunnioittaa, sillä hänen aivonsa olivat terästyneet talvi talvelta. Koulutyö oli niille nykyisin melkein huvittava sivuseikka. Hän aikoi kestää kaksinkertaisesti. Toiset olivat vain … puoli-ihmisiä.

Joskus häivähti muistissa Ismaelin ja Jaakon kasvot, varsinkin kun hän usein joutui kulkemaan tehtaista purkautuvaa työläisvirtaa vastaan.

— Kummallisen pienikokoista ja rumaa väkeä, ajatteli hän itsekseen. — Ei yhtään kaunista naista: veret poskilta poissa … luonnottoman kuihtuneet lanteet ja povet melkein ilman rintoja. Keuhkotauti, kuolema, raivoaa tehtaissa! — Lakkoaikoina näkevät kai nälkää… Surullista… Ja Ismaelin kalpeat kasvot häilähtivät kaukaa. Mutta enempää kuin pelkkiä säälin pisaroita hänessä ei ollut. Sillä hän ajatteli vain itseään.

Veljensä kiirettä ja kamppailua Joel seurasi kuin jännittävää näytelmää. Mutta mitä tiesi hän veljen tuskallisimmista öistä? Heillä ei ollut koskaan aikaa keskustella. Jos sellainen hetki joskus sattui, oli Joel avuton kauppa-asioissa. Hän ihaili veljensä tahdonvoimaa. Mutta kun hän yritti sovittaa keskusteluun omia oppimiaan, olivat sanat toista kuin hän oikeastaan tarkoitti. Ja veljen afäärikielelle käännettyinä näyttivät hänen väitteensä suorastaan nurinkurisilta.

Sananvaihto loppui usein noloon epävarmuuteen. Nuori veli tuntui Verneristä vähän tyhmältä. Ja Joel alkoi vältellä keskusteluja. Hän arveli täyttävänsä oman velvollisuutensa tuomalla kotiin luokan parhaat todistukset.

Veljesten radat kulkivat siis lähekkäin. Mutta ne eivät yhtyneet eivätkä ristineet toisiaan. Tavallinen ilmiö. Elämän täytyy kolhaista ihmisten päät vastakkain, ennenkuin he katsovat toisiansa silmiin ja sanovat: Sinähän oletkin minun oma veljeni! Muuten he kulkevat kuin koira, jolla ei ole rohkeutta katsoa ihmistä silmiin, jollei saa samalla näyttää hampaitaan.

Niin, Joel kuvitteli kohonneensa kaikkein jaloimpaan rotuun. Mitä kuului häneen työläinen tai kapitalisti? Puoli-ihmisiä. Hän, Joel Svart, oli sekä työmies että herra. Hän oli yläpuolella.

Hän arvosteli ankarasti kaikkea ja kaikkia.

Siipirikko Tyyra-sisar oli hänkin kääntynyt haaveellisen uskonnolliseksi ja kuvaili hurmioituneena veljelleen Kristuksen haavoja, orjantappurakruunua ja pyhiä vaimoja, viitaten vuoteensa yläpuolella riippuvaan painojäljennökseen, jossa israelittaret ojentelivat käsiään ristillä kuolevaa natsarealaista kohti.

— Sinä näyttelet yhä, pilkkasi Joel. — Kuvittelet pääseväsi ainakin statistiksi tähän vanhaan näytelmään. Pestaa ennemminkin itsellesi ensirakastaja ja perusta edes kolmannen luokan kiertue.

— Sinä, poika parka, et ole vielä kärsinyt pettymyksiä etkä ymmärrä vielä…

— Kärsinytkö? Minä en osannut muuta tehdäkään, kunnes älysin, että Juudas oli viisaampi kuin koko Mestari. Hän ainakin yritti pelastaa oman nahkansa vaarallisesta leikistä…

— Ja kuinka kävi hänen pelastuksensa?

— Hänen hirteen-menonsa ei muuta asiaa. Se merkitsee vain sitä, että hermot pettivät ratkaisevalla hetkellä. Hänen uskonhourailunsa oli tehnyt hänen sielunsa heikoksi … petokseenkin. Mutta me … tämän vuosisadan nuoret, me emme tarvitse Juudaksia emmekä Kristuksia. Me pelastamme itse itsemme. Nietzsche antaa eräässä paikassa Zarathustransa sanoa…

— En halua kuulla tuosta sinun epäjumalastasi! huudahti Tyyra epätoivoisena. — Ota ennemminkin oppia meidän omasta kohtalostamme. Ajattelehan Aliisan elämää.

— Sitä juuri olen ajatellut, iski Joel. — Ilman rukousten loputonta kidutusta kylmillä lattioilla, yöllä ja päivällä, hänkin olisi kestänyt paremmin köyhyytemme ja välttänyt rintataudin. Uskonhoureet sydämessä ovat huono seuralainen kuumeisille keuhkoille.

— Sinä olet kauhistava! Etkö muista hänen nuoruudenrakkauttaan? Sekin puolestaan…

— Tarkoitan vain, että edes sinä osaisit ruveta ajoissa vastustamaan tuota … hihhulilaista keuhkotautia. Minä ainakin sain siitä tarpeekseni jo … Aliisan uskontoverstaassa.

Tällaisten keskustelujen jälkeen Tyyra koetti laulaa hengellisiä laulujaan salassa ja osoittaa palvelevaisuudella Joelille rakkauttaan.

Syystalvesta tuli äkkiä Autialasta sanoma, että isä oli kuolemaisillaan. Kukin omissa ajatuksissaan ryhtyivät lapset kokoilemaan yhtä ja toista matkalaukkuihinsa.

Sallimus näytti sittenkin leikkineen kissaa ja hiirtä Vartin herran kanssa, huolimatta siitä, että tämä viimeisinä armovuosinaan oli suorastaan ansaitsemalla ansainnut itselleen laupiaampaa, ainakin … arvokkaampaa kohtelua Jumalan puolelta. Kuinka armottomasti hän olikaan kieltänyt koko lihansa!

Jos hän enintään pari kertaa talvessa painui kirkolle ja istui illan Krökin ukon takakamarissa, riitti hänelle suunnilleen yksi tuutinki koko illan maalliseksi ilopuoleksi.

Pysyen kotona, kiusaten lihaansa, niin että hänen punakat kasvonsa kellastuivat, ja tehden työtä Huugo Svart oli päässyt vuodesta vuoteen yhä parempaan sovintoon elämän kanssa. Osaksi hänenkin ansioillaan oli lunastettu Autialan rakennukseen kiinnitetty velkakirja Virt'ojalta. Ja Huugo-herra tunsi kunniansa ylenmäärin puhtoiseksi. Asiakkaita kävi edelleen. Hän melkein elätti itsensä. Eivätkä hänen nyt lumivalkoiset hiuksensa ja siisti, pyhäpäivin suorastaan hieno asunsa olleet herättämättä ihmisten kunnioitusta. Pitäjällä alettiin mainita "herra" ja "vanha herra" yhä kunnioittavammalla äänellä.

Ja hän pyrki vielä suurempaan: Hän sovitti itseään jo edeltäpäin myös kuoleman kanssa. Krökin ukko oli tässä suhteessa hyvänä apuna. Mutta hän ahkeroitsi ominkin päin tämän hänelle jossain määrin arveluttavan kysymyksen kimpussa. Taoskeli itselleen lujaa vakaumusta, jonka ottaa ankkurikseen viimeiselle purjehdusmatkalle, jonka hän joistakin syistä pelkäsi käyvän vaikeaksi. Varsinkin syysaamuisin, katsellessaan akkunasta hitaasti, mutta kammottavan varmasti jäähän umpeutuvaa kirkkolahtea ja tämän pohjukkaan tyrehtyvää Autiojokea, hän itselleen autuudenturvaa rakenteli.

Jos nämä mielenseulomiset ja järkipäätelmät olisi pantu kirjaan, olisi niistä muokkautunut jotakuinkin seuraavannäköinen puolustuspuhe:

Korkeasti Kunnioitettu Taivaan Tuomari: Minä syytetty parka, maalliselta nimeltäni Huugo Abraham Svart, en puolusta tekojani syyntakeettomuudella, joskin ihmisistä jokainen, jo siksi, että hän on vaimosta syntynyt, ja siksi, että hän on vain rahtu, muotoa vailla, niin sanoakseni pars pro toto, täytynee täällä sub specie æternitatis, merkata syyntakeettomuuden leimalla. Etten ole koskaan kieltänyt, en ainakaan ajatuksissani, Pyhän Raamatun olevan Jumalan sanaa enkä Jumalan olemassaoloa, ei sekään kelpaa syntieni puolustukseksi, se tekee ainoastaan tämän puolustuspuheeni mahdolliseksi, koska se osoittaa, etten ole itseäni vannonut sen Luonnottoman Kieltäjän ennaltakadotettuun laumaan.

Mutta kolmeen seikkaan, joista yksi on kummallinen, toinen hämmästyttävä, ja kolmas relatiivisesti todisteleva, rohkenen Taivaallisen Tuomarin ja Apostolisen Lautakunnan huomiota erikoisesti kiinnittää.

Pro primo: Tämän harhailleen ihmissydämen kummalliseen rakennukseen. Se ei kestänyt yksinäisyyttä eikä tätä koskaan vapaaehtoisesti halannut, mikä on epäilemättä heikkous. Mutta huomatkaa tämä: se ei ollut alunperinkään luotu sitä kestämään. Sen sijaan oli siihen istutettu määrätön rakkaus elämään. Tämän tähden se hukkui jokaiseen kukkaan kuin kiihkomielinen mehiläinen, se viehtyi jokaisen tuulen mukaan, se uskoi hyvää kehnoista ihmisistä, se antoi ja antoi — ja lensi jokaista uutta koreutta päin. Kun se sitten väsyi liiasta lennosta ja siihen lyödyistä haavoista, olisi sen pitänyt palata tervehtymään yksinäisyyden vuoteelle. Mutta se ei löytänytkään takaisin oman minänsä kammioon. Sillä juuri tätä yksinäisen ajatuksen lahjaa se ei ollut saanut luomisen hetkellä. Sille ei ollut olemassakaan mitään yksinäisyyden turvapaikkaa. Tämä oli ainakin niin mitätön sen elämänrakkauteen verrattuna, ettei se kyennyt sinne palaamaan. Siksi sen täytyi jatkaa harhailuaan alemmissa ja vieläkin alemmissa alhoissa, kunnes siitä tuli pimeitten syntien yölepakko, eräänlainen tahmeaverinen rumilus, jota kuppariakka Elämä piti elossa vain ajoittain suonta lyömällä eli syntiä teettämällä.

Sellainen sydän, Korkea Tuomari ja Oikeamielinen Lautakunta, olisi pysynyt puhtaana vain siinä tapauksessa, että sen koko maailma olisi ollut täynnä pelkästään hyviä ihmisiä. Sellainen oli ja on mahdotonta, koska kerran perisynti ja perinjuurinen paha on olemassa. Näin ollen: sekä luomisen perusluonteen että luonnollisen elämänjärjestyksen nimessä olisi ollut luonnotonta tällaisen sydämen omistajan tavoitella pyhimykseksi. Sellaiseen arvoon en totuuden nimessä ole aikonutkaan tällä puheellani pyrkiä. Tämä tarkoittaa vain syytetyn vapauttamista kadotuksen tuomiosta.

Ja tätä varten pro secundo: tämän sieluntapauksen ihmeellinen seikka!

Tuli hetki, joka elämäni suurena konkurssina — tosin vastoin maallista tahtoani ja sydämeni alkuperäistä laatua — paiskasi minut väkivaltaisesti yksinäisyyden taloon. Silloin tapahtui ihme. Minä pohjasin yksinäisyyden kallioon. Istuin kuin vanki yksinäisellä saarella, mutta tämä oli — epäilemättä Apostolisen Lautakunnan ylevästä sallimasta — Pietarin kallio: Ryhdyin tarkastelemaan sieluni tilaa. Se oli kurja. Mutta ihme oli tapahtunut, sillä minulle oli annettu ylhäältä yksinäiset ajatukset. Toisin sanoen: mikä siihen saakka oli ollut vain in sensu, oli siitä lähtien in intellectu. Ja minä, maallisen elämän konkurssintekijä, aloin vakaasti tavoitella taivaalliselta Saamamieheltäni lempeämielistä akordia. Korkea Tuomari, tämä sielu, johon itse taivas tuhlasi tällä tavalla ihmeitään, ei voi olla iankaikkisuudessa hukkaan heitetty.

Ja vihdoin pro tertio: Yhtäkään paljasjalkaista pyhimystä ei vaeltaisi maan päällä, jollei olisi tuhansia syntisiä, joiden omientuntojen mustaan liejuun hänen gloriansa paistaa. Yhtä suhteellisia ovat maan päällä käsitteet "syntinen", sekä "pienempi ja suurempi syntinen". Tämä yksinkertainen totuus paljastui minulle miettiessäni yksin tyhjässä talossani. Ja minä nousin eräänlaiseen vertailevaan hurskauteen, jota älköön luultako itsevanhurskaudeksi, koska se syntyi proselyytin nöyrässä sydämessä. Näin minä ajattelin: Koska isälläni ja tämän isällä oli ollut kokonainen haaremi saunapiikoja ja lisäksi rakastajattaret kaupungissa ja minulla: edellisiä tuskin yhtäkään ja jälkimmäisiä ei lainkaan, ei ainakaan vakinaisessa mielessä, silloinhan minä — mikä muu voisi tässä tapauksessa ollakaan moraalinen exclusio? — olin isiäni pienempi syntiniekka, toisin sanoen: heitä mahdollisempi hurskauteen. Ja tämä antoi minulle voimaa elää viimeiset armonaikani — eräitä lieviä poikkeuksia lukuunottamatta — hiljaisessa kieltäymyksessä. Isäni kuolivat sitäpaitsi katumattomassa humalassa. Minut tapasi kuolema yhä kirkastuvassa vanhuudessa, epälihallisen raittiuden hiljaisena hetkenä. Ergo: koska suhteellisuuden maailmassa ei ole muuta pysyvää totuutta kuin juuri tämän kaiken suhteellisuuden ydinajatus, nimittäin, että sielujemme kohtalon määrää, ei absoluuttinen synnittömyys ja synnillisyys, mikä olisi vastoin koko syntiinlankeemusjärjestystä, vaan vähempi ja suurempi synnillisyytemme, on minut epäilemättä tällä hetkellä siirrettävä pelastettujen joukkoon eli oikealle kädelle. Sillä minähän olen, en enentänyt, vaan vähentänyt esi-isieni synninkyttyrää, joka oli todella — kuten taivaan tilikirjoista käynee selville — sanomattoman suuri, niin, en epäile sanoa, luonnottoman suuri, ylpeydestä vihoittava ja paatumuksesta kovettunut.

Tähän kaikkeen katsoen ja eritoten viitaten viimeksi esitettyyn relatiiviseen argumenttiin rohkenen toivoa — varsinkin jos vaakaan lisätään armon kultainen punnus, joka kuulunee taivaallisen oikeudenkäytön obligatorisiin menetelmiin — rohkenen toivoa, että yleinen syyttäjä, jota me jo maan päällä halveksimme saatanan nimellä, jätettäisiin omaan kadotukseensa ja minulle suotaisiin kohtalainen ja kohtuullinen osuus taivaallisesta autuudesta. Ja loppujen lopuksi toistan mitä nöyrimmin, että Pyhä Tuomari ja Pyhien Lautakunta voi ratkaisun jouduttamiseksi sivuuttaa kokonaan lainkohdat täydellisistä enkeleistä, seraafeista ja kerubiimeista, sillä täysin tahrattomia siipiä ei Huugo Abraham Svartin hartioihin kykene istuttamaan edes taivaallinen Kaikkivalta…

Tällaisilla järkeilyillä puolusteli Huugo-herra itseään omantuntonsa edessä, jolle kuolemanajatus oli lopulta tullut kaikkein tärkeimmäksi kysymykseksi. Ne olivat syntyneet milloin hänen leikkiä laskiessaan Augusta-rouvalle, joka päivitellen, mutta silmissä pientä ihailua, toruskeli ukkoa jumalattomuudesta, milloin taas hänen kiusoitellessaan käännytysintoista Aliisaa, milloin taas keskusteluissa Krökin ukon kanssa. Mutta pohjaltaan ne olivat, kuten sanottu, hänen yksinäisten istujaistensa vakavaksi tarkoitettua mietiskelyä.

Ja hän oli talvi talvelta päässyt yhä hauskempaan varmuuteen taivasosastaan.

Kun hän kuuli Herran-Leenan kuolemasta, naurahteli hän hyvillään, sillä sekin oli tapahtunut mitä helpoimmalla tavalla. Herran-Leena oli noussut vähää ennen viimeistä hetkeään vuoteesta permannolle, ojentanut vielä kerran vartalonsa suoraksi ja sanonut ikäänkuin puolustuksekseen:

— Kyllä minä olin sentään nuorena kaunis… Sitten hän oli hymähtänyt, laskeutunut vuoteeseen ja heittänyt henkensä viattomasti huokaisten.

Ja hän, Vartin herra, tuli olemaan monta vertaa valmistuneempi…

Vieläkin helpompi, ihan herttainen, oli mestari Röpelinin eron hetki. Viimeisenä päivänä hän nojasi päätään puoliksi istuvassa asennossa sängyn päälautaan, piti nenänsä alla pyhää kirjaansa, "Mirrhami-Kimppu eli ylitsevuotavaisen Rakkauden veisu" ja itkeskeli hiljaa. Kun hoitajatar kysyi, miksi mestari itki, painoi tämä nenänsä yhä syvemmälle, haisteli kirjan lehdille jääneitä nelilehtisen apilaansa murusia ja hymisi huulet supussa viimeisiksi sanoikseen:

— Oihonna … sinä mirrhamikimppuni, sinä elämäni ainoa kauneus ja kuolemassa ihana autuuteni…

Niin helposti oli kuollut tämä oikea himojuoppo ja renttuilija.

— Entäs minä, hänen herransa, joka päivä päivältä kasvan vain hurskaudessa? kyseli Huugo Svart tyytyväisenä itseltään.

Norrin herran lopun hän oli itse näkemässä. Sen valossa alkoi kuolema hänestä näyttää melkein naurettavalta. Ei mitään tuskia eikä kauhua. Tuo vanha houna oli asettanut pielukselleen jonkin kirjavan nauhanpätkän ja viimeisen univormunnappinsa, jota hän sanoi urhoollisuusmitalikseen, suoristi pitkät koipensa ja nukkui kuolon uneen kuin sankari voitollisen taistelun jälkeen.

Kertoessaan tästä Augusta-rouvalle nauroi Huugo-herra kyynelet silmissä. Hän arveli tehneensä liian suuren numeron koko kuolemasta.

Mutta hänen ollessaan tyytyväisimmillään teki Jumala hänelle tepposet.

Vartin herra lähti viimeisellä laivakelillä kauppias Torkkelin luo, tervehtimään tytärtään ja vävyään. Hän seisoi laajassa herrasviitassaan uudenaikaisen höyrylaivan kannella ja katseli maisemia. Isolla selällä tuli vastaan vihaisesti puskeva hinaajalaiva, joka veti perässään kahta proomua. Toinen näistä oli hänen entinen, maanmainio suola- ja tavaralaivansa, joka nyt mateli mustana ja avuttoman raskaana pitkässä varpissa toisen tervanruskean proomun perässä.

— Mnjaa, jaa, tuota ne kai sitten sanovat … siksi edistykseksi, hymähti herra ja siirtyi tyytyväisenä tupakkahyttiin sytyttämään sikaria. Maailma oli kaunis ja lienteä kuolema kaukana…

Mutta vanha viinaveikko Torkkeli piti apelleen juhlat, jotka kestivät kolme päivää. Kolmantena päivänä kello kaksitoista suoritettiin juhlien suurin numero. Ukot hinattiin taivaaseen.

Kartanon lähellä sijaitsi nimittäin pienellä kukkulalla kauppiaan rakennuttama näkötorni, jossa ei ollut tornia lainkaan, vaan ainoastaan lujalle hirsijalustalle pystytetty huimaavan korkea salko, johon nyt juhlan kunniaksi oli vedetty sinivalkoinen lippu.

Mutta lisäksi oli touhukas Torkkeli teettänyt kaksi keinulaudan tapaista kojetta, jotka saatettiin yht'aikaa köysillä hinata maston huippuun. Näihin keinuihin istuivat nyt ukot täsmälleen kello kaksitoista, jälkikesän auringon paistaessa harvinaisen kirkkaasti "laapaninlampaitten", kevyiden pilvenuntuvaisten, kaunistamalta taivaalta.

Renkien junnatessa hitaasti ukkoja ylöspäin lauloi Vartin herra omaa lauluaan:

Tosin pääse ei ilvekset taivaaseen,
Kun tuomion pasuunat soivat…

Mutta maston huipussa hän oli jo muutellut nämä säkeet toisiksi. Hiljaisten selkien, hohtavan vaikeitten kummelien ja rannattomien metsien rohkaisemana hän lauloi riemukkaalla äänellä:

Jo pääsivät ilvekset taivaaseen,
Ja enkelten harput ne soivat…

Vielä yölaivaan astuessaan hän hyräili samoja sanoja. Ja halvattu jalka tuntui olevan melkein yhtä paria terveen kanssa.

Mutta kun hän koleassa aamuhämärässä astui kotilaiturille, puristui hirvittävä vanne hänen päänsä ympärille, niskasta otsaluuhun saakka. Ruumista lävistelivät joka puolelta pistokset. Joka hengenveto koski. Rinnassa särki ja rohisi, kuin olisi vedetty kiduttavaa rassia edestakaisin. Sisälmykset tuntuivat lakanneen elämästä. Ristiluita ja sydänalaa painoi liikkumaton lyijy. Ketään ei ollut vastassa. Hän lähti kulkemaan hautuumaan kuvetta. Kiviaidan saumapaikat olivat kosteudesta mustat. Sieltä täältä paistoi härmälaikka, milloin silmän muotoisena, milloin kasvojen tai harasormisen käden näköisenä. Huugo Svart katsahti ylemmäksi… Hänen isänsä hautapatsas seisoi siellä kiiltävän mustana. Kuolemanajatus jysähti hänen takaraivoonsa. Se täytti koko aivot ja kävi kammottavan selkeäksi. Tuskat yltyivät joka askelelta. Hän läähätti viimeisillä voimillaan vaivaistalon mäelle. Täällä jostain syystä äkkiä helpotti. Ruumis tuntui vieraalta, turtuneelta kasalta. Loppumatka oli tasaista käyntiä. Mutta kuolemanajatus takoi:

— Et sittenkään, sittenkään et ollut valmis… Renttuamismatkalla sinut tapasin, kuten muutkin Vartin herrat, kuten muutkin…

Hän astuu kynnyksen yli ja sanoo vaimolleen:

— Nyt tein … viimeisen matkani. Laita vuode.

Seuraavat vuorokaudet olivat vuorotellen hourehtimista, vuorotellen jäykkää kattoon tuijottamista.

Hirveintä oli, että selvinä hetkinä hänen aivonsa toistivat samaa, mitä hän oli houreissa huutanut.

— Tepposet teit, Jumala! hän houraili. — Kierompi saatanaa… Koninleikkiä ihmisen kanssa! Sillä tavalla kampata… Rehellistä peliä, rehellistä peliä. — Armahda minua! Olen vaivainen syntinen… Minä huudan sinua, auta minua… Sinä yksin voit pestä veriruskeat syntini… Sillä tavalla kampata, kampata… Helvetti on, se on! Kadotus on, se on! Tuomittu, tuomittu… Vaivan paikkaan iankaikkisesta iankaikkiseen…

Selvittyään ensikerran hän sanoi vaimolleen ja Aliisalle:

— Rukoilkaa minun puolestani…

Mutta rukouksen hyminä ei lievittänyt hänen aivojaan.

— Minut se sitävastoin tapasi yhä kirkastuvassa vanhuudessa, muistelee hän "puolustuspuheensa" ajatusta. Siinä oli ollut hänen kaikkien todisteluittensa ydin, ja nyt se oli reväisty riekaleiksi. Joka ainoa järkipäätelmä oli suistunut kuin hauras jääpuikko räystäältä. Vain synnit olivat jääneet, eikä kukaan niitä peittänyt… Pelastuksen sanaa ei kenelläkään. Usko, usko Kristuksen haavoihin, hokee Aliisa… Jokainen muu sen voi tehdä, en minä, minä, joka… Kokonainen kulkue alastomia syntejä vaeltaa hänen ohitseen.

Aliisa lukee hänelle raamattua. Vain tuomiota… Sairas raivostuu, repäisee kirjan ja heittää sen seinään. Kuumehourailut alkavat taas.

Tässä tilassa on isä, kun lapset saapuvat, kaikki muut paitsi Kaarin.

* * * * *

He ovat kaikki koolla sairaan huoneessa.

Aliisa istuu tuolilla otsa kelmeänä ja huulet verettöminä, toisessa kädessä keuhkotautisen sylkypullo ja toisella osoittaen voihkivaa sairasta:

— Joel, katso … tuolla tavalla kuolee kääntymätön ihminen! Vieläkö nytkin jumalattomuuksillasi ylpeilet, poika parka?

Joel naurahtaa. Aliisa ristii laihat sormensa ja alkaa supista rukousta.

Signe ja Tyyra yrittävät laulaa äitinsä kanssa hengellistä laulua. Mutta nuotti menee väärään ja äänet tyrehtyvät itkuun. Verner, hetken seisottuaan, poistuu hermostuneena.

Aliisan heikko ääni kähisee yhä rukousta. Haikea, tolkuton itku jatkuu.

Pyhät vaimot ristin juurella … ruikuttavan ryövärin ristillä … leikkaa Joelin ajatus särmikkäänä ivana. Ollapa piirtäjä … surkeata komiikkaa. Hän ei jaksa enää itseänsä hillitä:

— Lopettakaa. Tämähän on kuin hullujenhuonetta! Poistukaa hetkeksi, minulla on isälle puhuttavaa kahden kesken.

Joel jää yksin seisomaan vuoteen jalkopäähän. Hän ajattelee:

— Tuo mies ei edes tiedä vielä pahinta paheittensa tulosta…

Sairas havahtuu kuin jäisen käden kosketuksesta.

— Minun on nyt lähdettävä, Joel, sanoo sairas surkealla äänellä.

— Niin on. Ja kehnosti lähdet.

— Jospa minä vain saisin uskon Jumalan anteeksiantoon…

— Tee tili ihmisten kanssa ja puhu sitten vasta Jumalasta.

— Mitäpä ihmiset voisivat minua enää auttaa…

— Eivätpä juuri. Mutta tuomita voivat.

Sairas katsoi kauhistuneena:

— Minähän kadun, kadun…

Joel naurahtaa:

— Sinähän ruikutat kuin isäntänsä metsää varastellut torpanukko kuolinvuoteellaan… Herrasta ei jälkeäkään…

— Anna minulle anteeksi, Joel…

— Kykenetkö katsomaan silmästä silmään pahinta tekoasi ja sen myöskin kantamaan? Siinä tapauksessa … ei herrautesi olisi ollut kokonaan valhetta.

— Mikä se on, Joel? Mikä se on? Huohotti kuoleva.

Joelin otsasuonet kiristyivät tuskasta. Mutta hänen täytyi se sanoa, hänen täytyi… Ja sanat syöksyvät kuin ulkolukuna:

— Sen nimi on Ester, sinun tyttäresi, joka tietämättään oli joutua oman veljensä viettelemäksi. Ja se veli olin minä!

Sairas haparoi ilmaa ja hän painui niska kankeana tyynylle. Mutta Joel tunsi helpotusta. Vuosikausien salaviha oli purkautunut ja syyllistä vastaan.

— Niin, syyllistä! kaikui hänen aivoissaan. Mitä varten, mitä varten? kohisi jostain hänen korviinsa. Mutta sittenkään hän ei sanojaan katunut.

— Mikä täytyi sanoa, on sanottu, tankkasi hän itsekseen moneen kertaan.

Sairas makasi pitkän aikaa tunnottoman näköisenä. Hiljaisuus kävi hirvittäväksi. Joelin korvat alkoivat soida. Vihdoin kuoleva liikahtaa, nousee kyynärpäänsä varaan ja katsoo kuin kummastellen Joeliin:

— Mutta … Jumalahan säästi teidät … sanoo hän hitaasti. Samassa hän kavahtaa kipuja tuntematta, ikäänkuin ihmeellisen ajatuksen saaneena, istumaan ja tarrautuu Joelin käteen:

— Ymmärrätkö? Hän säästi teidät, syyttömät! Ja teidän tähtenne hän … sääli minuakin… Ymmärräthän, Joel?

— En, sitä en ymmärrä. Heidät pelasti tyttäresi puhtaus ja poikasi ujous!

— Niin, niin… Mutta hän, vain hän oli ne istuttanut teidän sydämiinne! Minä näen, minä näen … ja alan ymmärtää…

Augusta-rouva ja tytöt palasivat kamariin ja jäivät ihmetellen katsomaan istuvaa sairasta. Tämän kasvot olivat muuttuneet. Niissä oli onnellisen hourailijan ilme. Mutta silmät katsoivat luonnollisen kirkkaina:

— Kuin selkeän päivän minä nyt … sen ymmärrän… Hän on varjeleva samalla tavalla muutkin … kaikki minun syntieni uhrit. Sillä tavalla, juuri sillä tavalla hän on lievittävä tekojeni seuraukset. Ymmärrä, Joel! Hän luo umpeen kurjat jälkeni, niin että … tasoittuvat syyttömäin elämäntiet. Joel, kuuletko, Joel? Lapset ja äiti, kuunnelkaa… Sitä lupausta, suurta lupausta soivat korvani… tällä hetkellä. Se on ihmeellistä ja … luonnollista. Ja se on ainoa armo, jota viimeisenä huokauksena itselleni rukoilen. Eikä sitä minulta kielletä. Minä uskon. Sen minä uskon…

Joel tuijotti yhä synkästi. Mutta hän ei ollut enää muuttumattoman varma.

Sairas laskeutui vuoteelle, otti vaimonsa käden ja hyväili sitä hiljaa:

— Joel lähetettiin tuomitsemaan. Ja hänen täytyi se tuomio tuoda perille. Sillä … juuri siihen, hirvittävimpään … oli Jumala rauhansa kätkenyt … minuakin varten.

Joel ei kestänyt. Hän pakeni pois.

Säälimätön ylpeilijä hänessä oli vavahtanut. Mutta se liikahti tuskin enempää kuin kivi, joka käännähtää toiselle kyljelleen.

Haudalla hän seisoi kuivin silmin.

XX.

Helosan rakkaus.

Pakastavana iltapäivänä kiirehtii Joel koulusta kotiin päin. Hän oikaisee suurten tehdasrakennusten välistä koskensiltaa kohti.

Hento tyttö kantaa kadun poikki puseroisillaan kahta isoa kangaspakkaa, koko ruumis vinossa, toinen hartia väsähtämäisillään kantamuksen painosta.

Joel pysähtyy, tietämättä mitä tehdä.

Toinen kangaspakka luisuu maahan. Tyttö tavoittaa sitä avuttomasti vapaalla kädellään eikä tiedä, mihin laskea toista pakkaa. Joel harppaa luo, ottaa pakan maasta olalleen. Heilauttaa päälle toisen tytön olalta ja kysäisee:

— Mihinkäs nämä kannetaan?

— Herra ei saa, hätäilee tyttö, — jos pomo näkee…

— Mitäs tämä pomolle kuuluu?

— Ajaa vielä työstä, kun minä tässä herran kanssa … työaikana keskellä katua…

- Tänne varastorakennukseenko? Kysäisee Joel lyhyesti. Tyttö nyökkää avuttomana. Joel painaa ovea kohti, nousee rappusia. Tyttö seuraa hätäisenä, ikäänkuin vierestä kantaen. Mutta ei uskallakaan enää nousta rappuja, vaan jää niiden alapäähän kädet sydänalan tienoilla odottelemaan.

Joel palaa:

— Sanoin sille varastoherralle, että kieltäkööt pomoja panemasta sellaisia taakkoja nuorten tyttöjen hartioille…

Tyttö hätäilee ja selittää:

— Ei herra ymmärrä … muut kun ovat meillä lakkotehtaissa ja minulla vain on työtä, niin varastopomo jos kantelee… Ette te tällaista ymmärrä! toisti hän melkein suuttuneesti. Ja alkoi tihuuttaa itkua:

— Minäkin voin, nähkääs, joutua työttömäksi, ja äitini, sisareni, veljeni ja isäni… Me kuolemme nälkään! tuli lopuksi äkillisenä parahduksena.

Joel lohdutteli. Koetti laskea leikkiä. Silloin onneton tyttö lakkasi itkemästä ja katsoi poikaan jäykän vihaisesti ja pitkään. Joel kävi vakavaksi:

— Jos teille tästä tulee … joitain haittoja, menen isännöitsijän puheille ja järjestän asian selväksi, olkaa siitä varma. Tulen kuulemaan illalla … tehtaanportille, olisiko jotain…

Samassa hän näki tytön jo juoksevan kadun poikki ja jäi seisomaan.

* * * * *

Työläisiä, miehiä ja naisia tulvii tehtaanportista… Harmaa lauma jakautuu pieniksi virroiksi, jotka luikertelevat esikaupunkia kohti. Nuoret miehet pysähtyvät sytyttämään kaksittain tai kolmittain paperossia ja heittelevät ohimeneville tytöille rivouksia kuin turhanpäiväisiä sätkiä, noin vain … sen ihmeempää tarkoittamatta.

Joel seisoo lankkuaidan vieressä levottomana. Jos on jotain tapahtunut… Kykeneekö hän asian korjaamaan? Hän on tullut maksamaan velkaa, jonka suuruutta hän ei tiedä. Tyttö viipyy… Kaksi tyttöä sipaisee ohi. Toinen tirskahtaa Joelille, toinen nakkaa niskojaan:

— Herrasnulikka! — Molemmat nauravat.

Joel siirtyy kadun vastakkaiselle puolelle. Hän on kuin jossain pahanteossa. Ja häntä alkaa harmittaa. Joku pojanloppi nakkaa halveksivasti paperossinpätkän seisoskelijan jalkoihin ja sysää rennosti kyynärpäällään. Joel jäykistyy vihasta. Mutta kantapäillä koplottelee kovissa saappaissa ukko riiputtaen jäykistyneessä kädessä eväspussia, josta pistää näkyviin kaljapullon kaula. Vanhus on kuin joku köntistynyt sahalaisukko maalta. Ja Joel tuntee taas jotain osanottoa. Hän jää seuraamaan melkein hymyillen ukkoköntyksen tuskin pitempiä kuin tuumanpituisia askelia.

Tyttö lehahtaa suoraan kadun poikki Joelia kohti. Hän on päiväisestään kokonaan muuttunut. Pieni, soma hattu päässä. Ilo on valaissut kasvot ihan toisiksi. Nehän ovat kauniit! välähtää Joelissa, kun tyttö lähestyy melkein kuin läheistä tuttavaa, ryhtyen innokkaasti selittämään:

— Ei herran tarvitse… Ei sanottu sanaakaan! Kaikki on hyvin…

Joel ottaa iloisesti kädestä. Tyttö lisää vähän vieraammasti:

— Kiitokset vain siitä … kantajanhommasta…

— Älä sinä Helosa juokse sen herrasjuipin satimeen! kuuluu samassa räikeänä hihkaisuna portin luota.

— Tai repiit ja häpiit, sano' jämsäläinen, jatkoi vielä karkeampi ääni.

— Tulepas, sussupoika, tuonne Amurin puolelle, jotta tiedät, mitä maksaa tehtaanlikka köyhälistön markkinoilla!

Huutelut jatkuivat. Joel vei tyttöä poispäin. He olivat vaiti tovin, tyttö häveten ja Joel synkkänä.

Lopulta puuskautti Joel suutuksissaan:

— Nuo lurjukset tekevät köyhyydestä itselleen vähän liian suuria oikeuksia!

— Muunlaisia ei siitä taida juuri saadakaan, ei tekemälläkään, tokaisi tyttö vastaan iloisen älykkäästi.

Joel katsahti ihmeissään. Sehän oli kuin pienen vasaran isku naulan kantaan ja iloisesta kädestä.

— Niin, niin, ei vaikka itkisi ja taas koettaisi, nauroi tyttö kiusoittelevasti ja raikkaasti yht'aikaa.

Joel oli aikonut vastata itsetietävästi: Kyllä tässä köyhyys tunnetaan, mutta ei siitä ole tehty keppihevosta ruokottomuuksille. Mutta kun hän katsoi tytön orvokkisiin silmiin, joissa pienet ruskeat pilkut pilkistivät huvittavina tummansinisistä silmäteristä, hajosi koko suuttumus. Hän sokaistui vain katselemaan. Tullapa noille kasvoille vain parikin päivää aurinkoa ja raitista ilmaa, ne punertuisivat poskipäiltä lepänpunaisiksi, ja ne punehtuisivat ihmeellisellä tavalla, ajatteli poika. Ohimot kuultaisivat suloisen kellervinä, ja tuo tummanruskea tukka …

Tyttö yhä nauroi silmillään somahymyiset huulet mukana.

— Miksi he sanoivat teitä Helosaksi? Vai Heloisaksiko? alkoi Joel.

— Minulla on sitten vasta monta nimeä! Kotona sanovat Liisiksi ja
Iisiksikin. Insinöörit kutsuvat Heloiisiksi. Meikäläiset sanovat vain
Helosaksi. Mutta kyllä sentapainen nimi on ihan almanakkaan präntättynä.

— Heloisa te olette … sanoi Joel ihastuneena.

— Ja vieläkös eloisa! ilkasteli tyttö.

— Kumpaakin! Ja minä sanon teitä, kuten toverinnekin, Helosaksi.

Heille tuli yhä hauskempaa. Pitkä matka esikaupunkiin päin sujahti kuin vaivaton juoksu.

Eivätkä he voineetkaan enää olla toisiaan näkemättä.

* * * * *

Pakkaset jatkuivat, mutta heidän täytyi tavata ulkosalla. Työläiskortteleitten pikku kahviloihin ei ollut menemistä. Niissä ahdistivat työläisjuipit törkeyksillään. Olivat aloittaneet oikean sakilaisvainon Joelia vastaan, joka riiasi muka heille kuuluvaa tyttöä. Helosa taas ei suostunut lähtemään keskikaupungin kahviloihin:

— Käännyttävät vielä ovelta … tällaisen pumpulihameisen tehtaanlikan, oli Helosa selittänyt. Eikä Joelkaan ollut oppinut kahviloissa käymään.

Mutta oli kaupungin liepeillä pieni silta, joka kupertui lyhyenä kaarena jäätyneen joenuoman yli. Sen toisella puolella seisoivat lumiset koivut ja toisella aukenivat laajat lumiset pellot, joita pahalla säällä lakaisi katkeamaton viima.

Siellä he kävelivät. Pakkashuuruinen kuutamo seisoo sumeana silmänä. Hengitys höyryää. He kävelevät ja pysähtelevät. Suudelma huulilla on kuin leimahtava tulipalo keskellä jäätä. Mutta se syttyy vain sammuakseen. Heidän täytyy kävellä. Helosalla on ohuet vaatteet. Joel kietoo hänen ympärilleen takkinsa. Mutta olkoon rakkaus vaikka kuinka kuuma, pakkanen puree. Joelkaan ei kestä takittomana pitkää aikaa. Ja heillä on iloinen riita siitä, kuka saa takin kietaistuksi toisen ympärille.

Leudompina iltoina he ennättävät keskustellakin. Rakkaudestako? Hetken, tuon tuostakin. Mutta yhteiskunnan lapsipuolet ovat köyhiä siinäkin, että rakkaus ei tule heidän osakseen kuin jollekin ritarille ja neitsyelle, jotka vaeltavat ruusuntuoksuisia käytäviä lemmekkääseen lehtimajaan. Ei ole heillä suljettuja kamareita eikä hämyvaloisia divaaneja, rakkauden oljennella omissa autuuksissaan. Heidän täytyy syttyä rakkauteen lyhyellä ruokatunnilla ja siemaista se ahtaaseen sullottujen asuntojen öisessä pimeässä tai keskellä pakkasta, kuten nyt Joel ja Helosa.

He olivat kohtauksissaankin tuhansin sitein kiinni jokapäiväisessä elämässä. Helosa veti siihen taas Joelinkin, joka jo, varsinkin talvisin, oli päässyt vähän vapautumaan sen puristuksesta. Ainakin oli sellaista luulotellut.

Niin sai kuunnella vanha, sumusilmäinen, mutta hörökorvainen kuutamo iltaisin ei suinkaan makeita lemmenhaikailuja, vaan luokkavihaisen ajan outoa lemmenkeskustelua.

Helosa kertoi jokapäiväisistä huolistaan: Koko perhe, paitsi hän, kuului tehtaisiin, joissa oli pidetty lakkoa kesästä saakka. Syksyllä vielä oli saatu porsas ja lehmänreisi suolaan. Toissa päivänä ne olivat loppuneet. Elettiin silakalla ja leivällä. Mutta pienelle sisarelleen hän oli tänään ostanut maitoa. Äidilläkin oli vähän työtä. Kävi siivoilemassa herrasväkien jälkiä lähitaloissa. Saatiin vähän vaatetta ja ruoanapua. Mutta veli ja isä istuskelivat synkkinä kotona, syljeksivät ja kiroilivat yhteiskuntaa. Sitä oli hirveätä kuunnella.

Mutta siitä huolimatta Helosakin väitti, että lakko oli välttämätön.

Köyhän ei auta muuta kuin pinnistää ja tapella, tai ei heltiä rippuistakaan rikkailta parempaa oloa, puheli hän suurella vakaumuksella.

Joel oli jo moneen kertaan kertonut Helosalle omasta elämästään. Ja joka kerralta tunsi Helosa rakastuvansa kuin uudestaan, koska Joelkin oli saanut kokea köyhien yhteistä hätää.

Joskus he väittelivätkin. Joel yritti väliin olla ylimielistä ja huitaisi herrojen ohella työläistäkin. Mutta silloin seisoi Helosa hänen edessään kirpeänä köyhälistötyttönä, joka antoi että tuntui:

— Minä en juokse täällä vain suutelemista varten tai lyseolaisherran perässä. Älä luulekaan! Minä rakastuin sinuun kai siksi, että olit avulias ja toisenlainen kuin tavalliset insinööripomot. Mutta älä luulekaan, että pettäisin meikäläiset! Meillä on selvä peli. Tämä tyttö ansaitaan, mutta ei pelkällä herraudella. Älä sinä luulekaan…

Niin uhitteli Helosa usein. Eikä Joel oikein tietänyt, oliko se hänen rakkauttaan vai jotain hangilla kiertävää vihaa, joka oli muuttanut nuoret tytötkin viimaisen pureviksi.

Vain suudelmain ja lähelläolon sadunhengessä he unohtuivat olemaan yksinkertaisesti kaksi nuorta ihmistä, jotka oli tänne luotu sikiämisen suurena hetkenä, toinen antautumaan ja toinen ottamaan. Silloin pysähtyivät koneet, säätykierrot, yhteiskuntarattaat… Taivaan pyöreä kaihi silmä muuttui lämpöiseksi lampuksi. Viimat pakenivat joenuomaan. Pellot tyyntyivät. Ja koivut seisoivat hopeaisessa huurteessa, yläpuolellaan iloisesti kiiluvaiset tähdet kuin vanhanaikuisessa tarinassa. Nuori veri laskimoissa ja valtimoissa … se yksin hallitsi ruumiita, sieluja ja kaikkea maailmaa.

* * * * *

Eräänä iltana ei Helosa saapunutkaan.

Joel kääntyi masentuneena paluumatkalle. Vuoteessaan hän valvoi kauan. Hän tunsi Helosan lähempänä kuin koskaan ennen. Kuvitteli rakastettunsa keskelle kesää. Hänen poskiensa hymykuopat muuttuivat yhä ihmeellisemmiksi. Niiden vieriltä häipyi pieni, pikkuvanha uurre, joka oli joskus poikaa häirinnyt. Ne sekaantuivat hänen silmiensä orvokkipariin. Koko kasvot olivat vain säteilevää naurua. Hiukset olivat suloista tuulta… Hetken kuluttua ne olivat kimmeltävää hattaraa, ne hajosivat säteilynä huikaisevaan sineen, niistä muodostui unen kuultavia harsoja… Uneksija muuttui itse onnelliseksi uneksi.

Mutta Helosa ei tullut seuraavinakaan iltoina. Joel kävi levottomaksi. Hän lähti tehtaan portille odottamaan. Helosaa ei tullut, eikä hän kyennyt sinä päivänä keneltäkään kysymään. Kotiinsa oli Helosa kieltänyt häntä tulemasta. Ei ollut muuta neuvoa kuin palata taas portille seisoskelemaan. Eräänä päivänä Joel saa näkyviinsä tuon vanhan ukon, jonka eväspussista pistää näkyviin kaljapullon kaula. Joel kysyy häneltä.

— Helosa … nee, tuota … se Suorsan Helosa? Tuota … lie siukaksi kääntynyt. — Ja ukko jatkaa köpittämistään.

Seuraavana päivänä Joel pysäyttää sen tytön, joka oli hänelle mielistellen nikkaillut.

— Missä on Helosa? Onko hän sairas? Millä tavalla hän on…?

— Hellalletta, kun se kaakertaa ja kaivaa … se rakkaus! Pulski poika, kukerikuu … luritti tyttö ja sohaisi sormellaan Joelia rintaan. Mutta samassa hän ikäänkuin säikähti Joelin kiusaantuneita kasvoja ja selitti vakavana:

— Kuumesairaalassa. Ties paraneeko, tyttö parka…

Joel juoksi sairaalan pihalle. Joka puolta kiersivät rakennusten sairaanpunaiset seinät. Toipilaat kurkistelivat ikkunain takaa, silmissä hitaasti palaavan elämän sädehtivä ilo. Joel soittaa. Kysyy.

— Kuollut. Tulirokkoon. Eilen.

Joel Svart seisoo pihalla eikä muista paluutietä. Hän nojaa tikapuihin, kuin olisi vain ajankulukseen maleksimassa. Viimein hän lähtee. Tällä kadulla, tässä kaupungissa hän on käynyt kauan sitten, luultavasti lapsena… Jalat etenevät. Kummallista… Hän ei osaa arvioida välimatkoja. Hän tietää kävelevänsä viistoon. Mutta hän ei voi sille mitään. Hänen toinen jalkansa lipsahtaa katuojaan. Hän ottaa uudestaan suunnan… Epätodellinen ilmakehä alkaa vähitellen muuttua luonnolliseksi. Talot ovat taloja. Tori on tavallista laajempi. Mutta se on kuitenkin tori eikä erämaa. Viimeinen katu näyttää toivottoman pitkältä. Mutta kotiovella seisoessaan hän tuntee sen kulkeneensa olemattoman lyhyessä ajassa. Hän tarkkaa selkein aivoin omien aistiensa valehtelemista. Ovi lukkoon, reikeli kiinni, verhot alas… Hän harppaa rappuset. Hän on yksin.

Seuraavana iltapäivänä hän kävelee esikaupunkia kohti. Hän näyttää nousseen pitkältä tautivuoteelta. Mutta hänen kalpeat kasvonsa ovat tyynet. Hänellä on jotain tekemistä. Hän on matkalla vainajan kotiin. Isojen uudistalojen keskelle on jäänyt aukeamalle matala puurakennus. Tämän ovesta Joel astuu sisään.

Keittiössä on pieni tyttö ja vaimo. Joel sanoo nimensä. Vaimo hätääntyy. Avaa oven kuin apua hakien pieneen peräkamariin. Ovesta näkyy sängyn puukannella makaava ukko.

— Mikä siellä? kuuluu näkymättömistä töykeä nuorukaisääni.

Ukko kömpii ylös ja tulee poikineen keittiöön. Joel selittää, että hän tahtoisi olla jollain tavalla avullisena vainajan saattamisessa hautaan.

— Jaha, jaa, no … jaa, no, sinähän sen likan tapoit, jotta kulungitkin … alkoi ukko kammottavan asiallisesti.

— Ja niitä herrojen verirahoja ei tarvita, jumal'auta, huusi vainajan veli. — Mene helvettiin, porvaripenikka.

— Paha juttu, koetti ukko välittää, paha juttu … juoksutat tyttöä kelteisillään pakkasessa, eihän se kestä nälkäruumis pumpulihameessa…

— Mitäs siinä vielä toljailet? räjähti poika. — Ei tätä nyt kosteta eikä herrojen oikeuksilla, mutta köyhälistön hulinassa, saatana soikoon… Minä nyljen sinut elävältä! huusi hän lopuksi nyrkki pystyssä, kimppuun käymäisillään.

— Enkö minä saisi tulla ainakin kantamaan vainajaa hautaan? Minä rakastin häntä! parahti Joel kasvot vavahdellen, kunnes kyynelet alkoivat hiljaa valua silmänalusille, ja poika seisoi kaikkien edessä, haluamatta peittää alastonta epätoivoaan.

Tuvassaolijat vaikenivat. Pieni tyttö lähestyy ja tarttuu molemmin käsin vieraan turtuneeseen käteen:

— Setä tulee, tuleehan setä Iisiä kantamaan … valkoisessa arkussa kukkakummun alle! Saahan tulla, äiti, saahan?

Äiti itki. Ukko kääntyi poispäin. Nuorukainen nosti hartiansa kyhärään ja työnsi kädet housuntaskuihin.

— Herra tulee sitten, sanoi viimein ukko ääni surullisen matalana.

Vielä haudallakin liikahteli luokkaviha … jossain suruharsojen alla. Sitä ei heristelty nyrkkinä. Mutta sen pakottavat suonet pullistuivat kuitenkin näkyviin. Joelia katseltiin pitkään ja jäyhästi, kuin kummallista murhamiestä, joka oli tullut tunnustamaan tekonsa, hounuuttaan varmaan… Eihän sitä kuka lie syyttänytkään…

Joel Svart seisoi kalpeakasvoisena haudan ääressä ja otti alakuloisesti hymyillen vastaan pimeitten silmien tuijotukset. He eivät tietäneet, että hän oli taistelunsa taistellut ja että nyt hänen sydämessään säteili. Nyt hän oli kokenut omassa lihassaan, että ihminen voi joutua syylliseksi murhan-mustaan tekoon, vaikka ei olisi mielessään rikosta tehnyt. Nuo tuossa ympärillä katsovat häneen synkin katsein. Hän oli itse tuominnut isänsä kylmin silmin. Oikein tekevät. He ovat karkeita ja raakoja. Siinä ei ole heidän syytänsä. He ovat häntä solvanneet. Oikein ovat siinäkin tehneet. Mutta he eivät tiedä, mikä hänessä säteilee. Kuinka he voisivat aavistaa, että tämä kidutuksen kumpu on hänen elämässään kirkastuksen vuori? Hän on päättänyt sen pyhittää Helosan ja hänen heimolaistensa asialle, juurta jaksain ja kokonaan.

Edellisinä öinä hän on silmillään seurannut köyhälistön mitatonta kärsimyksen kujaa ja nähnyt tämän vierillä kaksi päättymätöntä työläisjonoa, jotka ovat toisilleen vierasta rotua, suorastaan vastakkaisia. Toisessa sarjassa käsikkäin … rehelliset Hanskit, Eetvartti Väätäiset ja kaikki haaveniekat, kolmisormiset Jaakot, Esterit ja Helosat ja näiden keskellä Ismaelin kasvot. Mutta kaikkien näiden edellä kulkee Joosef punaisessa, mekossaan ja Natsarealainen ristinsä alla. Samaa tietä, mutta toisella puolella ja toisin sieluin etenee toinen jono: Lerkin Villet ja Tourulan Hannat, rivosuiset sahalaisjätkät, Helosan veljet, vihan tärvelemät, ja salakähyiset Ulappalan ukot johdattajinaan Joosefin veljet ja pimeäsilmäinen Juudas. Ja molempien jonojen täytyy kulkea samaa tietä. Mutta mitä on niillä keskenään yhteistä? Vain se, mikä on ulkonaista: vilu ja nälkä.

Joel on nähnyt tämän kaiken kuin näkynä. Ja Helosa on kutsunut hänet suureen tehtävään. Hänen on levitettävä tietoa, vuodatettava inhimillisyyttä tuon pimeän jonon jokaiseen astujaan. Hänen on murskattava Juudas heidän sydämistään. Ja Ismaeleitten puolesta hänen on taisteltava jokaista sortajaa vastaan, kunnes Jaakot, Ismaelit ja Lerkin Villet käyvät käsikkäin keskellä tietä. Ja alkaa inhimillisten köyhäin kääntymätön voittokulku.

Tällaiset ajatukset ovat nuoren Svartin kasvot tuolla tavalla kirkastaneet.

Kun hauta on luotu umpeen, hän laskee sille muitten joukkoon omat vähäiset kukkansa. Hyvästelee kädestä Helosan äitiä, isää ja veljeä, joka karttaa häneen katsomasta, ja siirtyy viimeiseksi pikkusisaren luo. Tämän pään hän ottaa käsiensä väliin ja katsoo itkettyneisiin sinisilmiin, jotka muistuttavat Helosan silmiä. Tyttö alkaa hymyillä. Silmät siristyvät. Niiden nauru jää Joelin mieleen viimeiseksi muistoksi Helosan haudalta.

Hän kävelee pois taakseen katsomatta.

Kotona kutsutaan hänet Verner-veljen kamariin. Joelin astuessa sisään kääntyy vanhempi veli tuolillaan:

— Sellaiset narrinpelit, sekä kuhertelut tehtaantyttöjen kanssa että "haaveelliset" hautajaiset työläisten parissa, on jätettävä, jos aiot … niin, jos aiot tulla ylioppilaaksi … omaistesi rahoilla. Kuuletko?

— Kuulen kyllä.

Veljekset katsoivat toisiaan ensikerran elämässä silmästä silmään. Vanhemman katseessa oli verestävää kiukkua. Nuoremman silmiin nousi peittelemätöntä uhmaa.

XXI.

Ristitulessa.

Kerran eräs ilkeämielinen poika ryösti hautovan kanan pesästä munan. Se poltti kuumasti pojan kättä, sillä sen satumaisen viisas rakennelma oli juuri hajoamaisillaan. Kananpoika oli näet juuri kuoriutumaisillaan munasta.

Ryöstäjä asetti munan pihamaan pientareelle hieman varomattomasti. Se hajosi. Ja keltainen kananalku seisoi piipittäen uudessa maailmassaan. Poika hihkui ihastuksesta. Hän heittäytyi maahan rähmälleen nähdäkseen mitä tuo rääpäle tekisi. Emokana kallisteli päätään pihan toisella puolella.

Kananpoika piipitti yhä. Mutta äkkiä se alkoi juosta emoansa kohti. Ja se juoksi ihmeellisen taitavasti, kiersi kaarena kivet ja mättäät, hyppäsi korsien yli ja väitteli kuopat hiljentämättä vauhtiaan, kunnes katosi emokanan siiven alle. Sen juoksu oli niin somaa ja varmaa, että poika jäi hölmönä ihmettelemään.

Mutta entä jos emokanaa ei olisi enää ollut lainkaan olemassa? Mihin olisi silloin juossut kananpoika? Mihin suuntaan tahansa. Joko vaaraa pakoon tai ruoan rippusta noukkaisemaan, sattuman varassa. Ja siitä olisi alkanut sen emoton elämä sujua eteenpäin. Minkälaisena? Ei ainakaan onnellisena.

Pienen Kaarinin oli käynyt yhtä onnettomasti kuin emottoman kananpojan. Ja vieläkin pahemmin: hänellä oli ollut äiti, mutta eräänä aamuna ei äiti enää olekaan häntä unesta havahduttamassa. Ja ensimmäiset kuukaudet hän oli surrut niin, että hänestä tuli kuin joku entisen nukkekaappinsa eloton prinsessa, jota vieraat puettivat, riisuivat ja puettivat mielensä mukaan ja taluttivat minne tahtoivat. Hänellä oli yhtä vähän luonnollista elämänsuuntaa kuin emottomalla kananpojalla. Eikä hänestä Svartien elävää jälkeläistä tullutkaan.

Tuo täti Zuleima, joka oli ottanut Kaarinin hoiviinsa, oli niitä naisia, jotka lemmetön yksinäisyys vie salasyntiseen sairaalloisuuteen. Ja niin huomaamatta, etteivät he vielä kuolinvuoteellaankaan tiedä itsessään mitään tahraa. He luulevat vanhapiika-impeyttään pyhimyskehäksi. Ruumiin koskemattomuus on heistä viattomuutta. Mutta he tahraavat itse itsensä luvattomilla ajatuksilla. He kauhistuvat miestä, mutta siittävät itse itsessään miehen, joka palvelee rivona apinana heidän sairaalloisimpiakin mielitekojaan.

Kerran oli heidänkin sydämensä punainen. Mutta heidän öiset salatanssinsa Kyöpelin vuorella saavat sen palamaan viheriällä tulella. Heidän näivettyvät jäsenensä kihnuttavat yksinäisellä vuoteella kuin noita-akat rinkitanssissa saatanan pidoissa, joissa sulhaspirut ja morsian-akat pyörivät seljittäin, kyynärkoukuisat toisiaan litistäen, toivottomassa hekumassa.

He tanssivat, kunnes heidän aivoihinsa jää yksi ainoa kuva: heidän sielujensa parittaja-apina. Ja tämän pään ympärille impeyden tulikivenkatkuinen gloria.

He käyvät höperöiksi. Heille nauretaan. Mutta he ovat niin siveitä, ettei ole kenelläkään laittamisen sijaa. Eivätkä he lopulta puhu mistään muusta kuin puhtaudesta ja sydämen siveydestä.

Voi ihmistä, joka joutuu heidän hellyytensä alle. Hänet he vangitsevat kuumeisilla käsivarsillaan ja imevät tyhjäksi. He erottavat aljonsa mustasukkaisina terveestä elämästä ja tärvelevät tietämättään sen sielua ja ruumista.

Niin, heille nauretaan. Mutta he ovat itkettävän onnettomia ihmisiä, jotka myös levittävät onnettomuutta ympärilleen enemmän kuin julkinen katunainen. Ja heitä on paljon. Enemmän kuin kukaan voi tietää.

Täti Zuleima parka… Hän hoiti postitoimistoansa äärimmäisen tarkasti ja helli Kaarinia yhtä suuresti kuin aljoa kanaansa.

Tämä oli jo pienenä otettu erilleen siveellisten vaarojen — oikeastaan vain kukkopoikien — uhkaamasta kananpoikaparvesta ja kasvatettu täydeksi kanaksi, ilman että se oli kertaakaan nähnyt kukkoa lähempää kuin akkunalaudaltaan, jolla se tapasi kallistella pientä, puhtoista päätään. Ja puhtautensa tähden se oli ristitty Tunturikyyhkyseksi.

Melkein yhtä erillään elämästä täti piti Kaarinia. Hänestä piti tulla hieno nainen, jonkinlainen tädin nuoruusajan mamselli-ihanne. Hän sai käydä pari luokkaa tyttökoulua. Ja sitten … soittaa ja laulaa vanhanaikuisia nuotteja ja oppia siveitä seuratansseja. "Tavallisten ihmisten" seuraa opetettiin hänet halveksimaan.

Vähäksyvilla viittauksilla, esimerkeillä ja liikuttavilla hellyydenpuuskilla täti sai vähitellen tytön uskomaan, että tämän isä, sisaret ja veljet, vieläpä äitikin, olivat jotain tärveltynyttä, tahrattua sukua, siveetöntä joukkoa, josta vain Kaarin ihmeellisen sallimuksen kautta, tädin suosiollisella väliintulolla, oli pelastunut.

Tämä vieroittamispyrkimys olikin täti Zuleiman koko siveysopin ojennusnuora, sillä hän oli kiintynyt ottotyttäreensä koko sairaalloisella hellyydellään ja pelkäsi joka hetki menettävänsä rakkaan "hengellisen" tyttärensä, kuten hän tapasi sanoa.

Mitä isommaksi Kaarin kasvoi, sitä olemattomammiksi hupenivat hänen mielestään varhaislapsuuden kodinkuvat. Ne olivat vain kuin joitain suruharson riekaleita, jotka hyvin joutuvat perstautumaan ullakon arkuissa. Että tuo täti Zuleiman ja Tunturikyyhkysen elämä oli naurettavaa sairautta ja hän itse vain vahaposkinen nukke, sitä hän ei osannut ajatellakaan.

Mutta täti Zuleima tahtoi vielä täydentää lemmikkinsä kasvatusta viimeistelevillä hienouksilla ja lähetti hänet pääkaupungin musiikkiopistoon.

Silloin elämä särki toisen kerran Kaarinin nukkekaapin.
Muutamissa viikoissa hän oppi nauramaan täti Zuleimalle ja tämän
Tunturikyyhkyselle.

— Minähän olen elänyt viime vuosisataa koko elämäni… Tunturikyyhkysenä onnettoman sairaan, kukaties mielenvikaisen talossa… Herra Jumala! hoki hän joka päivä, vuoroin nauraen vuoroin kauhistuen.

Hänen oli mahdotonta palata takaisin tuonne ilmattomiin kamareihin. Hänestä ei ollut myöskään ansaitsevaksi naiseksi. Mutta hän osasi käyttää järkeänsä. Olihan hän kaunis! Käyttäytyi muotojen mukaan. Seurapiireissä hänellä oli menestystä. Hänessä oli jotain etäällä pidättävää antautumattomuutta, joka teki kavaljeerit nöyriksi, pidätti heidät hetkellisistä lemmentunnustuksista, mutta sai heidät tekemään jumaloivia avioliittotarjouksia.

Yhden näistä Kaarin otti vastaan. Ojensi kätensä eräänlaiseen järkiavioliittoon, suhteellisen vähäpätöiselle, mutta sitä palvovammalle tuomari Silfverbladille, joka kuului pääkaupungin ruotsalaisiin porvarispiireihin, mutta oli saavuttanut myös mesenaatinmainetta avustelemalla ja varsinkin ryyppäyttelemällä boheemeja, maalareita ja runoilijanalkuja.

Kaarin Svart oli tullut mieleisensä seurapiirin valtiattareksi. Ja hän oli tyytyväinen, sillä elämänhuolet painoivat häntä nyt yhtä vähän kuin täti Zuleiman nukkekamarissa.

* * * * *

Eräänä syysaamuna soitti ylioppilas Joel Svart Silfverbladin ovikelloa. Nättiesiliinainen palvelijatar auttoi huonosti istuvan, loikkomaisen palttoon hänen päältänsä ja viittasi vieraan saliin odottamaan. Rouva oli vielä makuulla.

Joel istuu nojatuolissa ja asettelee jalkojaan, jotka eivät tahdo löytää luontevaa paikkaansa livettävällä parkettilattialla. Mutta pian hän unohtaa itsensä ja odottaa iloisesti jännittyneenä sisarensa saapumista. Mikä yllätys! Tuo pieni ohutsäärinen Kaarin, jonka hän oli monen tuskansa hetkellä nähnyt säälittävänä kuvana ja jonka puolesta hän oli hengessään kapinoinut, hän oli tullut nyt aikuiseksi… Häntä oli onnestanut. Mutta kuinka surumielin hän mahtoikaan yhä muistella heitä muita… Hän liikuskelee varmaan tämän hienouden keskellä ihanan hiljaisena… Eihän hän voi unohtaa, kuinka he erosivat Portinmäellä hänen jäädessään seisomaan ohuessa hameessa kuin linnunpoika pakkaseen… Mikä ilo tästä tuleekaan! Hänkin, Joel, on sentään jo ylioppilas…

Ovi aukenee. Rouva tulee saliin kirje kädessä ja nauraa katketakseen. Joel yhtyy huulet höröllään nauruun. Hän ei ole sanonut eteisessä nimeään, ja hän nauraa sitä, että Kaarin ei vieläkään tiedä häntä veljekseen.

Rouva luo vieraaseen kohteliaasti odottavan katseen, mutta kiinnittää samalla tarkkaavan silmänsä Joelin kehnosti istuvaan vaatetukseen. Hän rypistää epätietoisena kulmallisiaan.

— Kaarin! Olen Joel…

— Kas vain … pikkuveli… Niin, sinunhan piti tänä syksynä aloittaa jalo keltanokkaurasi… Mutta, poika parka, purskahtaa rouva nauramaan, — jos sinä kerran meille jäät asumaan, täytyy meidän ruveta teettämään sinulle vähän uusia pukuja. Minun vieraani nauraisivat itsensä kuoliaaksi, jos…

— En minä … siinä tapauksessa … sopertaa Joel ilkeän tuskan riipaistessa mieltä.

— No, no, älä kieltelekään. Olen sen äidille luvannut ja… Mutta tällä kertaa ei siitä sen enempää. Nyt minä luen sinulle jotain hauskaa. Kuulepas oikeata "tyyliä"! Tämä on täti Zuleiman kirje, nimittäin… Hänen Tunturikyyhkyselleen on käynyt hullusti! Miten hassua… Kuulepas! — "Ainoalle ja rakkaalle, hengelliselle tyttärelleni." Kuulitkos? Minä olen hänen "tyttärensä hengessä". — Kaarin-rouva alkoi nauraa, unohtaen koko lukemisen ja rypisti kirjeen käteensä. Joel koetti kohteliaisuudesta naurahdella mukana. Mutta hänen silmänsä katsoivat sisareen surullisen vakavina.

Hän sai ilokseen syrjäisen huoneen luku- ja asuinkamarikseen.

* * * * *

Joel Svart joutui pakostakin kosketuksiin Silfverbladien seurapiirin kanssa. Sen jäsenet eivät olleet hänen mielestään lainkaan eläviä ihmisiä. Varsinkin sen nuoriso, kirjailevat ja taistellevat neropatit, olivat hänestä kuin paperipahvista tehtyjä sätkypoikia pingoitetuissa langoissa. Ne oli vedetty liikkeeseen jonkinlaisesta yhteisestä vetonuorasta, ja ne heilahtelivat elottomina sen tahtiin, aatteilivat ja resoneerasivat. Mutta mitään omaa tehtävää ei näyttänyt olevan yhdelläkään heistä.

Suomalaiskansan nousu kelpasi heille vain leikinlaskuksi tai — rehellisimmille — masentavaksi pelättimeksi, sillä he eivät kyenneet sitä käsittämään, koska olivat aina pysyneet kansalle vieraina. Heidän maalauksensa olivat heiveröisiä maisemia ja katukuvia ja dagdrivare-novellistiikkansa hedelmätöntä älyilemistä tai — parhaassa tapauksessa — heikkoa itse-ironiaa, jonka piti olla modernia kuolinlaulua raa'an suomalaisen kansanvallan murskaamalle ruotsalaiselle hengenaateluudelle. Heidän runonsa kosiskelivat "todellista isänmaata", Riikin-Ruotsia.

Mutta siitä heidän hauras pessimisminsä vain yltyi, sillä Svea-mamma ei kyennyt tuntemaan enää mitään vastarakkautta. Hän oli itse jo ollut kauan hyvinvoivassa avioliitossa eikä ryhtynyt haihattelemaan merentakaisten haaksirikkoisten kanssa.

Tällaisia mietti Joel Svart puikahdettuaan Silfverbladien seuroista kamariinsa.

Hän tunsi halveksivansa omaa sisartaan.

Tunteeton nauraja. Tyhjän kuuntelija ja tyhjien kohteliaisuuksien latelija, aina kunkin kavaljeerin maineen ja arvon mukaan. Nukke! Ei aavistustakaan elämästä… Olisipa, totta vieköön, tässäkin nukkekaapissa kolmisormiselle Jaakolle näyttämistä…

Hän iloitsi itsekseen nuoruutensa kärsimyksistä, jotka olivat terästäneet hänen silmänsä näkemään tarpeeksi nopeasti tuon kuolevan nuorison läpi. Hänen ei tarvinnut kuluttaa aikaa etsiäkseen "piireistä" jotain elämisenarvoista…

Hän vietti useimmat iltansa työväentalolla, jonka itseopiskelupiireihin ja muihin nuorisoharrastuksiin hän oli vähitellen päässyt ottamaan osaa Valte Vintturin avulla, joka suurlakon ajoilta saakka oli kuulunut sosialistien leiriin.

Yhtä nopeasti kuin ruotsalaisintelligenssin hän kuittasi suomalaisen osakuntaelämän. Muutamia shakkideekis-herroja, muutamia tuhlaajapoika-tyyppejä ja suuri enemmistö kohtalaisen kovalla päällä ja kohtalaisella ahkeruudella opiskelevia porvarisnuorukaisia. Koko tuo ylioppilaselämä oli Joelista jonkinlaista "juoksevien asioiden" pientä hoitelemista. Ja suhde kansaan? Vähän kotiseutuista valistustyötä, joka ei kyennyt nuorisoseura-aatteilua asiallisemmaksi.

Joel Svart piti kevättalvella osakunnassa tämänsuuntaisen puheen ja päätti sen seuraavin sanoin:

— Teillä ei ole mitään tehtävää siksi, että te pakenette niitä, jotka teitä kipeästi tarvitsevat, nimittäin työläisiä. Te valistelette kuluneilla puheilla "hallaisista suonsilmistä" ja "tuhansien järvien isänmaasta" talollisten poikia ja tyttäriä, jotka saapuvat teitä kuulemaan kesäjuhliinne. Talonpoikaiston herätystyö on kuitenkin jo suoritettu. Todellinen hengennälkä ja tiedonhätä on aivan toisaalla. Se on työväentaloilla! Mutta niitä te kartatte kuin ruttopesiä. Ja mitä varten? Te pelkäätte sorretun luokan oikeutettua vihaa. Teissä ei ole miestä astumaan sovitustyöhön siinä, missä eellispolvet ovat osattomia vastaan rikkoneet. Tosin niissä joukoissa ei hellitellä teitä ihailevilla silmäyksillä. Nehän eivät ole koskaan tottuneet herrannäköiseltä saamaan mitään hyvää. Mutta siksipä juuri: siinä missä tehtävä on vaikein, siinä on sivistyneen nuorison työpaikka. Luokkataistelu on henkeistettävä. Työväki on tiedonjanoisempaa kuin porvaristo, joka luulee itselleen riittävän korukantisen Kalevalan koko sivistyksestä. Työläiset ovat alkaneet harrastaa itseopiskelua. Mutta heiltä puuttuu opastajia. Täällä on niitä osakunta täynnä. Lähtekäämme heidän luokseen joukoittain. Vain nuori sivistyneistö ja työväki yhdessä kykenevät ratkaisemaan yhteiskuntataistelun koko kansalle onnellisella tavalla. Muistakaamme,että Ranskan vallankumouksessa vain kolmas sääty ja sivistyneistö yhdessä merkitsivät voimaa, joka… Samassa kuului kokoushuoneesta jyriseviä alashuutoja:

— Alas! Alas!

— Ulos fuksit!

— Hän matkii marraskuun herrassosialisteja!

— Sehän on selvää kapinaa…

— Tämä on ainoa tie, millä taistelu inhimillistytetään! ennättää Joel vielä huutaa. Samassa työnnetään hänet pöydän takaa pois. Ja hänen täytyy vetäytyä ovesta takinkaulus revittynä.

Hän suuntaa kulkunsa työväentalolle.

Askel on Rautatientorin toiseen päähän saakka hidas ja raskas. Hänellä oli ollut aikomus saada riistetyksi mukaansa kokonainen joukko ylioppilaita, jotka yhteistoiminnassa työläisnuorison kanssa kehittyisivät uuden sivistystyön uranuurtajiksi. Työllä on kiire. Joka päivä ja jokainen kokemus on tätä ajatusta hänessä vahvistanut. Vaistomaisesti käyvät Joelin askelet nopeammiksi. Keskellä siltaa pälkähtää ajatus:

Kahden eri maailman rajasilta. Tuolla päässä on näkymättömänä vahtina, jossain sillankaarien alla, tuhat kiiluvasilmäistä salakyttää, joiden aivot sumenevat hetki hetkeltä yhä hirveämmästä vihasta. Ja tuolla takana … huoleton herraspukuinen nuorisojoukko, joka ratsastelee surkean kehnoilla keppihevosilla ja elää viimeistä päivää.

Nämä ovat vain häilähteleviä ajatuksia, mutta jokin kammo hänen selkänsä takana ja synkkä katu hänen edessään tuntuvat todistavan ne tosiksi.

Sillan toisella puolen tuntui, kuin astuisi häntä vastaan Helosa, viaton, älykäs tehtaantyttö, ja ottaisi häntä reippaasti kädestä.

— Kuinkapa he, ylioppilasparat, jotka ovat lähteneet opiskelemaan joko vauraasta kotitalostaan tai mukavasta virkamiesperheestä, kuinkapa he voisivatkaan ajatella kuten minä … palkkapiian poika. Minullahan on Helosa ja pyhä tehtäväni… Mitä minä muuta tai muita tarvitsisinkaan! Yksin ja oma ajatus toteen.

Se oli kuin viimeinen vasaranisku oikeaan naulaan. Ja Joel Svart jatkaa taas ryhdikkäänä matkaansa.

Geila Rothman vilahtaa samassa hänen mieleensä. He olivat tavanneet toisensa Kaarinin luona jo syksyllä. Geilasta oli tullut täysi nainen. Oli työskennellyt pankkivirkailijana pääkaupungissa jo pari vuotta. He olivat tavanneet toisensa muutaman kerran talven kuluessa. Eikä Joel voinut sille mitään, että ihailunsa Geilaa kohtaan oli kerta kerralta lisääntynyt. Häneen oli tullut tuota itseänsä elättävän naisen hiljaista tyyneyttä, joka vaikutti Joeliin rauhoittavana turvallisuuden tunteena. Esiintyminen tuon muhkean, aistikkaasti puetun pankkineidin kanssa oli alkanut Joelia hieman ylpistyttääkin. Mutta Helosan kuva oli kuin erottavana sinettinä heidän välillään. Ja Joel oli koettanut kurittaa itsestään pois nuo turhamaisuuden tunteet, jotka tuntuivat hänestä naurettavalta heikkoudelta.

Ja kuitenkin: Helosan häntä juuri kädestä taluttaessa riisti Geila itselleen hänen ajatuksiaan. Hänen täytyi ne mielestään riipaisemalla riipaista ja kiirehtiä vieläkin kiivaammin askeliaan.

* * * * *

Seuraavana talvena, kun myöskin Uuno Vintturi oli syksyllä tullut heidän yhteisestä koulukaupungistaan yliopistoon, alkoivat pojat taas sekä harrastuksissaan että opinnoissaan kulkea yhdessä, kuin parihevoset, mutta yhä toisilleen silloin tällöin niuhotellen.

Eräänä iltana he ottavat osaa erään nuorisokomitean kokoukseen, jonka tarkoituksena on valmistaa piakkoin pidettävän juhlan ohjelmaa… Pöydän ympärillä on kymmenkunta sosialistinuorukaista ja pari tehtaantyttöä. Kalpea räätälinsälli, toveri Koikkalainen, jonka haileissa silmissä ja höllissä huulissa on jotain ihanteellista höhlöyttä, johtaa puhetta. Kysymys on sopivan näytelmän valitsemisesta. Nuori seppä, teerenpisamainen ja punatukkainen Vihtori Kuortti, jörähtää siekailemattomalla äänellä:

— "Luokkaviha". Se on luokkatietoinen ja meikäläisen tekemä.

— Se on työläisnuorison hengenruoaksi liian kehno, huudahtaa Joel Svart, — pelkkää sekasotkua, josta ei saa selvää parhaalla tahdollakaan…

— Ehkä ei saa … ylioppilaat, järäyttää Kuortti. — Meikäläiselle se on selvä kuin moukarin isku, sillä siinä kopautetaan porvaria pääkuoreen ja jetsulleen.

Samassa kivahutti latoja Jussi Lauronen ivallisen kimakalla äänellä:

— Tämä toveri Svart paljastaa täällä tuon tuostakin sen pukinsorkkansa, jota olisin valmis sanomaan herrassorkaksi, ja yrittää sotkea luokkatietoisen proletariaatin selvää järkeä… Minä kannatan "Luokkavihaa".

— Selvää järkeä? alkoi Joel Svart. — Teidän luokkavihanne on muonamiehestä latojaherroihin saakka sokaisevaa, järjetöntä vihaa. Ymmärrän, että sorrettu ihminen ei voi olla sitä tuntematta. Mutta meidän tehtävämme juuri onkin … ylentää tämä vihaksi, joka on vihaa vain alhaisuutta, ei ihmistä kohtaan… Enkö ole kertonut teille Ismaelista, jonka pään ympärillä säihkyy kauneuden viha rumuutta vastaan. Vain senkaltaisella…

— Herrassivistys on lallatusta, keskeytti latoja, — köyhälistösivistys on marssia taisteluun, ja sitä varten on joukot täytettävä vihalla ja taaskin vihalla…

— Tässä ei ole kysymys, sanoi Joel silmät terävinä, — herrassivistyksestä tai köyhälistösivistyksestä, sillä sivistys on yksi ainoa. Sen erikoismerkitys köyhälistölle on vain siinä, että se, tiedonjanoisempana porvarisnuorisoa, tulee sen voimalla kohoamaan ja voittamaan luonnolliset oikeutensa. Mutta tätä varten on sen siitä otettava sen inhimillisesti — enkä epäile sanoa: moraalisesti — painavin hengensisällys eikä vain sen röyhkeintä voitontahtoa.

Toveri Kuortti ponnahti seisoalleen:

— Ei ole olemassa muuta kuin alasin ja moukari. Alasin on lyötävä pirstoiksi … työläismoukarilla ja olan takaa iskemällä. Siinä se on koko köyhälistön moraali ja sivistys. Muu kaikki on herrojen herkuttelua. — Ja puhuja iski nyrkkinsä pöytään, niin että huone tärähteli.

— Niin, tuota, hymisi Koikkalainen, joka oli innokas teosofian harrastaja, — riippuen siitä, missä määrässä meissä on karmaa ja minkälainen on aura horoskoopissamme, me täällä Sansaarassa vaellamme suhteessamme lähimmäisiin, joihin korkeammassa katsannossa myöskin porvarit saattavat … ainakin joissakin tapauksissa, tuota … katsokaas, kun otetaan huomioon, että…

Tytöt kikattivat. Kuortti ja Lauronen nauroivat täyttä kurkkua.
Teosofin silmät olivat kaljamalla ylitsevuotavasta ihanteellisuudesta.
Mutta hymisevät sanat haihtuivat meluun.

Enemmistö huusi:

— "Luokkaviha!" Ja Uuno Vintturi oli enemmistön puolella.

Kotimatkalla Joel kysyi Uunolta:

— Mitä sinä oikein tarkoitit? Et noussut vastustamaan, vieläpä äänestit tuon kamalan tekeleen puolesta.

— Kansalle on annettava sitä ruokaa mitä se tahtoo. Me emme voita mitään tärvelemällä itseltämme joukkojen suosion kaikenkarvaisilla totuuksilla.

— Aiot nähtävästi poliitikoksi? kysäisi Joel iva suupielessä.

— Ka, tuonnempanahan nähdään kuka pitemmän korren vetää, jurritti Uuno arvoituksellisesti, mutta katsoi syrjäkaria, melkein vihamielisesti toveriinsa.

* * * * *

Samana talvena Joel Svart tuli eräänä aamupäivänä luennolta kotiin. Kamarissa istui häntä odottamassa vanhempi veli, joka pitemmittä valmisteluitta kysyi jyrkällä äänellä:

— Oletko sosialisti?

— Olen.

— Peruuta sanasi! huudahti Verner ankarasti, mutta samalla ikäänkuin hädässä jonkun pelastettavan olennon puolesta.

— En voi enkä tahdo.

— Jaaha, vai niin. Siinä tapauksessa saat hankkia tästä päivästä alkaen myös lukurahat köyhälistöltä. Minua ei huvita sijoittaa kapitaaliani tulevan kapinoitsijan kalloon. Ymmärrätkö?

— Sangen hyvin. Koko sinun typeryytesi! Ovella Verner Svart vielä kääntyi:

— Kaarin on kanssani samaa mieltä. Voit siis hakea myös asunnon jo tänä päivänä sieltä … Siltasaaren puolelta. Ja me … me emme ole enää veljeksiä.

— Emme.

Ovi paukahti kiinni.

Hetken kuluttua ajoi Joel Svart vähine kamppeineen Siltasaarelle, josta sai asunnon Valte Vintturin luota. Ja sitten hän alkoi hakea työtä. Päivin hän luki tavallisen sivumääränsä. Illat ja yökuurot teki ansiotöitä. Aluksi korrehtuurinlukua ja vähin käännöstyötä. Sitten kirjoitelmia työväenlehtiin ja myöhemmin ajoittaista opetustyötäkin viransijaisena.

— Olen kestänyt ennenkin, hoki hän yksinäisinä öinä, kun luonnoton työmäärä pakotti hartioissa. — Odottakoot…

Ja hän kesti. Mutta katkeamattoman työn rinnalla mateli katkera, luopumaton viha, jonka veljen antama isku oli herättänyt ja joka lisäksi täyttyi täyttymistään joka päivä niistä lukemattomista nuoruuden katkeruuksista, jotka hän oli luullut jo unohtaneensa. Se vetäytyi tuon tuostakin kiemuraan, nosti litteätä päätään ja huojutteli sitä hitaasti… Se oli Joelille niin elävä, että hän oli joskus tuntevinaan sen liikahdukset omassa olemuksessaan. Hän oli näkevinään sen pään, leuat ja myrkkyhampaat. Äärimmäisen väsymyksen hetkinä hän saattoi sille naurahtaa. Ja se nauroi vastaan ikenillään ja hampaillaan. Hän kertoi siitä tovereilleen. Oli laskevinaan siitä leikkiä. Se oli hänen suuri, ihana pahahenkensä. Se oli milloin Asmodeus, milloin Leviathan. Se oli hänen uusi järkensä ja ainoa kauneutensa. Luokkavihan ja luokkajärjen kaksineuvoinen vertauskuva. Barrikadeilla tuli sen liehua heidän lipuissansa…

Loppumattomiin hän saattoi eritellä ja kuvailla tovereilleen sen olemusta. Koikkalainen kauhistui hengessä. Tytöt pelästyivät ja ihailivat yhä enemmän tätä uutta profeettaa. Mutta Kuortit ja Lauroset myönsivät, että nyt oli lopultakin Joel Svart tullut oikeaksi aatetoveriksi. Hänessä oli todellista kansanjohtajaa, joka kerran kykeni täyttämään joukot ikuisella vihalla.

Uuno Vintturi kyräili syrjemmällä, ikäänkuin voitettuna. Joel Svartin kansansuosio kasvoi päivä päivältä. Entinen ylpistelijä on muuttumassa kapinoitsijaksi.

Tulee kirje äidiltä. Se on täynnä hätää pojan kohtalosta:

"Poika parka", hän kirjoittaa, "pyydä anteeksi Verneriltä. Hän tarkoittaa hyvää. Te olette onnettoman perheemme ainoat tulevaisuuden toiveet. Te olette luodut täydentämään toisianne, toinen aineessa, toinen hengessä. Enkä minä lakkaa rukoilemasta teidän molempien puolesta. Aliisa elää viimeisiä aikojaan. Hän pyytää sanoa, että hän on nähnyt pääsi ympärillä mustia pilvenriekaleita, kuin suruharsoja, ja sinun kävelleen kuin verenkarvaista erämaata, yksin ja nääntymäisilläsi. Sovita tämä Jumalan lähettämä näky elämääsi ja anna sen tulla varoitukseksi itsellesi karttamaan kaikkea pahaa. — Rakas Joel, tässä samassa lähetän sinulle kutomani villasukat, joihin langatkin ovat omia kehräämiäni. Minä kun en kohta enää muuhun kykene kuin tällaiseen pieneen näpertelyyn ja lapsiani itkullani muistelemaan…"

Lukijan käsi on ruvennut vapisemaan. Silmät alkoivat kuumottaa nousevista kyynelistä. Hän ei kyennyt itseänsä hillitsemään muuten kuin kiristämällä hampaitaan, puristamalla kirjeen kouraansa ja heittämällä sen — ikäänkuin vihapäissänsä — paperikoriin.

Kun hän aamulla pani uudet sukat jalkaansa, ihmetteli hän niiden hienoa villaa, joka hiveli kuin silkki ja hyväili kuin suloisen lieden lämpö.

XXII.

Profeetan-alku.

Joel Svart kävelee työväentalon näyttämöllä, kulissien takana. Katsomosta kuuluu vaimea kohina. Hänen kylkiluunsa vuoroin jännittyvät joustavina säilinä, vuoroin putoavat voimattomina avuttoman henkäyksen mukana. Hän on hermostunut.

Profeetan-alun on esiinnyttävä ensikertaa suurelle kansalle. Hetki on lyömäisillään. Se tulee ehdottomasti. Näkymätön joukko tuntuu riisuvan häntä riekale riekaleelta yhä alastomammaksi.

Samaan aikaan kääntyy Geila Rothman, Kruunuhaasta tullen, Liisankadulta oikealle … Siltasaarelle. Hän on menossa etsimään Joel Svartia.

Kotona istuu hänen äitinsä, Cecilia-rouva, jonka aikaisin kuihtuneesta kauneudesta tähän aikaan on jäljellä vain keltanaamainen haamu, ja tutisee heikkoudesta ja vihasta.

Svartien nimikin on hänelle kauhistus.

Vuosien mittaan hän on toistellut tyttärelleen:

— Nuo hirvittävät olennot! Voi, Julius parkaa, että hänen pitikin joutua sen joukon kanssa tekemisiin…

Viime aikoina hän oli alkanut hokea päivät päästään:

— He olivat meidän tuhomme. Karta heitä kuin ruttoa.

Tähän vihanpitoon kulutti Cecilia-rouva henkirukkansa viimeiset elonkipinät. Tai … ehkäpä se juuri piti häntä elossa. Sillä hän uskoi vihaavansa Svarteja vääryyttä kärsineenä ja koko sukunsa puolesta.

Eräillä ihmisillä on, näet, taipumus vihata toisia ihmisiä siitä, että nämä ovat tehneet heille hyvää, mutta eivät sitten ole enää kyenneet avunantoansa jatkamaan. Niin oli Cecilia-rouvaan iskeytynyt viha Svarteihin sinä hetkenä, jolloin Huugo Svart ei enää pystynyt Paimelan herralle takuita jatkamaan.

Se oli ollut aluksi vain puolustelevaa syyttelyä. Vähitellen olivat järjelliset tosiasiat siihen kokonaan hukkuneet. Ja nyt oli jäljellä vain vihan suuri valhe, johon vanha vaimo uskoi kuin omaan autuuteensa.

Hänen päänsä tutisi, hän hymisi ja voivotteli.

— Että minun tyttäreni … tuollaisten kanssa! Ja köyhäin talolle, perässä juoksemaan…

Geila kävelee kiireesti. Hän ei ole nähnyt Joelia tämän lähdettyä Silfverbladeilta. Veljesten riita ja Joelin poistuminen jonnekin … köyhälistökortteleihin avasivat hänen silmänsä.

Hänet yllätti hätä Joelin puolesta. Äidin juoruileva viha alkoi kiduttaa häntä sietämättömästi. He joutuivat vaihtamaan keskenään tuon tuostakin kovia sanoja. Hän tunsi vihaavansa kaikkia, jotka Joelia loukkasivat. Mutta tuskaisimpana ahdisti häntä yhtämittainen ajatus:

— Poika parka… Kärsii ehkä nälkää. Kuka häntä hoitaa? Hänkö, Joel, saisi asua jossain … toisten nurkissa? Minua hän tarvitsee, minua! Minun täytyy hänet löytää.

Mutta turhaan hän odottelee useita kertoja yliopiston edustalla, käy ylioppilastalon lukusalissa ja tiedustelee Kaarinilta. Joelia ei näy missään. Ja sisar sanoo puhelimessa:

— Poika parka… Ajatella, sillä tavalla hunningolle! Ihan tulee sääli, mutta…

Eräänä päivänä Geila lukee uudistalon lankkuaidasta isoilla kirjaimilla painetun juhlailmoituksen, jonka ohjelmassa seisoo puheen paikalla: "Kansa ja kansan johtajat"… Joel Svart.

Tätä puhetta on Geila nyt menossa kuuntelemaan. Talon portilla hän alkaa epäröidä, pysähtyy ja kiertää sitten levottomana koko korttelin:

— Onko tämä rakkautta? tulvahtaa hänen mieleensä. — Tämähän on samanlaista tuskaa ja hätää ja … suloista mieltä kuin kerran Maatialan leikkikamarissa…

Oli kuin Joelin ja hänen kohtalonsa olisivat olleet katkeamattomasti toisiinsa juniutuneet siitä saakka, kun tuo poika oli riepottanut häntä palmikoista. Jälleen teki kipeää… Hän tahtoi peittää Joelin pään kaikilta muilta, vaikka tuo poika olisi lyönyt rikki tuhannet nukkekaapit. Kukaan ei voi nähdä tämän kuvainsärkijän sydämeen niin läheltä kuin hän, Geila… Hän on pysähtynyt taas portille: — Se on ollut ja se on … rakkautta! soi ja säteilee hänen sielussaan. — Sehän on kuin olisin jo syntymässä annettu hänelle … hänelle ainoastaan… Ja kaikki muu, koko elämä … vain tapauksetonta, aution taipaleen sivuuttamista…

Hänen ojentuvissa käsivarsissaan on jotain syleilevää, kun hän kiirehtii portaita kohti ja nousee niiden askelmat juoksujalkaa.

Joel Svart on keskellä puhettaan. Geila kuulee hänen äänensä oikullisesti nousevan ja laskevan tulvivain ajatusten tahdissa. Hän silmäsi istuessaan hätäisesti ympärilleen. Vasemmalla nuorehko naisihminen, pyhäpukimissa, jotka ovat jotain vuosien takaista muotia ja vaikkakin puhtaat ja ehjät … huvittavalla tavalla rypistyneet sieltä täältä… Harvoin käytetty vaatetus, ennättää neiti Rothman ajatella. Oikealla puolella isoruumiisen miehen polvella luiseva koura. Sepän tai kirvesmiehen tai muurarin, häivähtää vieraan neidin ajatuksissa. Edessä lanttumainen, isokorvainen nuorukaispää, hiukset harvat ja värittömän valkoiset, ohut kaula… Hänestä ei tartu aisteihin mitään kuvaa määrätystä ammatista. Joku vain, jossain ahertava, sairaalloinen… Takaraivoja, korvia, neniä, kulmallisia, hartioita, kyhärässä ja pystyssä… Jotain sekavaa, alakuloista. Kummakseen ei Geila-neiti voi välttää ajatusta, että nehän istuivat kuin ennen maalaisrahvas kirkossa. Raskasta hartautta… Uusia vain uskonkappaleet.

Ja uusi pappi. Ääni ei ollut hallittu. Mutta se soi ja tarttui kiinni jokaiseen ajatukseen uudensävyisenä, iskevänä. Ei mitään saarnanuottia, ei selostajan rauhallisuutta, ei myöskään tunnemaalailua, vaan välkehtivä sarja älyn heittoja, iskuja, päätelmiä ja lyhyitä tunnepurkauksia, joiden voimasta suora, solakka vartalo jännittyi, värähteli ja kerran pari siirrähteli, mutta tuskin silminnähtävästi, niukoin elein. Jotain ehdottomasti tahtovaa, hetkin herkistyvää, hetkin purevaa, mutta alati jännittävää painetta oli tuon puhujan olemuksessa.

Geila alkoi kuunnella. Korva tapaili sanoja. Kuuntelijain kasvonilmeitä tarttui silmään. Niitä oli sekä hämmästyneitä ja ihastuneita että aprikoivia ja epäluuloisia. Kuuntelija saa kiinni kokonaisista ajatuksista:

— Älkää luulko, että meitä kykenee johtamaan mies, joka ei tiedä mitään nälästä ja tappavasta työstä. Uuden yhteiskunnan lautatapulilla ei riitä merkitsijämieheksi mikään pehtorisielu tai pomosniekka, joka alemmilleen ärjyy ja ylemmilleen köyristelee selkää. Ei, toverit. Hänen on täytynyt tapulille nousta yhtenä meistä, nälkää nähden, solvausten puukko-sateessa ja suolaisen hien valuessa kylkiluita, on hän sitten kynän tai kirveen mies, ruumiillisen työn tekijä tai henkinen työläinen.

Kaikki muut ovat … pelastusarmeijalaisia tai onnenonkijoita. Näistä ja leipäpaikkoja kärkkyvistä kiipijä-sieluista, joita tämänkin talon sisäpuolella vilisemällä vilisee, on työväen itsensä varjeltava, olkootpa he sitten herrassyntyisiä tai suutarinpoikia, sillä he ovat tuhat kertaa kehnompia kuin porvarit: he ovat nimittäin — pikkuporvareita…

Etupenkillä istuvat herrassosialistit ja sosialistiherrat iskivät silmää vierustovereilleen ja naurahtivat huvitettuina:

— Onpas siinä poikaa … neitsytpuhujaksi.

— Kukaties … näpäyttelee meitä kerran pahemminkin… Ruvetako kaveriksi vai asettuako poikkiteloin? aprikoivat varovaisimmat.

— Mutta yhtä turha on luulla, jatkoi puhuja, — että köyhyys ja nälkä on mikään luokkatietoisuuden aatelismerkki. Se on orjanmerkki, jonka suuruus on vain siinä, että se on yhteinen tunnusmerkki miljoonille ja taaskin miljoonille. Johtajaksi se merkki yksin ei sinetöi ketään.

Ken kelpaa johtajaksemme, sen ratkaisee miehessä sydän ja pää. Se sydän on avoin. Siihen mahtuu köyhäintalojen vaivaispoikain kärsimykset, mierolaispoikien silmäin hätä ja huutolaispoikien katkera kalkki. Tehtaalaistytön keuhkotaudin uuvuttama rinta on sen valossa kaunis. Yksinäinen palvelustyttö, joka liikuskelee keittiössänsä illoin kuin viaton vanki, ompelijatar, jonka silmiä polttaa väsymys … he ovat molemmat hänen sydämensä rakastettuja. Ja ilotytön kurjuus on sen itku ja hätä.

Jokainen viaton kärsimys on hänelle lähde, josta hän ammentaa marttyyriuden voimaa. Sillä tätä, juuri tätä hän, johtaja, tarvitsee.

Ja kuitenkin: mitä auttaa marttyyrius meitä? Sitä on kestetty turhaan jo vuosisatoja. Kuuma sydän ilman kylmiä aivoja polttaa poroksi. Se vie omistajansa korkeintaan noitaroviolle, joka ei ole enempää kuin ilotulitus kirkon ja esivallan juhlaan.

Johtajan aivot ovat teräksestä. Ne palavat kylmällä valolla. Ne paljastavat yhteiskunnan pimeät loukot. Ne iskevät sen vääryyksiin. Ne kestävät puolustuksessa ja hyökkäyksessä. Ne ovat tuhat säilää rintaman edessä. Sellaisen pään takana liittyy kansanjoukoissa hartia hartiaan kuin panssarin kilvet. Ja hartioitten suojassa iloitsevat hiljaa nuo… viattomat marttyyrit.

Mutta joskus tapahtuu niin ja täytyy tapahtua, että joukot ja johtajat joutuvat vastakkain. Onko johtajan luovuttava vakaumuksestaan? Ei. Hän ei ole palvelija, vaan profeetta ja sotapäällikkö. Hän on lukemattomien sydänten yhteisliekki. Hän on lukemattomien aivojen kristallisoituma. Hänellä täytyy olla moraali ja tahto, joka asettuu harhaanjuoksevia joukkoja vastaan. Niinkuin hän estää perääntymisen ja paon, niin tulee hänen panna sulku väärän ja järjettömän rynnäkön eteen. Ja jos joukko tallaa eteenpäin hänen ruumiinsa ylitse, on hän suorittanut viimeisen työnsä ja suorittanut sen hyvin, sillä hänen verensä huutaa maasta. Se kammahduttaa villiintyneet joukot. Ja nämä alkavat ajatella.

Tämä on köyhälistön johtajan suurin hetki. Hän on kruunannut itsensä marttyyriuden olkiseppeleellä. Hän on tullut yhdeksi niiden viattomien kärsijäin kanssa, joiden puolesta hänen sydämensä paloi, hänen aivonsa iskivät ja hänen tahtonsa nousi kuoleman ankaraan kauneuteen. —

Puhuja jäi pieneksi hetkeksi paikalleen, ikäänkuin kuuntelemaan viimeisen sanansa sointia. Sitten hän tekee niukan, hitaan kumarruksen ja lähtee laskeutumaan puhujalavan portaita juhlasaliin.

Hetkeen ei kuulunut mitään ääntä. Se oli ollut kaikki ikäänkuin liian äkillistä, joustavan säilän välkehtimistä ja luonnottoman ankaraa. Kuulijain korvat olivat tottuneet jaarituksiin tai palopuheisiin. Ne eivät kyenneet välittömästi tajuamaan sen jokaista sanaa.

Mutta heidän silmiinsä oli kerääntynyt työläissisarien ja -veljien läheisiä kuvia. Ja Joel Svart oli runoillut ne säteilevän liikuttaviksi. Hänen kauttaan oli virrannut heihin Ismaelin henki, joka oli herkin värähdys heidän omissa sieluissaan.

Puhujan kupera otsa oli paistanut hellittämätöntä vakaumusta. Nuorukainen oli seisonut heidän edessään totuuden kuvana, jonka puhtaus nosti mielet kuin alttaritaulua kohti. Joel oli tietämättään esittänyt omasta alttaritaulustaan Joosefin osaa, sillä juuri nuoruutensa kuvissa oli hänen mielikuvituksensa liikkunut.

Ja hiljaisuus kesti vain muutaman hetken. Liikahtivat käsivarret, tuhatpäisen joukon riemastunut henkäys liikahti läpi salin. Nuoret naiset kohentautuivat. Heidän kasvonsa alkoivat loistaa hyväilevästä rakkaudesta. Ukkojen kovat kourat löivät pamahtaen muutaman kerran. Pienten ja suurten käsien applodit jyrähtelivät, kumahtelivat… Ja nuoret miehet alkoivat takoa jalkojaan permantoon. Se alkoi perältä ja vyöryi rautajyränä lattiaa pitkin Joelia vastaan. Koko sali myrskysi. Sen tulva syöksyi häntä päin, niin että hän tunsi kahlaavansa kuin kotoselän ranta-aallokkoa vastaan. Se humisi korvissa, se salpasi hengitystä, niin että hänen täytyi nostaa rintansa saadakseen ilmaa … riemastuttavaa ja hurjaa tuulta keuhkonsa täyteen…

Joukkosielu oli siemaissut hänet myllerrykseensä. Ja jokin pienen pieni, nöyrästi liplattava aalto itki hänen sisässään keskellä määrätöntä riemua.

Geila Rothman seisoi käytävällä unohtaneena koko ympäristönsä. Hänestä paistoi rakastunut ilo. Mutta itsekään sitä selvästi tajuamatta hän tunsi itsensä masennetuksi. Hän oli tullut pelastamaan kurjuuteen uponnutta haaksirikkoista. Ja tuossa! Hymyilee kuin huiman miekkatanssin suorittanut villi poika. Tai … ihan kuin mies sotajoukon hartioilla.

— Ei, hän ei ole minun hoivaukseni vaivainen… Mitä on minulle enää tekemistä?

Mutta ylinnä, hänen poskillaan, hehkui hurmion väri. Ja silmät uhosivat kuumottavaa lämpöä.

Joel Svart näkee Geilan. Hän ei ensihetkessä huomaa mitään ihmeteltävää siinä, että Geila on tuossa odottamassa ja juuri häntä. Kummallisella tavalla piipahtavat jostakin valkeat palmikot hänen näkyvilleen. Ja vielä ihmeellisempää: äidin viimeinen kirje muistuu mieleen. Hän näkee äitinsä kehräämässä suloisista lepeistä lienteätä lankaa.

He tarttuvat toisiansa käteen. Nuorten tyttöjen kättentaputukset yltyvät. Tökkivät toisiansa kylkeen. He tuntevat olevansa kaikki pieniä Geiloja. Ja rakastuvat yhä enemmän. Applodit lakkaavat vasta, kun he ovat kadonneet ovesta.

Kadulla oli vastassa iltamyöhä. Pieni katu oli autio. Mutta sitä leikkasi tuonnempana leveä valtakatu, ja tätä myöten huuhtoi juoheana ihmisvirta edestakaisin. Elämän joki! Se kulki tällä kohdalla köyhälistökorttelia. Mutta samanlainen se oli tuollakin puolella rajasiltaa: vain erilaista välkettä pinnalla ja koreammat kuohukuplat, täällä taas … häränsilmiä enemmän ja ruokkoamattomat rannat.

Se ei pysähtynyt, mutta se odotti heitä. Se näytti olevan täynnä. Mutta he tiesivät, että se himoitsi rakastuneita ja hylki vain yksinäisiä…

Kostea ilta oli kietonut huurukehän katulamppujen ympärille. Ne valaisivat. Mutta eivät paljastaneet ketään.

Geila ja Joel kiirehtivät lähekkäin, sujuttautuivat ihmisvilinässä ja harppasivat ohi. He eivät ennättäneet puhua eivätkä yksinkertaisesti osanneet. Mihin oli hukkunut Joelin silmistä äskeinen kansanjoukko? Hän näki vain Kokkovuoren takaa keltaisen tulipalon, jonka syliin hän oli kerran poikana hukkunut vavisuttavassa ilossa. Elokuiset apilapellot mustine ihmisjälkineen ja ladonovineen haihtuivat. Jäi vain tuoksu, joka nyt oli liitänyt polttavana pilvenä hänen sieraimiinsa, silmiinsä ja huokosiinsa. Pienestä tehtaantytöstä oli jäljellä ainoastaan kuva, joka ei syyttänyt eikä kiittänyt. Se oli vain pienissä kehyksissä hänen seinällään.

Missään ei näkynyt enää Myllyjoen liejuja eikä tuntunut laitakaupungin pakkasta. Nyt oli hänen käsissään puhdasta ruokamultaa, joka oli kouraistu suoraan auderta huokuvasta pellosta.

Geila oli tässä. Hänen sormensa koskettivat kevyesti hänen kättään. Ne kiirehtivät ujosti. Hän on tässä, lähellä. Mutta Joel näkee hänet ja itsensä yhä jossain muualla. He seisovat sukuhautojensa välissä ja katselevat, kuinka jyhkeät kivipatsaat hikoilevat toivotonta kosteutta. Mutta he ovat säteilevän nuoria ja ensikertaa elämässään vapaita. "Hän luo umpeen kurjat jälkeni, niin että … tasoittuvat syyttömäin elämäntiet." Isän kuolinsanat tuntuvat kuuluvan hänen korviinsa. Elämä luo umpeen… Ja nyt se on työnsä aloittanut. Se on astunut hänen vierelleen. Ja se tulee siinä kulkemaan … luopumattomasti. Ei, he eivät ole sattumalta heränneet henkiin haaksirikkoisten rannalla. On olemassa jotain, joka liittää meidät välittömästi iankaikkiseen elämään. Ilman sanoja ja tutkisteluja. Me vain huomaamme olevamme maan päällä ja siellä yht'aikaa, ilman rajoja ja tyhjiä tiloja.

— Juuri tämä, tällaisen rakkauden ihme kuuluu sellaisiin tapauksiin, nousi melkein sanoina Joelin huulille. Mutta hän jätti ne sanomatta. Hän vain katseli ja tiesi sen ajatuksiaan vaivaamatta.

He ovat tulleet Joelin huoneeseen. Geila seisoo selin ja katselee akkunasta. Hän näkee laajan kaupunkikuvan. Mutta hänen kaikki aistinsa ovat paenneet häneen itseensä. Ne välittävät vain hänen oman elimistönsä puhtaan riemun.

Paimelan rantaniityllä kukat aukenevat, voikukat ja auringonkukat ja puutarhassa ruusut. Yökaste hyväilee paljaita jalkoja. Hän laskeutuu rinnettä … uidakseen kuutamossa. Öisissä vesissä on kammottavaa hurmaa. Ne lipovat näkymättömin, vilpoisin kielin jokaisen huokosen ja saavat uijan vierastamaan omaa ruumistaan. Ne pelästyttävät, ne hullaannuttavat… Niiden sylistä ovat nousevinaan levämäiset kasvit kuin lämpimät kämmenet. Hän odottaa niiden tarttuvan hipiäänsä, mutta hän ui niitä pakoon jäsenet väsyneinä. Takaa, veden alta uhkaa jokin tuntematon eläin… Hän käännähtää selälleen… Vaara on poissa. Hän ilakoi ja polskii. Rantaruohikko sihajaa. Kaislojen ääni on vihamielistä käärmeen sihinää ja uuvuttavaa laulua. Uijatar nousee rannalle väsynein jaloin. Mutta ruumis kiiltää kuun valossa… Sen hipiä nautitsee pakanallisesti yöstä, tuulesta ja kosteudesta…

Ne lienevät hämäriä neitsytkuvitelmien muistoja. Mutta nyt, hänen akkunassa seisoessaan, ne tapahtuvat kaikki hänen omassa olemuksessaan. Ne toteutuvat tänä hetkenä kipeinä ja ihanina. Hän tuntee sen, vaikka ruumis on kuin väsymyksestä turtunut.

Ranne, käsivarsi ei jaksa nousta, kun Joelin kämmen hyväilee hänen olkaansa, niin että pusero valahtaa yli hartian. Hänen jäykistyneessä vartalossaan elää näkymättömänä nöyrä onni.

Alastomaksiko? puhuvat huulet sanattomia sanoja. Hänen edessään olen ollut alaston aina… Paetako piiloon? Enkö olekin jo paennut? Kaikkia olen karttanut ja surrut, etten osannut ketään rakastaa… Se suru oli hänen odottamistaan… Ja nyt hän on tullut! Alastomaksiko? Ah, alastomammaksi vielä…

— Näethän, en jaksa paeta, sopertaa hän vihdoin ja kääntää kasvonsa
Joelin kasvoja vastaan…

Alhaalta, kaukaa, kuuluu vaimeana suuren kaupungin humina. Ihmiset sulloutuvat joukoiksi ilopaikkojen edustoille. He hakevat monenlaisia nautintoja, kasvoilla kärsimätön kiihko. Raivaavat tietä kyynärpäillään. Ja tungeksivat raha hyppysissä ilolippuja ostamaan. Yhä vain on kaikilla tyytymätön ilme. He kärsivät nälkää.

Mutta ainakin kaksi heistä oli tämä yö muilta peittänyt ja armeliaasti vapahtanut.

XXIII.

Seurakunnalle pahennukseksi.

Kun Joel Svartin aurinko oli kerran päässyt nousemaan, osasi se kyllä paistaa. Se oli kuin avaruuden pätsistä kiskaistu rautapallo. Se ei ainoastaan hehkunut. Se kipinöitsi ja räiskyi näkymättömän moukarin iskuista. Ja Joel itse eli kuin iloisesti helkkävässä pajassa. Hän oli nuori, rakastunut seppä, joka päivät takoi suolivyö kireällä kimmahtelevaa alasinta ja illat odotteli pitkän matkan takaa rakastettuaan.

Vihdoin pääsi Geila Rothman lomalleen ja asuu nyt äitinsä kanssa entisen kotikartanonsa piharakennuksessa. Nuorten rakkaus on polttavimmillaan. He kohtaavat toisensa joka ilta Vahervuoren yli kiemurtelevalla yksinäisellä polulla. Kesäpilvet heittävät vuoren yli kilometriset varjonsa. He kävelevät toisiinsa puristautuneina sen tiheikköjen läpi, seisahtuvat ahtaille aukeille, ja mustikat katselevat heitä pihkankiiltävillä silmillään. He keksivät louhikoista yhä uusia lymypaikkoja. Tai kiertelevät tolkuttomina laakson laitamia, odotellen hämärän tihenemistä hiipiäkseen Geilan kamariin.

He salaavat rakkautensa. Geila on niin tahtonut, sillä hän ei jaksa taistella uupumattomasti kiukuttelevan äitinsä kanssa. Joelia tämä salailu kiusaa. Salakähmäinen lato ruskean joen lonkerossa työntyy hänen mieleensä. Tässä hiiviskelyssä on jotain samaa kuin hänen poikaikänsä kauhistuttavassa rakkaudessa. Kylätielle hän tahtoisi juosta rakastettunsa kanssa. Äitinsä luo hän tahtoisi Geilan taluttaa ja olla hänestä ylpeä. Lisäksi vaivaavat häntä oman äitinsä epäluuloisina huolehtivat silmät. Augusta-rouvassakin elää vanha kauna Rothmaneja vastaan.

— Millähän sekin vaimoparka syntinsä anteeksi saanee, oli hän huokaissut kuullessaan Cecilia-rouvan tulleen Paimelaan.

Äiti ja poika välttelevät toisiaan. Aamuöisin, kotiin saapuessaan,
Joel kiipeää pienen parvekkeen pylvästä vinttikamariinsa kätkeäkseen
yölliset polkunsa. Mutta aamulla huojuttelee, vuoteen laidalla istuen,
Augusta-rouva ruumistaan:

— Poika parka, kovin olet huonovointisen näköinen… Ettes sinä osaa jättää vähemmälle niitä … yölukemisia… — Äänen painosta ja välttelevistä silmistä Joel ymmärtää, että äidillä on tiedossa hänen matkansa. Ja hän tahtoi kertoa koko rakkautensa. Mutta Geila rukoili joka päivä:

— Ei vielä, rakas poika. Tulee jotain pahaa. He vihaavat toisiansa.
Kohtahan tulet valmiiksikin…

Mutta eräänä aamuna huojutti taas Augusta-rouva ruumistaan Joelin sängynlaidalla, tavallista hitaammin, niin että Joelin hermot kiusaantuivat, ärsyttyivät, pingoittuivat… Äkkiä äidin pitkäaikainen mielenpakotus laukesi suureksi itkuksi:

— Että minun poikani, oman poikani … piti tärväämän itsensä sellaiseen … hullunsekaiseen sukuun, tuollaisiin Paimelan tyttäriin, jotka jo nuorena häpäisivät itsensä pitämällä yhtä omain renkiensä kanssa…

Joel oli noussut ryntäilleen. Nyt hän työnsi kovalla kouralla äitinsä syrjään, puki yllensä ja läksi: sanaa sanomatta.

Paimelassa ilmoitti Joel Svart vanhalle rouvalle aikovansa mennä kihloihin Geilan kanssa.

Cecilia-rouva nauroi väpättävin huulin ja sanoi tyttärelleen ikäänkuin
Joelia ei olisi ollut lainkaan läsnä:

— Kunnialliset tytöt eivät seurustele huonomaineisen Ilves-Vartin huonomaineisten poikien kanssa. Kehnosta ei tule kelvollista, saati sitten sosialistirentusta…

Joel sanoo sanansa, Geila asettuu hänen rinnalleen. Nuoret painuvat venerantaan, Geila kalpeana ja Joel raivokkaana suuttumuksesta.

Vapaa rakkaus oli vielä muodissa. Hänenkö, vapaudenaatteen lipunkantajan, piti rukoilla höperöitä akkoja, jotka hautoivat sukuvihan löyhkääviä munia, salailla, kähveltää rakkautta lepikossa lehtimatojen parissa ja sitten muka … löydettyään pienen virkapaikan, ruokaluun porvarillisen yhteiskunnan tunkiolta … juosta jonkun Lonteenin kansliaan ja ottaa siunaus pallisilmäiseltä Markus-pastorilta? Ooh, hän tiesi jo poikana, kuinka hirvittävää oli varastaa rakkautta. Ei, nyt hän tahtoi sen ryöstää ja elää tahtonsa mukaan.

Selän takaa häämöttää Kannaksen harmaa torppa, hänen kala- ja metsästysretkiensä tuttu tyyssija. Siellä ovat orjantappurapensaitten somat ryhmät. Ja lomitse kulkee ruskeamultainen polku, jolla muurahaiset ahertavat. Siellä on pihamaa omenatarhoineen. On pieni porstuanperäkamari, jonka vihertävästä akkunasta aurinko paistaa kuin kuumat uniset kasvot. Sen myrskyisestä kallioniemestä, josta näkee Maailmanportista rannattomalle selälle, kaartuu suojaisa hiekkaranta, jolle hän poikana oli kuvitellut kylpemään sekä Aino-neidot että Batseebat. Nuo puhtaat ja likaiset näyt makasivat nyt vainajina, olemattomina rantakallion alla. Onnelliset ihmiset olivat tulossa!

Heinäkuun jälkipuolen pitkät tuulet ovat puhaltaneet koillisesta viikkokaupalla. Maailmanportista tulvivat säihkyväharjaiset aallot hurjina rintamina selkää pitkin. Se on täynnä auringonloistoa ja vesimassain temmellystä.

Pieni vene vapisee aaltojen iskuista ja airojen vedoista. Soutajan kasvoille on noussut hullunriemukas ilme… Geila pitää valppaana perää kääntäen tarmokkaasti veneen vastahankaan jättiläisaallon lähestyessä. Hiukset kihartuvat märkinä. Hän nauraa vimmatun tuulen läpi, niin että se soi kuin kaukainen kujerrus. Vesi valuu Joelin ruumista pitkin. Se karmaisee ihoa ja hyväilee taas vilpeästi. Rantahietikko lähenee. Vene pääsee tuulen suojaan.

Vapauden, ottamisen ja antamisen tulva hukutti nuoret. He näkivät hämärästi kuin sukeltajat vedessä. He olivat meren pohjalla oudossa maailmassa, paratiisin kummanmuotoisten laaksojen ja suurten, kosteitten lehtien suojassa. Vain he kahden olivat päässeet pois maailmasta. Ja he kuulivat vain alkutuulten kohinan, joka täytti korvat, aivot, sydämen ja rinnan ontelot. Nuoria sukeltajia he olivat…

* * * * *

Viikkoja on kulunut. Kannaksen torppa elää omaa elämäänsä välittämättä paljoakaan seläntakaisesta maailmasta.

Maailmansota on syttynyt. Mutta se on vielä kaikkien mielestä kuin puoliksi paraatimainen tykinammahdus tai kuin eteläisten maitten tulivuorenpurkaus, joka tänne pohjoiseen kuullaan vain tarinana. Jotain ohimenevää, eihän sitä nykyaikana jakseta pitkiä, aikoja tapellakaan… Näin kirjoitettiin lehdessäkin. Eikä Joelkaan kyennyt vielä sen kummempia johtopäätöksiä tekemään. Torpassa elettiin edelleen kuin Herran kainalossa.

Kannaksen vaari, joka aikoinaan oli torpan Paimelan takamaille raivannut, istui päätykamarissa tai liikuskeli kalahommissa. Isäntämiehenä uurasti jäntteräruuminen Vihtori, ja hänen vaimonsa Alma emännöi. Mutta heidän poikansa Heikkikin oli jo naimisissa Marjansa kanssa ja suoritteli Paimelan uudelle talonpoikaisisännälle torpan veropäivät, hakaten illat päähänsä työväen puoluekirjasia ja jamaten palsta palstalta kaupungin sosialistilehteä. Kolme polvea ja kolme paria. Ja Geilalla ja Joelilla on hallussaan porstuakamari.

Aurinko alkaa muuttua tyhjäsilmäisemmäksi päästessään elokuun puoliväliin. Joel lukee akkunan ääressä tenttilukujaan. Geila istuu pihamaalla pienen ristikkopuista rakennetun vuoteen vierellä, jolla makaa nuorikon sairas Päiviö-poika.

Joelin ja Geilan tullessa oli poika maannut risatautisena kehdossaan, iso pää tyynyllä ja jäsenet avuttomina, kääpiömäisinä. Odotettiin vain lapsen kuolemista. Mutta Geila oli vienyt tuon muodottoman olennon aurinkoon. Nahka oli palanut. Se oli kiemurrellut polttavissa tuskissa. Ruumis oli ollut vetisten rakkojen peitossa. Äiti oli voivotellut ja toraillutkin Geilalle. Mutta tämä oli vain hyssytellyt, voidellut voiteilla, kanniskellut vilpoista tuulta vasten, heijannut ja hyväillyt. Ja aurinko oli tehnyt ihmeen! Hipiä oli alkanut parantua. Jäseniin oli tullut luonnollista punaa, ja ne olivat alkaneet liikahdella. Ja nyt … ruumis kasvoi. Pää ei näyttänyt enää luonnottoman suurelta. Ohut kaula ei sitä vielä kannattanut. Mutta kasvoihin oli tullut jo eläviä ilmeitä. Ja Geila hoiti yhä uupumattomasti. Oliko tuo parantuminen jatkuvaa? Aurinko ei paahtanut enää täydellä voimalla. Ennättikö se suorittaa ihmetyönsä loppuun? Geila tarkkasi tänäkin aamuna pojan liikehtimistä jännittyneenä. Jospa sen jalat alkaisivat temmeltää… Miksi sen pienet kädet eivät puristu nyrkiksi? Pää ei vieläkään nouse… Geila kumartuu sen yli. Koko hänen ruumiinsa huokuu aulista rakkautta lapsen puoleen. Hänellä on kyllä tuhlata. Hän on onnellinen. Uimarannat syleilevät häntä aamuin ja päivin. Hän juoksee Joelin vierellä rannasta pihaan ja suutelee sairaan lapsen jalat yhä punertavammiksi. Niiden täytyy herätä … temmeltämään! Ja öisin … heidän akkunallaan on tuoksuton verenpisara, joka kuitenkin tuoksuu. Se nuokkuu aamuhämärässä varjomaisin kukin. Mutta hän on näkevinään sen kellertävät heteet ja heleän punerruksen.

— Sellaiseksi, koreammaksi ruusun punaa … juuri tänään punertuu Päiviön hipiä, hymyilee hän ja juoksee auringon noustessa poika sylissä pihamaalle.

He eivät ole enää sukeltajia. Terveinä, maanpäällisen ilman onnellisina ihmisinä he elävät…

Mutta onnellisimmankin elämän aurinko tuijottaa joskus tyhjäsilmäisenä. Se uppoaa meidän sieluumme ajatuksena, joka valaisee sen peloittavan selkeäksi. Se hajoittaa sydämestämme hämärän hurmion, paljastaa onnettomuuden aavisteluja, ja mietteliäimpänä hetkenään se siirtää meihin vapisuttavan tunnon kaiken, rakkaudenonnenkin … välttämättömästä päättymisestä.

Joel unohtuu katselemaan pihamaan suloista ryhmää. Pieniruutuisen, vanhuuttaan viheriän akkunan läpi se tuntuu epätodelliselta näkemykseltä. Sairas poika ja nuori nainen lakkaavat olemasta hänelle elimellisesti läheisiä olentoja. Ne muuttuvat ajatuksiksi:

— Onko tuossa pojassa kasvamassa uusi Ismael maailmaan? Ja kuka mittaa silloin hänen kärsimyksensä? Entä, jos hänestä tulee terve, ja isäntä heittää hänen kotikontunsa vieraan käsiin? Kuka mittaa siinä tapauksessa hänen katkeruutensa? Neljä pieneläjäpolvea seisoo hänen edessään. Vanha vaari on tyytyväinen elämänosaansa, joka on ollut pelkkää raatamista. Hänen poikansa tietää vääryyttä kärsineensä, mutta ei usko hänenlaisensa koskaan voivan saada sen parempaa oikeutta. Mutta pojanpoika… Viha, katkeruus ja vääryydentunto eivät anna hänelle yön rauhaa. Viha tärvelee hänen nuoret kasvonsakin jollain tavoin kuluneen näköiseksi. Ja onko tämä viha kasvava polvesta polveen? Vai ratkaiseeko jo kolmas polvi taistelun? Ja millä tavalla? Joukkotahdonko rauhallisella paineella vai kätensä vereen tahraamalla? Vai koko oman polvensa vereen hukuttamallako?

Ajatukset pysähtyivät hetkeksi tähän kauhistuttavaan kysymykseen. Hän oli nähnyt vähitellen kerääntyneen maanalisen vihan tulvan, jota hän itsekin oli ollut lisäämässä, puhkaisevan joka puolelta pieniä puroja. Mitä tapahtuu, jos ne kerran yhtyvät kaikki? Huuhtooko se laaksot oikeamielisiksi, ja peseekö se puhtaiksi ihmiset?

Geila tulee huoneeseen. Hän tahtoo hyväillä. Ja hän tahtoo uimarannalle.

— Oikein, rakas, sanoo Joel. — Ajatuksilla näyttää olevan tänään vimmattu halu pimentää mieleni. Lähtekäämme!

Mutta pihalla hän pysähtyy:

— Mitä ajattelet, Geila? kysäisee hän Päiviön vuoteen vierellä. — Onko tuon pojan luista viha syönyt ytimen jo äidin kohdussa?

— Ei, rakas, hän on vain syntymätön lapsi, jota minä synnytän päivästä päivään, kun oman äidin täytyy hyöriä heinä- ja leikkuupellolla, helähti Geilan huulilta…

He painuvat rantaan. Joel pysähtyy taas. Hän ei pääse rauhaan omilta kysymyksiltään:

— Luonnon oikkuko? Siinä tapauksessa se ei merkitse mitään. Mutta jos se on näiden ihmisten kärsimien vääryyksien kuva, silloin on taistelu heidän puolestaan oikea. Sillä se aate on tosi, joka syntyy kärsimyksen kohdusta…

— Mutta tiedätkö minkä minä tiedän? Tuo sairas poika kirkastaa joka päivä minun rakkauteni sinuun … jollain ikuisella valolla…

— Niin, niin tuntuu minustakin. Tai oikeammin… Me rakastamme toisiamme kuoleman ja uuden syntymisen rajalla. Kumpi voittaa? Lyökö tämä kaikkien viha rammoiksi meidän jäsenemme? Vai jännittääkö se ne pelastamaan hukkuvat uuteen elämään?

— Sinä epäilet? Sinun kysymyksilläsi on pelokkaat kasvot?

— Minä en epäile. Mutta minä olen pelännyt oikeastaan aina … jonkin hirvittävän myrskyn syöksymistä tyhjän takaa. Aikaisemmin kai vain itseni puolesta ja nyt, näinä aikoina … muidenkin köyhäin, kaikkein köyhäin, vieläpä — ihme kyllä — niidenkin vuoksi, joita he sanovat riistäjiksi. Ymmärrätkö sellaista, Geila?

Geila ei osannut vastata. Hän vain kiirehti ilakoiden Joelia käsipuolesta. Mutta Joel pysähtyi ja mumisi itsekseen:

— Se on kai minun sieluni risatautista sairautta… Mitä minä antaisinkaan, jos saisin oppimattoman työläisen yksinkertaisen vihan ja yksinkertaisen uskon. Ne olivatkin jo minulla. Mutta täällä, hiljaisuudessa, lukutyön parissa… Kun ei tapahdu mitään ja…

— Tapahtuupas, sinä kiittämätön poika! huudahti Geila riemukkaan vihaisesti. Joka päivä ja joka yö… Rakkaus muuttaa meissä muotoaan joka hetki. Se valvoo, nukkuu, näkee unia ja herää, ja aina on sille tapahtunut jotain ihmeellistä! Ja Päiviö? Kohta hän temmeltää… Hän, joka jo makasi pienillä paareilla elämän hylkyläisenä. Eikö siinä ole tapahtumista? Ja odotapas! Mitä kaikkea meille vielä tuleekaan tapahtumaan…

He syleilivät. Joel syttyi rakastetustaan kuin auringosta. Ja Geila alkoi torailla.

— Ja nyt, senkin viisasteleva tarhapöllö, nyt me sukellamme! Tarvitsisit oikeata pyykkisaippuata naamasi täyteen, senkin lukutoukka… senkin hengensuutari … pikilangan vetelijä keskellä kirkasta päivää, ja täällä … paratiisin hietikolla…

Mutta silloin oli Joel jo laiturin päässä ja hyppäsi järveen… Ja kun he uinnin jälkeen istuivat hietikolla, antoivat he auringon paahtaa sylinsä täydeltä. Eikä sen jättiläissilmässä näyttänyt olevan yhtään tyhjää paikkaa tai pienintäkään raiskaa. Se oli vain rakkauden marttyyrien autuas rovio.

* * * * *

Auringon laskehtiessa tulee Heikki kartanosta lapio olalla ja iso kirjekuori kädessä. Kirje on hänelle jo kartanossa luettu. Ja hän näyttää tuohtuneelta lähetessään Joelia.

— Sen ne saatanat keksivät tällä kertaa, kiroaa Heikki kirjettä ojentaessaan.

Kirje on kirkkoherran kansliasta, osoitettu Paimelan isännälle. Joel näkee aluksi vain joitain virallisia lausekäänteitä. Hän harppii rivejä pitkin. Ahaa! Tästä se alkaa:

"— — — Näin ollen, kaikkeen yllälueteltuun katsoen, vaaditaan ylioppilas Joel Svart häädettäväksi Kannaksen torpasta ja tullaan hänet, samoin yllämainituista syistä, manaamaan kirkkoneuvoston eteen ojennettavaksi huonosta elämästä, jota hän sanotussa torpassa ja muuallakin on viettänyt pahennukseksi koko seurakunnalle."

Joel rutistaa sanaa sanomatta kirjeen taskuunsa. Leukaperät puristuvat yhteen. Ne painuvat toisiaan vastaan suonenvedontapaisesti. Vain pienet lihakset korvan alapuolella värähtelevät. Hän huojuttelee hetken ruumistaan, molemmat kädet taskuissa. Geila katsoo jännittyneenä. Heikki ei tiedä, olisiko lähteä pois vai jäädäkö paikoilleen.

Samassa Joel räjähtää nauramaan. Otsasuonet paisuvat. Pitkin hohotuksin syöksyvä nauru jatkuu:

— Ho-hoo … tulipas taas vihattavaa … omastakin puolesta!

Hän heittää kirjeen Geilalle. Heikille hän purkaa halveksumistaan:

— Taitaa olla, Heikki, sillä tavalla, että kätyrit ovat kätyreitä, vaikka ne olisivat itse Jehovan pestaamia!

— Mitäs se muuta kuin kostaa … keväällisistä puheista talolla ja … takeltelee Heikki. Mutta samassa hän raivostuu:

— Päästäpä tällä kouralla mustatakkien kraiveliin … totta jumal'auta!
Saisipa pelsepuupi helvetissä papinliperit sarviinsa…

Alma ja Vihtori tulivat tuvasta. Kuultuaan asian sävähti emäntä pelosta. Hänen kasvoilleen levisi jumalanpelon ja säikähdyksen ilmeitä. Mutta Vihtori-isäntä kysyi heti pojaltaan:

— Mitenkäs se meidän isäntä? Suuttuiko tuo? Ettei vaan meitä ylly hätyyttelemään … arvaili hän huolestuneena.

Heikki iski lapionsa maahan ja nosti sen hartialle jalkansa kuin aikoisi sen survaista maan sisään suutuksissaan.

— Oikein, poika, hohotti Joel — kaiva sinä hauta valmiiksi, minä käyn tekemässä pappien kanssa tilin.

— Ja piru vieköön! Tee oikein lauantailitviikki. Kyllä täällä sillä aikaa hauta aukee, jotta mahtuu paksua isäntää ja leveätä kirkkoherraa… Ei sitä tuumanmitalla kaiveta! huusi hän Joelin jälkeen, joka oli jo kääntynyt lähtemään.

Alma-emäntä siunaili ristissä käsin. Vihtori otti ajatuksissaan viikatteen tikapuulta. Ja Heikki sinkosi lapionsa aitoviereen synkästi kiraisten.

Geila juoksee Joelin jälkeen. Tämä painaa rivakasti veneteloja kohti.
Geila saavuttaa hänet:

— Älä mene, Joel! Lomakin loppuu kohta… Päästään Helsinkiin…

Joel ei vastaa. Hän näkee edessään pienen, itaran papin nuhraisessa takissa. Koko sen elämä kimpoaa taas hänen muististaan näkyville. Ja kaikki on vielä tilittämättä…

— Tulipa kerrankin tilipäivä, jupisee hän hampaittensa välistä työnnältäessään veneen telalta. Geilan kasvoihin on tullut päättävä ilme. Hän on lakannut epäröimästä ja puristaa Joelin kättä rohkaisevasti.

Vene on samassa täydessä vauhdissa. Laajat longat etenevät tasaisina jonoina sen sivuilta. Airot tunkeutuvat kuin isot kämmenet syvälle veteen ja eteenpäin. Soutaja tähtää niemen kärkeen suuntamerkkiä. Mutta se näkee samalla erään kouluunpyrkijän papinkirjan, jossa on: Loismies Huugo Svart. Häntä naurattaa. Se oli ollut papin palkka hänen isälleen monivuotisista toti-illoista. Hän naurahtaa ääneensä. Mutta samassa kammahduttaa häntä ajatus:

— Minähän en ole vieläkään mitään unohtanut? Tällainen pitkävihaisuus… mitättömistä teoista … pikkumaista, alhaista luonnetta! Ja kuitenkin … niistä juuri on kertynyt vääryydenvihani, joka ei ole kertaakaan johtanut harhaan…

Aivot alkavat punoa uusia syytöksiä. Kokka uppoaa lujin nykäyksin syvälle mustaan veteen.

Vene suhahtaa ruohikkoon. Ylämäkeä pappilaan, kuistille, eteiseen ja suoraan kanslian ovea kohti. Repäisy, ovi lennähtää auki, ja kirkkoherra Londeen seisoo hänen edessään.

Joel katsoo silmästä silmään, luonnottoman tyynenä ja liikahtamatta, estäen papin pääsemästä mihinkään pöydäntakaisesta kulmauksesta.

Puristetut huulet sinkoavat syytöksen toisensa jälkeen. Kaiken, mitä Joel oli muistanut soutaessaan, sen hän nyt purkaa äkillisinä, kylminä laukauksina.

— Hyvä Joel, koetetaan sovitella. Eihän tässä… Vain viran puolestahan… yrittää kirkkoherra lauhduttavasti.

Joel jatkaa. Vähitellen, lause lauseelta, hän menettää rauhallisuutensa ja kiihtyy uhkaavaksi:

— Ja tekö, kirkkoherra, luulette olevanne kutsuttu meitä ojentamaan? Ette. Teillä ei ole siihen oikeutta, ei pappina eikä ihmisenä. Pappina te olette kehno. Vai koska olette hyvänä paimenena hakenut eksynyttä takaisin? Ette koskaan. Te olette vain eksyttänyt. Muistakaa sortoaikoja! Ja ihmisenä? Torpparinne ovat vereslihalla teidän itaruudestanne. Omat poikanne ovat renttuja, jotka jahtaavat piikoja kotona ja kylässä. Hyvä herra, teillä on siis kyllin omilla kynnyksillänne lakaisemista. Me hoidamme itse itsemme.

Kirkkoherra nojaa pöydän reunaan kuin iskut paremmin kestääkseen. Kohottaa vihdoin päätään ja sanoo vaivalloisesti ponnistamalla, tuskaisella voimalla:

— Teidän molempien äidit ovat olleet kuolemantuskassa lastensa tähden, ja kirjeen kirjoitin heidän pyynnöstään…

Joel vavahtaa. Sanojan äänessä on siinä määrässä inhimillistä myötätuntoa, että syyttäjä hämmästyy.

— Äitikö? sammaltaa hän hetken kuluttua. Hän ojentaa haparoiden kättään, ikäänkuin hänen syytöksensä haihtuisivat ilmaan.

— Olet äitisi edessä tuhlaajapoika! jatkaa kirkkoherra tarmokkaasti.
— Hänen hiuksensa harmenevat joka päivä, ja tänä hetkenä hän makaa
sairaana. Mutta poikaa ei kuulu, sillä hänellä on nuoruuden sokeus…
Mitä siihen sanot?

Joelin pää kiertyy alaspäin. Hän katsoo viistosti nurkkaan.

— Ja muista se, tulee uutena iskuna, — tällaisella elämälläsi teet äidillesi samaa kuin aikoinaan isäsi.

Tämä oli Joelille liikaa. Hän sokaistuu uudesta uhmasta:

— Me emme ole velkaa kenellekään. Vähemmän kuin piian ja rengin lehtolapselle he ovat meille maksamista jättäneet.

— Jos kaikki köyhät ajattelisivat tuolla tavalla, kylläpä olisi synninteillä … vapaaherroja…

— Mitä tietävät köyhänkansan lapset köyhyydestä! huudahti Joel. — He syövät sen kuivana leipänä ja juovat sen sinttupiimänä. Se on heille vain nälkää ja vaivaa. Mutta meille se on ollut lisäksi alennusta ja häpeää. Tuhannella roviolla yht'aikaa kärventymistä! Niin, sitä se on ollut meille… Ja nyt kun rakkaus on vapauttanut meidät häpeästämme ja kääntänyt sen iloksi, silloin te, kirkkoherra, huudatte: Tuhlaajapoika! ja teette meidät syyllisiksi syyllisten isiemme ja äitiemme edessä. Se puhe on saarnaksikin kehnoa! He, nuo isät ja äidit, alkoivat harmentaa meidän hiuksiamme jo kehdossa. Ja omansa! Ne he olivat harmentaneet omilla synneillään jo ennen meitä. Meillä ei ole muuta syytä kuin rakkaus. Ja siihen varokaa koskemasta!

— Lakkaa, Joel, sanoi tukahduttavassa tuskassa kirkkoherra nostaen torjuvasti toisen kätensä, — lakkaa … tai vannot sielusi iankaikkisen Kieltäjän käteen…

Joel naurahti. Syyttämisen katkera täyttymys ajoi häntä eteenpäin. Hän kertasi uudestaan kirkkoherran pahoja töitä ja nousi taas isäänsä ja äitiänsä ja lopulta koko yhteiskuntaa vastaan. Mutta kun hän oli päässyt uudelleen syytöksiensä päähän, hänen sielunsa tyhjeni, hän väsyi ja jäi tuijottamaan akkunasta tyhjälle pihamaalle.

Kirkkoherra oli istuutunut pöydän ääreen ja painanut pään käsiensä varaan.

Äkkiä soi ovikello jossain. Joel havahtuu. Tuo soitto riipaisee pahaenteisesti. Se on kuin jostain tullut vastaus hänen syytöksiinsä. Se merkitsee onnettomuutta. Hän liikahtaa kiusaantuneesti.

Kirkkoherra on noussut odottavana seisomaan.

Ovelle ilmestyy ruustinna hätäisin kasvoin, kiireisenä, mutta samalla ikäänkuin äidillisen huolehtivana:

— Autialan naapurista … soitettiin… Joelin kotona, äiti … kuulemma … saanut kohtauksen … hermot luultavasti. — Samassa hänen äänensä vahvistuu yhtäjaksoiseksi ja selkeäksi:

— Niin, hän huutaa mielenvikaisella äänellä… Hän huutaa poikaansa luokseen! Käskivät sanomaan…

Joel on jo pihalla. Syöksyy portista tielle ja juoksee silmät sumeina, mutta jalat jäntevinä, pitkin askelin.

Pappilan riihen takaseinä vilahtaa kennäältä hänen ohitseen. Tuolla on punainen lato, josta käännytään maantielle.

— Vielä kolme kilometriä, kolme kilometriä…

Kun hän pääsee valtatielle, juoksee hän kuin kone. Hänen ajatuksillaan ei ole mitään tekemistä ruumiin kanssa. Ne tekevät huomioita, risteilevät, pysähtyvät ja räiskähtävät palamaan kuin tyhjän tilan sisäpuolella.

— Onpas tämä juoksemista … koko elämä. Mielipuoli … huutaa, huutaa… Ei tule enää koskaan terveeksi, ei voi tulla, ei voi! Kammioon, hullujenhuoneeseen… Minä, minä… Kauniit, kalpeat kasvot… nöyrät ja palvelevat poikansa vuoksi… Kärsivät silmät ja huulet ja otsa … ylhäisen mykät! Ja vieläkin … silkinsileät, harmaat hiukset… Minä, minä…

Joel juoksee. Maantien hiekka näyttää kiitävän harmaana tuhkana. Hökkelit vilahtavat ohi. Hänen ajatuksensa käväisevät jokaisen sisäpuolella. Jokaisessa huutaa mielenvikainen vaimo.

Hän painaa molemmin käsin korviaan rientäessään niiden ohi. Mutta taipaleella hän hokee:

— Syylliset ja syyttömät, syyttömät…

Totta oli hänelle puhuttu. Sairas äiti oli riistäytynyt houraillen vuoteeltaan ja juossut ahtaaseen vinttikamariin, jonka lavitsalla hän istuu mielenvikaisessa horrostilassa, vuoroin laulaen virttä, vuoroin saarnaten ja huutaen poikaansa takaisin paheitten tieltä.

Joel syöksyy äitinsä jalkoihin. Hyväilee, puhuttelee, selittää. Äiti katsoo lasimaisin silmin hänen ohitseen. Poika yrittää hellästi tyynnyttää sairaan huitovia käsiä. Äiti riuhtaisee ne irti ja työntää hänet luotaan kuin vihamiehen.

Joel on toivoton. Hän on kuullut ohimenevistä hermokohtauksista ja koettaa ajatella järkevästi. Mutta hän ei tiedä mitään varmaa. Lopulta hän juoksee alas hakemaan jotain lääkettä. Rappusissa iskevät syytökset häntä takaapäin:

— Niin teit kuin isäsikin! Tuollaisen tilaan saatoit paljon kärsineen vaimon, oman äitisi… Siinä on sinun vapautesi, rietastelijan vapautta…

Keittiössä oleva apuvaimo ei osaa häntä neuvoa. Hän rientää Aliisan kamariin. Keuhkotautinen ei pääse enää vuoteestaan. Hän odottaa hidasta kuolemaa otsa hiestä nihkeänä ja katse läpitunkevana.

— Mikä meitä auttaa? Neuvo jotain lääkettä, huudahtaa Joel jo ovella.

— Rukoile, rukoile itsesi puhtaaksi äitisi jalkojen juuressa. Se yksin auttaa. Mene.

Vinttikamarissa alkaa taistelu äidin ja pojan välillä. Se on rukoilemista ja anovaa hyväilyä, sairaan riuhtomista, synnin voivotusta ja tuomiota pojalle. Se kestää aamupuoleen saakka.

Auringon koillisesta kajastaessa sairas vihdoin puhkeaa itkuun, herpoo ja väsyy. Poika valvoo hänen untaan pitkät tunnit odottaen jännittyneenä, mitä uni saa aikaan. Eikä hän voi olla hädässään rukoilematta.

— Ihan kuin isäsi … hädässä et osaa muuta kuin huutaa Jumalaa, ihan kuin mitätön isäsi… nousi keskellä rukousta kiusaajan kuiskauksena hänen korviinsa. Pienet saatanat nauroivat hänelle. Mutta hän peitti itsensä uudestaan rukouksen peitolla, jatkoi jatkamistaan, tolkuttomana ja ahdistettuna…

— Itsepetosta, suggestiota, hermojen keskitystä … naurahteli taas hänen järkensä.

Mutta hän jatkoi. Hän tuijotti Aliisan kuolemantotisiin silmiin. Ja ne pakottivat jatkamaan.

— Tässä talossa on yht'aikaa hulluus ja kuolema! — Se ajatus löi hänet huumoksiin. Ja hän rukoili, rukoili, kunnes sanat tuntuivat muuttuvan kuin kirkkaiksi kuvioiksi.

— Herätessään äiti on terve, alkoi hän toistella itsekseen ja jäi odottamaan havahtumisen hetkeä väsyneen turvallisena.

Augusta-rouva herää. Päivä paistaa korkealta säihkyvänä pallona. Hän katsoo, tuntee poikansa, huudahtaa ilosta…

Ja he lankeavat toistensa kaulaan.

Siitä, mikä on tapahtunut, he eivät puhu mitään. Mitä he aikovat, siitäkään he eivät välitä keskustella. Mutta he tuntevat, että syyllisten ja syyttömäin tarina oli heidän kohdaltaan käynyt mitättömäksi.

Iltapäivällä Joel lähtee kotoa. Menee ottamaan hyvästiä Aliisalta. Tämän silmät ovat muuttuneet sanomattoman lempeiksi. Hän ottaa Joelin käden ja sanoo tyynesti:

— Näemme nyt toisemme viimeisen kerran elämässä. Enkä ole aamusta alkaen lakannut kiittämästä Jumalaa siitä, että hän vei sinut jo ennen kuolemaani totuuden eteen. Etkö nähnyt, poika, et voinut mitään, et omalle äidillesi, ennenkuin olit itse puhdas. Katsos, jos tahdot muita auttaa, sairaita ja vaivattuja, et mitään voi, ellet sitä totuutta seuraa… Usko pois, lisäsi hän pirteästi ja ojensi kalpean kätensä.

Kun Joel souti tyyntä selkää Kannaksen torppaa kohti, olivat hänen kasvonsa onnellisen vakavat. Niihin oli tullut eräs miehuudeniän ilme. Nyt häntä hymyilytti koko entinen minänsä:

— Paljonpa näytään tarvittavan, ennenkuin … miehen päähän lisätään miehen järki. Olipas se somaa … mennä vaatimaan tilille ja itse joutua tilintekoon … koko sielustaan. Kukonaskelin näkyy tulevan tuota … elämänviisautta, ainakin … kukkopojille, naurahti hän lopuksi.

Maailmaportti käännähti näkyviin. Vene seisahtui. Joel Svart katsahteli ympärilleen ja hymähti itselleen.

XXIV.

Nyt tai ei koskaan.

Maailmansota jatkui.

Siniset ja viheriät lyhdyt seisoivat katuvieremillä. Kadut katkesivat sumuseinään. Vastaantulijoitten kasvot olivat kelmeät tai tuhkanharmaat. Kaupungit elivät ikuista hämärää. Vain santarmien päämajat prameilivat räikeässä valossa. Maaseudulla, sen sydämestä raukoille rajoille saakka, levisi pilkkoinen pimeys. Koko kansa eli loppumatonta syksyä.

Se oli uhrannut uhrattavansa. Hovioikeuksien herrat olivat jalosti vankimatkansa suorittaneet. Turhaan. Köyhät luotsit olivat itsensä uhranneet. Turhaan. Euroopan oppineet olivat taas dokumenteillaan julistaneet oikeuden aatetta. Turhaan. Finis Finlandiæ kypsyi kypsymistään kuin mädäntyvä hedelmä raiskatussa puussa.

Ja nyt, kun jokainen yö kajasti päättymätöntä tulipaloa ja jokaisen auringon peitti sodan irvistävä jättiläisnaamari, nyt ei ollut Suomen kansalla enää mitään uhrattavaa eikä mitään taisteltavaa. Se oli kolmannen kerran elämässään rajasta rajaan, luokasta luokkaan yksimielinen. Se oli yhtä suuressa, kuolemanuneliaassa väsymyksessä.

Mutta sortaja pelkäsi. Se alkoi nähdä aaveita omassa luomassaan pimeydessä. Ne uhkasivat sitä pilvistä, merestä, maasta ja maan uumenista. Se ei tyytynyt enää vainoamaan ihmisiä. Se alkoi silpoa tämän maan ruumista. Se haki itsellensä suojaa murhaamansa maan kupeista ja hartioista. Se ajoi tänne kalmukit ja kiinalaiset ja kaivautti penikulmittain juoksevia yhteishautoja. Vihollisiaanko varten? Itselleenkö? Kukaan ei osannut sitä ratkaista. Sillä kaikki ennustajat joutuivat vuorotellen häpeään.

Pellot silvottiin. Suomen viheriää metsää upotettiin hautoihin lukemattomat uljaat kuuset ja petäjät. Olivatko ne hautahavuja koko kansalle? Kukaan ei jaksanut vastata.

Juoksuhaudoista levisi haureuden lieju kuin visva parantumattomista haavoista ja saastutti ylhäistä ja alhaista kansaa. Naiset alkoivat synnyttää epäsikiöitä. Vanha tarina pohjolan amatsonikansasta, joka tappoi omat poikalapsensa ja otti vastaan idästä vaeltavat koirankuonolaiset kulkurit, toteutui päivästä päivään kammottavalla tavalla. Kansasielun ja kansaruumiin puhtain kauneus, sen synnyttävä syli, oli heitetty alttiiksi ikuiselle häväistykselle.

Suomen kansa oli yksimielinen avuttomassa häpeässään ja kuolemanväsymyksessään.

Mutta kuolinkamppailussa heitetään arpaa ei ainoastaan kuolemasta vaan myöskin elämästä. Ja Suomen kansa heitti sen elämän rajaviivalle. Se heräsi kevätkarhuna omaksi ihmeekseen. Se alkoi nuuskia ympärilleen. Eikä tuntenutkaan hautahavujen kalmanhajua. Se haistoi omain viheriäin metsiensä väkevät pihkantuoksut. Sillä sen oman sielun pyhäisin korpi oli vieläkin tervettä, tummanviheriätä metsää. Se ryhtyi varovasti kuulostelemaan. Koko maailma pauhasi yhä. Ja sen veret herahtivat, liikahtelivat, ja suonet alkoivat paisua taistelun aavisteluista.

Pienet kansat seisoivat ristitulessa valtakuntain välisillä raja- ja tulilinjoilla. Ne kaatuivat lakoon. Ne makasivat maassa verisinä riekaleina. Mutta ne huusivat maasta vuosisadan suurta unelmaa: Pienille kansoille vapautta ja itsenäistä elämää! Kansojen omalla verellä merkittäköön valtakuntain rajat! Nyt tai ei koskaan!

Suuret kansat hyvittelivät: Itsemääräämisoikeuden aika on tullut. Ja pienet huusivat yhä huikeammin. Oli kuin olisi rajalinjojen yllä jylissyt pilvistä asti: Nyt tai ei koskaan!

Suomen sivistyneistön parhaimmisto, jonka kirjojen lehdillä itsenäisyysajatus yhä loisti tulisina kirjaimina, ymmärsi ajan tulleen. Ja sen suurimmat uskalikot huudahtelivat tovereilleen: Nyt tai ei koskaan! Ne sanat tarttuivat nuorison korviin. Ne levisivät miehestä mieheen. Ne singahtelivat yli luokkarajainkin. Ja kohta toisteli koko kansa samoja sanoja: Nyt tai ei koskaan…

Nuoret miehet, Eugen Schaumanin perilliset, katosivat länteen yksitellen, kolmittain, joukoittain, tullakseen takaisin ase kädessä tekemään tiliä sortajan kanssa.

Santarmikuvernöörit nostivat pikkusyyllisen pelättimeksi hirsipuuhun. Mutta se oli marttyyrintekijäin viimeinen konnantyö. Heidän omat istuimensa alkoivat horjahdella. Ja istuimien istuin, jonka portaat, vierustat, baldakiinit, kotkankuvat ja vallanomenat slaavilainen talonpoika oli saastuttanut riettaalla kuolintanssillaan, alkoi luhistua ja upota viimeisine faaraoineen punaiseen mereen.

Ja Siperiasta Mustaanmereen ja Pohjanlahteen huusivat kaikki kansat:
Nyt tai ei koskaan!

Tätä hetkeä oli odottanut Ulappalan ukko, perisuomalaisen kansasielun korvenhenki. Se oli kasvatellut Tuonelanjoen katajikossa myrkkymarjoja, sen tuomikossa humalamarjoja ja liejukossa ärnettä kuolaa. Nyt oli aika panna käymään ja käyttää valmiiksi tämän kansan ammonaikaisen kirouksen kalja. Nuoret miehet olivat jo Lemminkäisinä nousemassa, ja rintamailla puuhasivat miehet ja naiset vapauden häitä. Tätähän ei voinut sallia korpisaatanan ikuisesti paha tahto. Rintamaitten Lemminkäiset oli juotettava hulluiksi kaikki ja turmeltava vereen.

Mitä tahansa oli vielä Suomen kansan suonissa kateuden ja kaunan mujuja, vihan ja raivon konnikoita, sen kaiken hän otti ja sekoitti kaljaan. Ja kirouksen musta juoma poreili, ärtyi, kuohui ja pursusi, kunnes se vaahtona laskettiin jokaisen pirtinpöydän jokaiseen tuoppiin.

Ja mitä tapahtuikaan. Kansan leuat järähtelivät edelleen: Nyt tai ei koskaan. Mutta köyhälistö työnsi sanoihin toisen merkityksen kuin porvaristo. Ne alkoivat kantautua rajasta rajaan kahtena riitaisena äänenä. Torppain kynnyksillä ja tehtaalaisasunnoista jumahuteltiin: Porvareitten niskat on nujerrettava. Köyhälistö valtaan! Nyt tai ei koskaan. Isännät ja herrat toistelivat yhä tinkimättömämmällä äänellä: Isänmaa itsenäiseksi! Nyt tai ei koskaan… Ja voi sitä, joka meitä vastustaa!

Nyrkkiä ei puitu enää taskussa. Päiväläinen heristeli sitä isäntänsä nenän alla. Ja talonjussi pärmänttäsi torpparinsa punaiseksi roistoksi.

Tuoppi tuopilta kurnittiin kirouksen kaljaa. Kädet haparoivat suonenvedontapaisesti päästäkseen tarrautumaan ihmiskurkkuun. Kuka oli oleva Kain, kuka oli oleva Abel? Punaiset ja valkoiset uhrisavut suitsusivat rinnakkain. Ja kaikki ne vetosivat oikeuden jumalaan. Veljessota oli ovella.

Silloin kohtasivat toisensa Manalan alanteessa suomalainen korvenpeikko ja slaavilaisen mustanmullan riettauden saatana. Kohtasivat toisensa Ulappalan ukko ja Grigori Rasputinin juopunut henki.

He istuivat räntäisen tuomikon alla, jonka marjat uhosivat mustimmillaan, ja hämmensivät samaa kirouksen kaljaa. Ulappalan saatana valutti sekaan Räikkö-sydämensä mustimmat veret ja slaavilainen rienaaja likaisen partansa kuolaa.

Oli tehty Tuonelan hirvein liitto. Ja jo ennestään juopunut kansa ei tietänyt enää mitä se sai juoda. Se suolti kurkun täydeltä ja joi itsensä sokeaan humalaan. Silmät verestivät. Sorretut huusivat ja herrat uhkasivat. Länsi ja Itä aloittivat jälleen suuren kaksintaistelunsa tämän kansan sielusta. Ja uhrit syyttelivät toisiaan:

— Valtiopetoksen tekijät, maanpetturit, huutelivat sosialistit porvareille, aiotte karata köyhälistön kurkkuun preussilaiset sotahanskat kourissanne.

— Lakatkaa veljeilemästä verivihollisten ryssäin kanssa! uhkailivat herrat vastaan.

— Kaikkien kansain köyhät ovat veljet keskenään, lauloivat agitaattorit kylästä kylään.

Sosialistien tietoniekat selailivat historianlehtiä ja osoittelivat niitä piruuksissaan syytteleville porvareille:

— Kas, tuossa… Suomen papisto veljeili Bobrikoffin kanssa. Pyhä ja hurskas esimerkki, hyvät herrat!

Papit ja muut jumaliset porvarit kauhistuivat kuin härkä punaista vaatetta ja näyttelivät sarvillaan synkkää siveellistä suuttumusta. Mutta vapaamieliset historianmiehet vastasivat Salomon tuomiolla:

— Aivan oikein. Suomen papisto möi slaavilaisesta hernerokasta esikoisoikeutensa. Eikä se ole kyennyt sitä ateriaansa sulattamaan tähän päivään mennessä. Eikä kykene. Se pakahtui. Ja se on lakannut olemasta kansan henkisenä johtajana ja samalla yhteiskuntaluokkana. Se on tehnyt sanalla sanoen henkisen itsemurhan, kuten aatelisto puolitoista vuosisataa aikaisemmin. Mutta tätäkö, rakkaat köyhälistöherrat, tätäkö herrasluokkain itsemurhaa te nyt aiotte matkia? Vapaan ajatuksen nimessä: vastatkaa!

Puoluepaavit käänsivät lehteä ja hohottivat vastaan:

— Voi teitä, te perustuslaillisten kamariviisaat jälkeläiset! Mitä te teeskentelette? Te itse, juuri te, veljeilitte aktivisti-nuorukaisina Pyhän Venäjän kumouksellisten kanssa ja otitte vastaan kalmukki Asewin provokaattorisuudelmat. Alas tuomarintuoleiltanne, te kalmukin kaverit!

— Juuri niin, vastasivat syytetyt. — Me teimme sen isänmaan hädän nimessä ja koimme katkerasti ja peruuttamattomasti, että ryssä pettää aina. On hän kapinallinen tai santarmi, matruusi tai tsaari, hän pettää aina. Ottakaa vaari ajoissa. Pysähtykää!

— Kehnot pettävät kehnoja, ivailtiin Siltasaarelta. — Mutta Venäjän kansa, sen kärsivä kansa! Jatkettiin haaveellisella äänellä, — se ei petä. Dostojevskin, Tolstoin ja Gorjkin kansa ei petä. Venäläinen työmies ja talonpoika on kanssamme yhtä, niin totta kuin kansain köyhälistöt ovat herrain verikentillä yhtyneet. Varokaa, herrat, työläisellä ja talonpojalla on teidän antamanne sinelli päällä ja kivääri kädessä. Vapaus on tullut … svabooda!

Venäjän kansa lähetti hetkensankarinsa, joka antoi suomalaiselle miehelle veljessuudelman. Ja suomalainen otti sen vastaan työväen eläköidessä punaisen puoluelavan ympärillä. Suomen kansan kirouksen kirjaan oli jälleen painettu verenkarvainen sinetti.

Kun arokylien saatana kuuli tämän huudon Manalan tuomikkoon ja näki tämän pääsiäissuudelman, liehautti hän oikeauskoista partaansa, venytti huulensa hekumallisesti ja pomitti Ulappalan ukolle:

— Ootshen harashoo… Ootshen tuhma … moi brat, ootshen tuhma… tämä Suomen tshuhna. A vot! Ulappalan kalja ja Vennään votka… Humalassa riehuvat! Svaboodaa juhlivat! Ah, moi brat, votka ja kalja… Jumalassa tantshuttaa.

Mustanmullan rietas kiepsahti sammalpatjalle, tanssahti riepsakkaasti pari askelta ja riehahti itseylistykseen:

— Minä olen suurin! Tuhatvuotisen tsaarin langetin valtikkoineen, keisarinnat peljätin, ruhtinattaret uuvutin rutsaiseen kiimaan ja hovit, valtaistuimet upotin oman saastani liejuun. Tshort vasmii! Minä olen suurin! Sillä minä olen riettain… Olen Pyhän Venäjän musta yö. Olen maaorjain vuosituhansin ruoskittu peto… Olen päättymätön mato, jonka jokainen nivel on Venäjän kansaa … tsaarista santarmiin ja orjaan saakka. Da daa … jeh! Ja tshuhnat? Nitshevoo nje panimatj! Minä olen Venäjän kansa… Tshort vasmii! Hi-hiii … da daa … jeh!

Manalan katajikosta nousi kalmukin kallo. Paksut huulet huusivat ammollaan:

— Ho-hoo … minä, Avno Asew, minä olen Venäjän kansa, sillä minä olen petoksessa suurin! Juudakset ja Efialteet, Brutukset ja Cassiukset … pikkukätyreitä … onnenonkijoita… Minä olen pettänyt aina ja minä olen pettänyt kaikki kansat! Tässä suudelmassa suutelen minä … kaiken petoksen ja itsepetoksen kansainvälinen saatana…

Silloin nousi lahokannolle Ulappalan ukko, kouraisi leukansa sammalkarvaista alustaa, avasi sokean silmänsä ja pauhasi korpeen:

— Suu suipommalle, orjat! Minä täällä olen isäntä ja minä tämän kansan olen peikko ja saatana. Minä olen sen verinen raivo! Nyt on minun aikani tullut. Minä päätän työn, sen suuren työn, jonka tuhosi kerran Lemminkäisen äiti. Minä yksin käsken! Te palvelkaatte. Suudelkaa, juottakaa, tanssikaa ja pettäkää… Minä raivon nostan ihanan ja kolkon kansani vereen. Te sen kahtia jaatte ja annatte aseet. Minä… Jokaisen Kullervon sydämeen heitän … heitän koston tulenpolttavan kiven ja jokaisen Untamon sieluun … lyön kylmän paatumuksen kaihon. Ja he syöskööt toisiansa vastaan. He tapelkoot asein ja kourin. He kiduttakoot ja revelkööt toisiansa, kunnes heidän suonistaan on juossut hukkaan viimeinenkin pisara Lemminkäisen verta, kunnes … tämän kansan jokaisesta sielusta on pimentynyt Lemminkäisen hengenvalo… ikuisiksi ajoiksi. Minä tahdon … rintamaat hävitkööt merten ja järvien rannoilta. Korpi astukoon sijaan. Keskellä korpia … vain rutaiset umpilammet maatkoot… Ja petojen hengitys suonsilmiä kiertäköön ajattomaan aikaan. Minä tahdon … nuoret Lemminkäiset, niin köyhät kuin rikkaat, Tuonelan jokeen. Ja sitä ennen … he turmeltukoot vihassa ja veressä. Minä tahdon … syyttömät Lemmin pojat syyllisiksi! Ja se olkoon toinen ja viimeinen surma.

Manalan rannalla saraheinä huojui ja sihisi. Se oli vihlovaa itkua. Vainajat kauhistuivat. Heidän sydänalaansa poltti ja närästi. Se oli heidän itkuansa. Sammalmättäät, rantaraidat ja katajikko valuivat vettä. Ja tuomenmarjat valahtivat maahan mustana verenä… Laahovat pilvet pysähtyivät, ja Tuonelan hidas virta kuljetti kuplat häränsilmien vääntyneisiin suihin. Koko Tuonela itki.

Mutta maanpäällisillä korpi- ja rintamailla ei itkenyt kukaan.
Kullervojen silmät oli soentanut kirouksen kalja ja vihan humala. Ja
Untamoiset … he olivat unohtaneet itsensä, isänsä ja isänsä isien
kaltot teot Kullervoisia kohtaan.

Eikä itkenyt Ulappalan Ukko. Hän jupisi hampaistaan:

— Nyt tai ei koskaan…

XXV.

Ovelta ovelle kolkuttamassa.

Pääkaupungin lähistöllä, metallisorvaaja Laukan pienessä rakennuksessa, makaillaan parhaillaan talvi-iltaista hämärähetkeä. Vain sen päätyakkunasta räköttää iloisesti sähkövalo.

Vikkelät jalat kopisevat pimeässä porstuassa. Yhteiskoulun maisteria,
Joel Svartia, haetaan naapuritaloon puhelimeen.

Kuulotorvessa pamahtelee, hälisevät äänet sekaantuvat ilkeäksi vinkunaksi. Puhujat huutavat toisilleen hätäisiä sanomia. Vihdoin kuuluu sanomattoman kaukaa Geilan ääni:

— Joel, kiirehdi junaan. Minulla on tärkeää… Välttämätöntä! — Äänessä on avunhuutoa. Joel jännittää kuulonsa äärimmilleen.

— Minulla on jotain … Tai oikeammin … se koskee ennen kaikkea sinua. Meitä molempia! En voi enää olla vaiti… Tule!

Puhelin sulkeutui. Joel juoksi kotiin ja asemalle.

Mistä hän on sitten … vaiennut? Onko meidän välillämme jotain?… Ei, mahdotonta! kyseli ja vastaili Joel itsekseen vaununpenkillä. Hän oli hämmästynyt, yllätetty, ja vähitellen työntyi häneen tuskallinen levottomuus. Oliko taas tulossa jostain … tyhjän takaa … onnettomuus? Hän vihasi vanhastaan tätä näkymättömän-pelkoansa. Mutta siinä se oli taas … häilytteli varjoja, viuhahteli selittämättömin kielin. Mutta ennusti jotain varmaa tapahtumaa…

Jo kaksi vuotta oli heillä ollut häiriintymätöntä rauhaa. Joel oli päättänyt kandidaattilukunsa, ottanut pienestä yhteiskoulusta sopivan leipäpaikan järjestääkseen rauhassa väitöskirjansa ainekset. Oli tehnyt määrätietoista, pysähtymätöntä työtä. Sillä tuomittuaan itsensä kerran Kirkkoselällä, paluumatkalla Kannaksen torppaan, pikkumaiseksi pintakeikkujaksi ja houkkioksi hän oli lujasti päättänyt ensin tietää tarpeeksi, ennenkuin aikoi astua köyhälistön eturintamaan.

Rauhallista, uupumatonta ojankaivua olivat nämä pari vuotta olleet. Ja yhtämittaista työniloa … sitä oli riittänyt Geilan ansiosta ja niiden puolesta, joiden oli kerran määrä päästä viimeisistä ensimmäisiksi…

Ja nytkö? Junan ummehtuneet komerot huojahtelivat. Epätietoisuus oli aina häneen helposti tarrautunut levottomana vaivana. Nyt se iskeytyi häneen selittämättömänä hätänä. Samanlaista hätää oli ollut Geilan äänessä… Pahaenteisesti kolkahutti tuolloin tällöin joku teräksinen nyrkki vaunujen permannonalusiin… Koko matka oli etanankulkua. Joelin kärsimättömyys yltyi asema asemalta.

He istuivat vastakkain pienessä kahvilassa.

Joel tutkii pöydän yli rakastettunsa kasvoja. Ovat riutuneet, mutta päättäväiset, ilme vieras ja kalsea. Geila aloittaa väkinäisesti, vuoroin varmalla äänellä, vuoroin hapuillen:

— Joel, olen salannut sinulta jotain jo … viime talvesta asti. Ja nyt… Luokseni on tullut eräs … eräs nuori mies … sukulainen … äitini veljenpoika, siis serkku…

— Kidutat turhaan… Kestän kyllä. Sano… Mustasukkaisuus repäisi ensi kertaa tylsänä puukkona Joelin rintaa. Se katkoi hänen sanansa.

— No, mutta Joel! Ethän vain… Geila ei ollut tullut ajatelleeksikaan Joelin voivan epäillä hänen rakkauttaan ja pyrki hädissään suoraan asiaan:

— Hän on jääkäri. Tullut Saksasta tänne tärkeissä tehtävissä. Santarmit ovat kintereillä… Niin, hän haki suojaa. Ja minä olen piilottanut hänet luokseni. Ei, ei, älä keskeytä. Siinä ei ole kaikki. Viime talvesta saakka olen ollut mukana salaisessa toiminnassa … välittänyt kirjeenvaihtoa, hoitanut rahalähetyksiä, kuljettanut aseitakin… Melkein koko pankin henkilökunta, katsos… En ole voinut enkä … tahtonut pysyä syrjässä. Koko sukuni äidinpuolelta … vanhana sotilassukuna on aktiivisessa toiminnassa mukana. Miehet Lockstedtissa, morsiamet ja vaimot täällä… Niin, olen tuntenut samoin kuin … he kaikki. Minä ihailen noita miehiä. Olen vannoutunut heidän naistensa tavalla ja tunnen olevani oikeassa…

— Ketä sinä rakastat? keskeytti Joel synkästi.

— Sinua, Joel, tiedäthän sen, sanoi Geila. Ja kun Joelin kasvot eivät näyttäneet vastaavan mitään, lisäsi hän hiljaa:

— Katso minua… Et näe silmissäni pienintäkään raiskaa.

Nyt valaistuivat Joelin kasvot. Niissä oli pelastuneen kiitollisuutta. Mutta vähitellen hänen katseensa terästyi tinkimättömäksi. Hetken vaiti oltuaan hän alkoi hellittämättömällä äänellä:

— Oletko myös ajatellut, ettei minulle — eikä toivottavasti sinullekaan — riitä rakkaus, jossa ei ole muuta yhteistä kuin … ruumis nautintoineen. Jos sinä ihailet preussilaisen militarismin kasarmiherroja ja minä hehkun työväelle, ei meillä kummallakaan ole enää rakkauteemme oikeutta, ei järjen eikä … puhtauden nimessä. Oletko ajatellut?

— Olen tuntenut sen, alkoi Geila surullisena. — Juuri siksi en ole uskaltanut… Olen ollut heikko. Pelkäsin koko rakkautemme puolesta. En uskonut kykeneväni muuttamaan sinun käsityksiäsi. Mutta nyt … en voi enkä tahdo vakaumustani salata. Hätä meistä molemmista ja ennen kaikkea… suuri tuska sinun puolestasi yllätti minut kuin … kuin olisit ollut elävältä haudattuna. Sinähän olet ollut kaivautuneena nämä vuodet jonnekin teoriojesi ojanpohjiin… Et välitä ihmisistä, et suostu edes keskustelemaan, olet tullut mykäksi ja toissilmäiseksi. Ja samalla aikaa koko nuoriso vastakkaisissa leireissä…

Viereiseen pöytään tuli ihmisiä. Geila vaikeni neuvottomana. Joel siirsi kätensä Geilan kättä kohti ja sanoi hiljaa, iloisesti hymyillen:

— Lähtekäämme. Aion voittaa sinut ajatuksilleni uudestaan uskolliseksi.

Kadulla Joel alkoi selittää avomielisen vakuuttavasti:

— Muistathan viimeiset päivämme Kannaksen torpassa? No, niin. Muutuin todellakin senjälkeen ojankaivuriksi. Ja katsos… Mitä syvemmälle pääsin ja mitä rauhallisemmin aivoin tutkin suomalaista kansasielua, sitä ihanammaksi paljastui minulle tämän maan varsinainen kansa, sen eri aikojen sorretut luokat. Ne eivät ole koskaan nousseet sotaan muuten kuin herrainsa ajamina. Ja omia herrojansa vastaan? Vasta äärimmäisessä hädässä. Muista nuijasotaa! Kaikki militarismi on tälle kansalle pohjimmaltaan vierasta. Siksi on myöskin kaikkinainen sotarummutus tätä kansaa kohtaan rikos.

— Mutta, rakas Joel, he väittävät toista… Ja itse olet nähnyt, että torpanpojat ja tehtaalaiset palavat vihasta, itse olet kauhistunut koko työväen sokeata luokkavihaa… Niin, itse, juuri sinä … katkerimpina aikoinasi … olet puhunut köyhälistön barrikaadeista… Entä, jos se…?

Joel nauroi:

— Hourailua, juuri niin, kunnes havaitsin ne sittenkin vain pintailmiöiksi. Rakentelin omista katkeruuksistani verenkarvaisia kuvitelmia. Ja … minä hullu! Yritin ympätä muiden mukana tätä luonnontuoretta kansaa marxilaisuuden harmaaseen puuhun. Ei, nyt tiedän sen todellisen sielun. Ja sen voittoisin elementti? Se ei ole Lerkin Villeä, ei Kannaksen Heikkiäkään, kun tosi tulee eteen. Se on Kannaksen vaaria ja Vihtori-isäntää, se on Jaakko Hanskia ja ennen kaikkea — Ismaelin henkeä. Ja juuri tällä ihanimmalla kauneudellaan se on nouseva myös uudenaikaiseen hengensivistykseen. Etkö siis ymmärrä, että sinun sapelisankari-ihailusi on minulle jotain … pyhän häpäisemistä… Ja lopulta … sehän on yhteisten uskojemme ja rakkautemme murskaamista…

He olivat saapuneet Geilan asunnon ovelle. Joel ojensi käsivartensa Geilaa kohti kuin avaten sylinsä … suloisesti voitetulle. Mutta Geila painoi päänsä surullisena:

— Joel parka, pelkään … olet tuijottanut vain oman sielusi kauneuksiin…

— Hyvä. Siinä tapauksessa olen valmis taistelemaan sinusta tuon jalon sotaserkkusi kanssa. Jos et usko meidän yhteistä kieltämme, saat kuulla kylmää järkeä. Tule.

Joel vei Geilan kiidättämällä rappusia. Hän oli täynnä taisteluhalua. Ovella Geila seisahtui epäröiden. Hurjistunut saattaja kiersi oikean kätensä Geilan vartalon ympäri. Katsoi läheltä, silmästä silmään ja puhui voitollista naurua huulillaan:

— Älä toki pelkää aljo parkasi puolesta. Minulla ei ole taipumuksia ilmiantajaksi. Aion vain sinulle näyttää, miten "toissilmäinen" voittaa täyssokean… Ja nyt … olen valmis kuin — moriturus, päätti Joel leikillisesti kumartaen.

Keskustelu on täydessä käynnissä. Nuori jääkäri, tummaa parransänkeä leuassa ja huolimattomasti puettuna, istuu nojatuolissa, Geila sohvalla, ja Joel Svart on siirtynyt uunin luo nojailemaan.

— Mennäksemme pääasiaan … oletteko myötä vai vastaan Suomen itsenäistymisajatusta? kysyi jääkäri.

— Ennenkuin vastaan, iski maisteri, — saanen kysyä, köyhälistökö vai vallanpitäjät syöksivät Euroopan maailmansotaan?

— Myönnän … kyvyttömät ja tunnottomat diplomaatit sekä … kenraalit ja keisarit…

— Hyvä. Ja työväenjärjestöt muodostivat ainoan voiman, joka nousi sitä vastaan, kunnes ne vielä viimeisellä hetkellä Rue Montmartren katalassa murhenäytelmässä saivat uhrata rauhanasialle jaloimman marttyyrinsa. Ja muistakaa … se mies oli itse Jaures, pater patriae, kuten yksin porvaritkin tunnustivat.

— Syyllisyyksien hakeminen on tänä hetkenä pelkkää tunteilua. Suvaitkaa palata asiaan, toisin sanoen: siihen ratkaisevaan tilanteeseen, jossa…

— Juuri niin. Siihen juuri olen tähtäämässä. Tahdoin huomauttaa, että silloin kun te — luultavasti "vongottesgnaden" — olette sotarikollisen keisarin palveluksessa, ei Suomenkaan työväki voi erikoisessa määrässä teihin luottaa. Se uskoo enemmän köyhälistöjen nousuun valtaistuimien kaatuessa omiin joukkohautoihinsa.

— Me luotamme samaan hetkeen. Juuri sitä hetkeä varten me luomme iskujoukon, joka tsarismin sortuessa vapauttaa … ja huomatkaa: toivottavasti koko kansan avulla … isänmaamme.

— Köyhälistö, joka uhrasi rauhan puolesta maailmansodan kynnyksellä, ei sodan päättyessä tarvitse asevoimaa toteuttaessaan kukin maansa itsenäisyyden.

— Ahaa, vannoutunut pasifisti! huudahti jääkäri leikillisen ivallisena, — haaveniekka, joka luulee, että kansat ovat julistuksilla hankkineet vapautensa. Minun tietääkseni itsenäisyysjulistukset ovat vasta aloittaneet varsinaisen taistelun ja tavallisesti verisen…

— Niin ovatkin … nimittäin Frans Josefien, Nikolai-parkojen, Wilhelmien, ja pikku-metternichläisten Berchtoldien, Sasonovien sekä Janushkjevitshien ja Moltke-suvun historiassa. Mutta myönnätte kai, että historia ei sittenkään toistu samana. Työväen valtakautena tulevat todellakin riittämään rauhallinen joukkotahto, julistus ja veljelliset kansainväliset sopimukset.

Jääkäri nousi suutuksissaan, inho sävytti hänen äänensä melkein katkeraksi:

— Todellakin … veljellisesti! Ettekö sitten tiedä, että matruusi, kasarmisolttu ja suomalainen työmies veljeilevät parhaillaan vihan ja votkan kiilu silmässään… Todellakin … he veljestyvät, mutta Suomen itsenäisyyttä vastaan.

— Joel, olet todellakin sokea, tarttui Geila äänessä epätoivoista sääliä, — etkö sinä näe edes matruusin ja suomalaisen palvelustytön espiselämää, etkö kaikkea muuta, mikä saastuttaa ja tärvelee…?

— Sodan siittämiä sairauksia! huudahti Joel vähäksyvästi. — Ei sen törkeämpää kuin suomalaisten vallasnaisten hakkailut tsaarillisten upseerien kanssa. Ja veljeily! Köyhälistön yhteistä hätää tsaarinkotkain repiessä jokaisen sisälmyksiä. Itsenäisyyskysymyksessä ja asemielessä sitä vastaan ei Suomen työväki koskaan veljeile venäläisten kanssa. Ja siitä yksinkertaisesta syystä, että kansojen itsenäisyys — tulkoon se porvarilliseksi tai sosialistiseksi — on välttämätön tulos ja juuri tämän ajan tulos. Koko viime vuosisadalla ei ole muita lippuja liehunut kuin demokratisoitumisen ja kansallisen itsenäistymisen aatteet. Ne ovat rinnakkain kulkeneet. Sillä ne eivät ole ristiriidassa keskenään, vaan täydentävät toisensa. Jos ei tavallinen rivimies tätä ymmärtäisikään, kykenevät sen kyllä puoluejohtajat joukoille selväksi tekemään. Eihän sosialistinen kansanvalta voi nousta itseänsä vastaan! Vai kuinka, hyvä herrasväki?

Geila oli kuunnellut jännittyneenä. Silmät alkoivat säteillä ihastuksesta:

— Tuoko mies … toissilmäinenkö? Miten kirkkaasti hän ajatteleekaan?
Ja jalosti…

Geila unohti isänmaat ja itsenäisyydet. He olivat kuin kahden auringonpaisteisessa huoneessa… Hän nousi ja lähestyi Joelia, kosketti hyväillen tämän hiuksia ja huudahti iloisen ylpeänä:

— Kuulethan, serkku! Kukaan meistä ei sen jalommin seiso itsenäisyytemme puolesta… Ja muu kaikki … sehän on sivuasiaa! — Samalla hän kääntyi taas Joelin puoleen, katsoi hetken aivan läheltä hänen silmiinsä tahtoen katseellaan tulkita rakastetulleen koko uskonsa ja luottamuksensa.

Mutta Joeliin tarttui epämieluisa tunne siitä, että Geilan sanat ja silmät puhuivat enemmän naisellisesta alttiudesta kuin ehdottomasta vakuuttautumisesta. Tuon jääkärin ja hänen välillään oli yhä sillaton kuilu. Jotain enemmän, ehdottomampaa täytyi tapahtua, ennenkuin Geilalla oli edes oikeutta sukoilla ihastumisellaan, joka ei ollut muuta kuin hetkellistä heikkoutta. Halveksimisen varjo jo hämärsi Geilan kasvot hänen edestään. Naisen periaatteet? Uskomaan ei kyetä… Mutta kapinoimaan kyllä … lyhytnäköisellä kananlennolla.

— Puhuin vain kuten jokainen todellinen sosialisti, tokaisi hän kuivasti hetken kuluttua.

— Kuten länsimainen sosialisti, aivan oikein, alkoi jääkäri. — Teidän sokeutenne on vain siinä, että te luulottelette suomalaisen ja ryssäläisen sosialistin olevan omalla tasollanne…

— Ei, hyvä herra. Aioin jo aikaisemmin sanoa, että yhtä hyvin kuin tsarismi on itämaista despotiaa, on sen kansan elämä — alhaisen sivistystason pakosta — ja myös sen sosialismi samaa itämaista barbariaa. Sensijaan — ja tässä on toinen argumenttini — Suomen työväki edustaa länsimaista sosialismia eikä juuri sen vuoksi voi yhtyä Venäjän kansaan, saati sitten villiintyneisiin sotilaslaumoihin.

Jääkäri oli noussut, siirtynyt akkunan luo ja lähetti täältä kuin viimeisenä panoksena:

— Tosiasia kuitenkin on, että varmojen tietojen mukaan sosialistijohtajamme neuvottelevat parhaillaan sotilasneuvostojen edustajain kanssa yhteisestä aseellisesta esiintymisestä … sanalla sanoen … kansalaissodan aloittamisesta.

— Valhetta, koska … se on mahdotonta! huudahti Joel Svart.

— Credo quia absurdum, hymyili jääkäri. — Mutta olettakaamme, että koette sen itse todeksi. Mitä teette?

Joel masentui tuollaisesta ajatuksestakin ja sanoi melkein väsyneesti:

— Silloin … minulla ei olisi muuta tehtävää kuin … nousta joukkoja vastaan…

— Minä tiedän sen, ihastui Geila, — hän itse on pitänyt työväelle puheen kansan johtajan velvoituksista, ja sanonut, että… Joel! Minä tiedän sen … Joel, suo minulle anteeksi, että olen hetkeäkään…

— Ei, ei! — Joel viittaa torjuvasti kädellään. Jääkärin väite oli äkkiä kasvanut hänelle kauhistuttavaksi ajatukseksi. Entä? Jos sittenkin… Ei, ei! Mahdotonta…

— No, niin, päätti hän lopuksi, — olen puhunut rehellisesti ja rehellisesti ajatustani seuraan. Mutta voi teitä, jos aiotte valheella tahrata uskoni suomalaiseen työväkeen ja sen johtajiin! En aio levätä, ennenkuin olen sen ainakin itselleni paljastanut.

Joel Svart istui synkkänä koko illan. Ja kun hän matkusti yöjunassa takaisin, ei hän saanut silmiään irti vaununikkunoista, joiden takana pimeys ja taival taipalelta yhä harvemmin vilkahtelevat valot kamppailivat keskenään.

* * * * *

Maisteri Svart oli joutunut sisäisen jännityksen valtaan, joka ajoi hänet taas ihmisten luo, kolkuttamaan ovelta ovelle. Kysymys ei ollut vain hänen ulkonaisesta kohtalostaan, vaan koko hänen uskostaan. Kansalaissota oli hänen mielestään joka tapauksessa ja aina keskiaikaista barbariaa ja jokaisen sivistyskansan itsemurhaa. Luottamus Suomen työväenluokan perisuomalaiseen rauhantahtoon oli ennättänyt yksinäisinä vuosina muuttua hänessä elämänuskoksi. Jos tämä sortuisi, mitä jäisi hänen sydämestään muuta kuin verestä tyhjenevät suonet. Mikä aate ja usko kykenisi sen enää polttamaan kirvelevän eläväksi? Ei, se jäisi olemaan vain muumion näivettyneenä jätteenä: jonain pikkuporvarisielun, nuivan virkamiessielun tai maalaiskappalaissielun turtuneena tyyssijana. Mitä olisi hänellä enää rakastetulle ja rakkaudelle annettavaa … sellaisessa sydämessä? Ei edes punaista verta, ei tulta, ei mitään kauneutta, ei uskon siivittämää lentoa eikä edes … keskinkertaista järkeä, jolla sopeutua jokapäiväiselämän koneistoon.

Hyttyssydämen narrimainen rakkaus päiväperhoseen, sammakon alhainen lemmenrukous prinsessalle, joka kulkee kuutamoisia käytäviä… Arvokkaammaksi ei hän, Joel Svart, kykenisi enää tuntemaan rakkauttaan, jos hänen älynsä ylpeät päätelmät ja hänen uskonsa muserrettaisiin.

Tällaiset aavistukset ja tuskat saivat hänet pitkät ajat karttamaan rakastettuansa.

Kun tämä joskus sai hänet yllätetyksi, hätäili Joel tuskallisena:

— Odota, odota vielä … en ole valmis … en luopumaan sinusta enkä sinua… ansaitsemaan… Tämä totuus on minun yksin kolkutettava esiin, vaikka sitten rampautuisi käteni…

Ja hän kulki kuin levoton omatunto paikasta paikkaan ja ihmisjoukosta toiseen.

Eräänä iltana hän hamuilee porstuakonttorin naulakosta parempaa vaateparttaan. Käsi sattuu johonkin sorvari Laukan vanhaan palttooseen. Sen alta tuntuu jotain käteen. Ajatus välähtää: ase! Siellä on venäläismallinen kivääri pistimineen.

— Mitäs Laukka sellaisella kapineella tekee? kysyy hän isännältään kuin sivumennen.

— Mitäpähän tuolla, vastaa Laukka välinpitämättömästi, — on oltu siinä meikäläisessä kaartissa ja työnsivät käteen … nuo ryssänsoltut…

— Ja ketä vastaan? kysyi Joel Svart.

— No, en minä ainakaan sitä muuhun käytä, vaan mihin puolueen johto käskemällä käskee.

Tuli pitkä hiljaisuus.

— Mitäs se Laukka arvelee siitä Suomen itsenäisyydestä? Jos niinkuin tulisi tappelu.

— Ei se ole itsenäisyys pahaksi työläisellekään. Se on minun ajatukseni. Ja jos ei hyvällä anneta, niin tottapahan tappelemalla.

— Ketä vastaan? ahdisti taas maisteri.

— Ketäpähän muuta … ryssää…

— Tsaarihallitusta vai köyhälistöä? jatkoi Joel hellittämättä.

Sorvari käy vähän neuvottomaksi ja purkaa lopulta ajatuksensa äkillisenä suutahtamisentapaisena:

— No, vaikka kumpaakin … jos eivät hyvällä jätä maata rauhaan, senkin lorvailijat ja patterihaaskat…

Joel poistuu, lähtee kävelemään mieli keventyneenä:

— Sellainen, juuri sellainen … oikea suomalainen työmies. Ei rahtuakaan verenhimoa, tuntee vaistomaisesti vieraiksi itselleen sotilaslaumat. Mutta niitäkään ei sen ihmeemmin vihaa. Kunhan vain jättävät rauhaan… Juuri niin, niinhän olen uskonutkin! Sellainen, se se juuri on suomalaista ja samalla — ainakin tosiasiallisilta tuloksiltaan — länsimaista…

Kävelijä kulkee. Hän hengittää pitkästä aikaa täysin keuhkoin. Eikö lienekin jo kevättä ilmassa? Tekee niin hyvää.

Hän tulee kylän äärimmäisille laitamille. Siellä ovat käynnissä patterityöt. Kilometreittäin kapeata hautaa. Sadoin metrein kaivajia. Sekaista, sekarotuista ja monennäköistä joukkoa. Tanakoita, leveäharteisia suomalaisia työläisiä. Pitkänhuiskeita, irvisuisia lorvailijoita … maleksivat ja töllistelevät. No, sopiihan se … tuossa työssä laiskuus… Useita kiinalaisia, hirvittävissä ryysyissä, kuin sammakoita hakemassa. Myös naisihmisiä! Ooh… Kauempana pellolla ryhmä ryssänsolttuja kivääreineen seisoskelemassa. Harjoituksissa kai. Ylempää kunnaalta, upseeriasunnosta, kuuluu balalaikan soittoa ja karkein äänin hoilattua venäläislaulua. Siinä on kaikesta huolimatta valitusta ja koti-ikävää.

Kävelijä pysähtyy.

— Mitäs tänne toljailet? rähähtää samassa jonkun lorvailijan suusta.

— Hing-hang-hong, jäljittelee joku nulkki kiinalaisia.

— Jonottaa hautapaikkaa härskille porvariluilleen, järähtää jättiläiskokoinen mies jatkoksi.

Suuri liuta lähellä olevia räjähtää nauramaan. Nulikat ja kimalaiset irvistävät nauraessaan, nuoret naiset ja vaimot savisissa hameissaan räkättävät mukana.

Samassa sinkoaa kova savikokkare kävelijää kohti. Ja perässä seuraa yhä sekasortoisempi naurunrähäkkä.

Joel Svart loittonee.

— No, tiesihän tuon … kehnointa kulkuriainesta keräilleet… Ja jos lie toisenlaisiakin mukana, työnpuute ja nälkä on pakottanut… Minkäs sille… Ei ole likaista kaikki mikä likaiselta näyttää…

Mutta ilkeä pala painui kuitenkin hänen kurkkuunsa, osaksi sääliä ja osaksi inhoa ja selittämätöntä pelkoa…

Tienhaarassa tulee vastaan suunnaton jono tukinvetäjiä. Ajavat vuorelta hautojen seiniin vuorauspuita.

Näky viiltää pahasti kävelijän mieleen:

— Tuollainen määrä … ainoata kansallisrikkauttamme … liejuun haudattavaksi!

Hän ei tiedä itkeäkö vai nauraa. Ja nauraako tämän tilanteen surulliselle komiikalle vai … itselleen:

— Sosialistisydämeni taitaa alkaa jo sääliä suomalaisten manttaalipösöjen tukkimetsää… Kaunista latua … naurahti hän lopuksi.

Hän ei saanut enää kiinni mistään lohduttavasta ajatuksesta.
Vaivautuneessa mielentilassa hän vaeltaa postitoimistoon.

Ja täällä oli odotettu kirje. Olipa pitänyt ukko kiirettä!
Isokoukeroisin kirjaimin, haalealla musteella oli kirjoitettu osoite
ja taakse oli varmemmaksi vakuudeksi merkitty: Lähettää Jaakko Hanski.
Kelloseppä. Joel ilostui ja alkoi jo portailla lukea. Kirje kuului:

"Kallis Toveri. Kummiapa Sinä kyselet. Ettäkö Isänmaamme köyhälistö tarttuisi Kiväärin kolviin ja alkaisi täräytellä ryssien kanssa herroja. Ei Hyvä Poika. Jos saarnasin aikoinani minäkin heille ja eritoten Kirkon papeille, että tästä saatte vielä Ristiä kantaa. En itsekään joka ratasta myöten Tätä Vertausta aina ymmärtää osannut. Nääpäs kun Köyhälistö kasvoi jättiläiseksi sai se myöskin Suuren Syvämmen, joka ei pieniä kaunoja kanna. Ihmeellinen on ollut elämäni aikana tämän köyhän Kansan tie. Nälkäkujilta on se maantielle tullut. Ja nyt se, kohta käsissään Valta ja Voima, on sanova entisille Naulitsioilleen: Niin se on kuin Hanskin seppä sanoi, että vavista saatte ja Ristiä kantaa. Mutta vaan Kantaa. Ristiinnaulita emme taho. Menkää, Tehkää Työtä, älkääkä silleen Syntiä tehkö. Näin Me sanomme. Ja minun mukanani sanoo koko Seutukunnan rahvas. Ja tulkootpa tappeluita ja hirveitä aikoja, ei meitä ryssän hajulla ruokita eikä saaha Kainin tekoja tekemään. Sillä sellainen Veri huutaa Maasta polvesta polveen. Olkoot Tuntosi rauhassa, Poika. Ihtenäisyyttä me halajamme kaikki. Ja mitä selvittämättömiä jäänee köyhäin ja rikkahien välille, ne Ihtekeskuuvessamme Totuuven nimessä justeeraamme kohalleen. Ja samoja aatteita olen kaupunki Paikoistakin kuullut. Toivottaen Köyhien Veljeyttä Sinulle, Kallis Poikani, piirrän vanhalla käelläni

Jaakko Hanski.
Kelloseppä."

Lämmin rauha tulvi sana sanalta Joelin mieleen. Korpikansaksi ne tätä kansaa sanovat? Ja tarkoittavat raivokasta ja raakaa metsäläiskansaa… Mutta juuri korvesta saapuu ylevä rauhansanoma… Nuo sanojat hävetkööt! He eivät ole koskaan suomalaisessa korvessa käyneet…

Onnellisessa rauhassa kulki Joel Svart takaisin kotiin.

* * * * *

Kevättalvella, eräänä leutona aamuna, seisoi maisteri Svart koulunsa portailla. Nikolain kuva on reväisty seinältä ja oppilaat ovat sen murskanneet pihamaalle.

Vapautta ja kevätilmaa sieraimissa ja rinnan onteloissa. Aivot ovat kirvonneet, vapaan ajatuksen riemu lävistää ne solusta soluun. Ihmiset ovat kuin sairasvuoteilta nousseet. He ovat väsyneitä. Mutta toipilaan puhdas, kiitollinen ilo säteilee heidän silmistään.

Hiljainen, sanaton ja pyyteetön kiitosrukous elää omaa riemuaan Joel
Svartin sydämessä.

Mutta miksi ovat tulvahtaneet maantiet täyteen ruskeita ja harmaita sinellejä, joita vastaan kiväärin piiput kiiltävät? Miksi viheltävät junat asemalla kuin kuumeessa? Yhä uusia sotilas- ja työläisryhmiä kulkee asematiellä… Joel kurkottelee saadakseen tilanteesta selvän. Kerääntyvät tienristeystä kohti, jonka vieressä säteilee kullanvärinen kirkonristi…

Samassa pamahtaa sekainen yhteislaukaus. Toinen, kolmas! Sitten yksinäisiä rätkäyksiä… Joel Svart rypistää otsansa jännittyneisiin kurttuihin ja kiirehtii paikalle.

Sotilaat ja punanauhaiset työläiset seisoskelevat tiellä ja ammuskelevat kirkon ristiä. Eivät näytä sen ihmeempiä aikovan. Seisoskelevat, keskustelevat … kuin laiskanpuoleisessa huviammunnassa.

— Niinpä niin, tulee Joelille ajatus, — samana aamuna… Nikolain kuva seinältä alas ja seulaksi kirkonristi… Siinä sitä ollaan. Historialla on logiikkansa. "Ja papit saavat ristinsä kantaa." — Hanskin kasvot häivähtivät hänen editsensä. Kostonilo pilkahti niiden silmänurkista, ja Joel naurahti itsekseen.

Mutta samassa ponnistautui vastaan ajatus: — Kuitenkin … tämähän on joka tapauksessa barbariaa. Ja tuossa … ryssät ja suomalaiset samassa juonessa! Onko tämä vain veljeilyä vai onko yhteiskapina nousemassa? Ehkä jo päätetty, parhaillaan käynnissä?

Hän jatkoi matkaa kiivain askelin työväentalolle. Täällä on sali väkeä tulvillaan. Näyttämöllä seisoskelee tiheässä ryhmässä sotilaita kiväärinperät maassa ja pistimet törröttävänä metsänä. Työväenyhdistyksen marsalkka-nauhaisia hommahenkilöitä tulee ja menee. Sali kohisee. Siellä täällä istuu pitäjän herraskaisia, jotka ovat äkkiä kääntyneet vapauden ja työväen ystäviksi.

Näyttämön portaalle heilahtaa jostain näsäviisaan näköinen nuorukainen ja alkaa puhua kimittävällä äänellä, häijysti ja pikkuvihaisesti. Koko puhe on kuin naskalinterillä pistelemistä. Se hyökkää — Joelin hämmästykseksi — ennen kaikkea sivistyneistöä vastaan, jota puheniekka syyttää taantumuksellisuudesta ja salavehkeistä kansan vapautta vastaan, viitaten lopuksi uhkaavasti hennolla kädellään pistinmetsään päin.

Joel Svart harmistuu. Tuo nulikka … inhoittava! Mutta mitä tässä piilee? On otettava selvä… Hän tekee päätöksen, tunkeutuu tarmokkaasti läpi sotilassinellien ja seisoo puhujapaikalla. Suuttumus saa hänet satuttamaan sanansa lyhyinä, äkillisinä panoksina:

— Jokainen täällä tietää, että olen sosialisti. Mutta koska olen myöskin tuota niin sanottua sivistyneistöä, lukeneistoa, henkistä työläistöä, miten vain tahdotte, täytyy minun sanoa tälle nuorukaiselle, että hän valehtelee. Tämän maan sivistyneet riemuitsevat yhtä korkeasti tsaarinistuimen sortumisesta kuin ketkä tahansa muut kansalaiset. Ja heillä on siihen oikeus, sillä he ovat kaikki — lukuunottamatta papistoa ja onnenonkijoita — jalosti kahtena sortokautena uhrinsa tämän vapauden päivän kunniaksi maksaneet. Tätä oikeutta älköön täällä tahrattako nulikkamaisilla parjauksilla. Sen minä vaadin sekä kansalaisena että työväen miehenä. Ja lisäksi — sen sijaan että kumartaisin tyhmyyttä tai pistinvaltaa — minä vaadin vastausta täällä olevilta työväen miehiltä, aikovatko he yhdessä venäläisten sotilaitten kanssa ruveta terrorisoimaan tätä omaa, itsenäistä vapauttaan juhlivaa maata ja kansaa. Odotan vastausta.

Puhuja poistui. Ihmiset katsoivat penkeiltään säikähtyneinä. He tuijottivat yhä näyttämölle, jossa sotilaille tulkittiin päättynyttä puhetta. Näyttämöllä liikehdittiin. Jotain haeskeltiin. Ensimmäinen nuorukaispuhuja huitoi sotilaitten joukossa käsillään. Mutta voimakas kämmen työntää hänet syrjään. Sarkatakkinen työväenyhdistyksen puheenjohtaja astuu esiin. Vanhahkot työläiskasvot katsovat hetken vakaasti katsomoon. Niissä on jotain Jaakko Hanskin miehuudenpäivien leppoisuutta ja varmuutta. Hän ei tarvitse monia sanoja eikä suuria sanoja. Hän vain toteaa sen, että venäläisillä sotilailla ei ole mihinkään suurempaa halua kuin lopettaa sota rauhalla ja päästä palaamaan kotimaahansa ja että Suomen järjestynyt työväestö on yhtä valmis luomaan isänmaan itsenäisyyttä ja sen toteuttamaan kuin mikä tahansa muu kansanluokka.

Sanat järähtelivät niin tunnollisina ja harkitsevina, että niiden vilpittömyyteen täytyi jokaisen uskoa.

Ja suuri innostus täytti kuuntelijajoukot. Se levisi pihamaalle, maantielle ja koko laajan tehdasseudun kaikkiin koteihin. Venäläiset hoitakoot omat asiansa keskenään. Mutta suomalaiskansa tarvitsi yhteisen, kokonaisen itsenäisyytensä, järjestääkseen oman elämänsä. Niin ajateltiin jokaisessa perheessä.

Joel Svart riemuitsi hengessään. Jaakko Hanskin kirje oli ollut profeetallista sanaa. Hänen uskonsa oli kaikkien usko. Hänen rehellinen tahtonsa hallitsi koko maata…

— Tämä kansa on pelastettu, totisesti … pelastettu, hoki Joel Svart itsekseen. Ilon virrassa syöksähti hänen kiihkeä ikävänsä Geilan luo. Hänhän näki parhaillaan kaikkien tuntojen ja aatesuuntien yhtyvän kurkoittamaan vuosisatojen ajatusta, joka nyt on toteutumaisillaan ja samassa muuttunut kaikille yhtä suloiseksi ja luonnolliseksi kuin pitkän kasvuaikansa kyllikseen kypsynyt hedelmä.

Eikö se sitten, tuo sama ajatus … vapauttaisi heitä, jotka olivat nuoria ja rakastivat toisiaan… Ei, ei! Vielä enemmän… Hehän olivat mies ja vaimo, joiden rakkaus nyt oli ylentynyt paahtavan aurinkoiseksi kesäksi. Periaatteilua, hiuksenhalkomista, voittamista tai — tappiolle joutumista ei enää tarvittu.

He olivat molemmat oikeassa! Juuri niin. Molemmat!

Tätä ajatustaan Joel Svart lähti kertomaan Geila Rothmanille. Ja hän oli jo edeltäpäin varma, että heidän kesänsä oli tuleva onnelliseksi.

XXVI.

Ulappalan ukko.

Tuon onnellisen kesänsä he olivat viettäneet Kiehimäjoen yläjuoksuilla, paltamolaisessa korpitalossa, ja laskeneet nyt, kesälomansa viimeisinä päivinä, Seitsenoikeen vaaralliset kosket joen suupuolen rantakylään.

Oli ollut muutama päivä vierailua Joel Svartin ylioppilasaikuisen toverin, metsänhoitaja Saukon, luona.

Vieraat istuvat nyt isäntineen lauantai-iltaa mahtavan joenkaarteen ylimmällä pengermällä. Alhaalla rannalla liikuskelee viikkolitviikkinsä saaneita tukkilaisia. Ryhmiä istuskelee siellä täällä kivien ympärillä korttia lyömässä. Pelaajien selän takana nojailevat ja seisoskelevat joutolaiset. Yhdellä ja toisella repsattaa takintaskusta putelinkaula. Mutta kukaan ei ole vielä humalapoikana. Ollaan, oljennellaan, litsautetaan kortti silloin, toinen tällöin. Otetaan muutama veljesryyppy lienteätä kototuoksuista korpiviinaa. Maassa on rauha ja ihmisillä hyvä tahto.

Äkkiä ponnahtaa eräästä peluri joukosta pystyyn jätkä, lätsää korttinsa vastapelaajan naamaan ja kääntää selkänsä. Istujat naurahtavat laiskasti.

Mutta jätkä hyppää ylemmälle pengermälle, vetää hihoistaan kaksi välähtävää puukkoa ja noituu tappeluvalansa:

— Minä olen sen Ahosen akan poika Kiimingistä, lähelt' Yli-Tornioo jumalaut'!

Vastapelaaja karjaisee vastaan. Astuu suoraan, tasaisin askelin kohti huutajaa. Ilman puukkoa, mutta röyhein rinnoin kuin urospeto toista vastaan.

Ahosen poika väläyttää rennoin rantein puukkoa, se tekee pari kertaa hurjan ympyrän ilmassa. Vastapelaaja työntyy silmä kovana liki. Taas heilahdus. Puukko suuntautuu suoraan toverin rintaa päin. Iloisesti ja rennosti. Uhattu ei väistä. Hän lyö nyrkkinsä suojaksi ja antaa tulla. Terä sujahtaa ranteeseen, nurjahtaa sivuun. Lyöty naurahtaa halveksivasti. Mutta veri alkaa virrata rannesuonesta. Ja Ahosen poika huutaa kiukuissaan. Hän tahtoo tapella, jumalaut'!

Verisuihku on pillahtanut. Muuta ei tarvita. Syytä ei tiedetä. On nähty verta. Se läimähtää silmissä ja veressä. Viitisenkymmentä miestä alkaa liikehtiä.

Joku juoksee tukkilauttaa ponttuulle keksiä hakemaan. Aidanseipäitä rojahutetaan poikki. Kämmeniin sylkeä tirskautetaan. Potkitaan pieksunkärjillä sopivia kiviä nurmikosta. Jo heristelevät jotkut nyrkit pilviä kohti. Muutamista hihansuista vilahtaa notkeasti puukko. Mutta useimmat valmistuvat vielä jotakuinkin leppoisina jonkinlaiseen leikkitappeluun. Pullon kaulat piipahtavat viiksien alla. Mättäillä hyppii eräitä kiekuilevia kukkopoikia. Mutta vain muutamat teutovat tasajalkaa.

Ahosen akan poika tekee pengermältään pari hyökkäystä, hyppää takaisin ja hoilaa täyttä kurkkua:

"Enkä mä ollut turhan nuuka,
Hautasin mammani nahkooneen."

Silloin alkoi tanattaa kurkunpäissä, hampaat kirahtelivat ja ärräpäät lentelivät kuin haaraniekka pirut. Ja tappelu alkoi porukka porukalta.

Seipäät ja kallot risahtelivat. Nyrkit mäjähtivät, rusahtelivat. Kivet heilahtelivat. Mikä muksahti pakaraan, mikä kumahti kylkeen. Taintui miestä. Uusia ärtyi. Rykelmät keräytyivät suuremmiksi. Puukkoja ilmestyi. Pyörähti yksi ja toinen sivummalle haavojaan nuolemaan. Tuo tuijotti irvistävään polveensa, tuo hautoi kalloaan vetisellä rievulla. Tuo nuukahti maahan ja örisi örkäleitä viimeisellä sisullaan.

Ilma pimeni miesten silmissä. He puskivat sokeina. Tohisivat, rohisivat, hihkuivat, rähisivät, karjuivat. Ja Ahosen poika rääkyi kuin hurjistunut hanuri viinahullun kourissa.

Älytön vimma ja raivo oli vallannut koko joukon. Se syöksyi suureksi laumaksi. Työntyi eteenpäin, taaksepäin kuin venähtänyt, muodoton härkä. Luiskahti joltain osaltaan alemmalle penkerelle kuin matelijan häntä. Syöksähti taas ylemmäksi. Pari karkulaista kimposi ylöspäin. Ne vedettiin takaisin parilla kouralla tai perkele-karjaisulla. Seipäät ja keksit olivat kadonneet. Nyt tappelivat koura, nyrkki ja puukko. Rähinä vaimeni. Mutta taistelu muuttui hetki hetkeltä sitä hirveämmäksi. Vimma kiihtyi kalvistuvaksi vihaksi, raivo nousi tuhottomaksi murhaamiseksi. Kiehimäjoen kaltaat muuttuivat Tuonen penkereiksi. Kuin Manalan alanteessa tuo tappeleva hirviö jönkeili, kiemurteli, syöksyi edestakaisin kamalassa poljennossa. Se oli ammonaikainen eläin, sata veristä häränsilmää päässä. Pedon hengitys kurkussa, raajoina murhamiehen kädet ja kynsinä puukot se raivosi jättiläiskarjuna, joka vuoti verta sadasta haavasta eikä kuitenkaan lakannut, ennenkuin verenvuoto oli uuvuttanut sen rähmälleen.

Joel Svart oli aikonut hyökätä asettamaan tappelua. Mutta metsänhoitaja
Saukko oli vetänyt hänet takinhihasta takaisin ja sanonut:

— Turhaa. Kukaan ei niitä kykene hillitsemään. Se on vain jokalauantaista suomalaisen sisun temmellystä. Ja lakkaa aikanaan.

Mutta Joel Svartille muuttui tuo tappelu kauhistavaksi kokemukseksi. Se seurasi häntä laivalla, junamatkalla, yöllä ja päivällä. Oliko se Suomen kansaa? Sehän oli raakalaislaumaa… Rujoa noitatanssia seitakiven ympärillä. Veressä mässäämistä… Kautokeinon verilöylyä… Hurmahenkisten mielenvikaista jumalanpalvelusta. Petomaista silpomista, veristä saastaa! Ei ei! Se oli itse Ulappalan ukon raivonpyörre… Tämän kansan Tuonela-sielua … perisuomalaista saatanaa…

Huhut riitelyistä ja rettelöistä, mellakoista ja tihutöistä tulivat vastaan yhä kiihtyvämpinä asema asemalta.

Joel Svart saapui pääkaupunkiin aikaisena aamuhetkenä. Se seisoi entisellään. Mutta Joel näki kuin suruharson lävitse: Kiehimäjoen korvenraivo oli täälläkin vastassa.

Ja mitenkä kävi? Tuskin oli päästy pimeihin routaöihin, kun kartanonpoltot, ryöstöt ja murhat, koko ryssäläis-suomalainen villitys oli vallannut pääkaupungin ja koko maan.

* * * * *

Joel Svart on tullut Vintturin veljesten luo. Keskusteltiin.

— Sanokaa minulle lopultakin suoraan, ovatko työläisjohtajat tehneet sopimuksen sotilasneuvostojen kanssa yhteisestä kapinasta.

— Monenlaistahan sitä huhuillaan, sanoi Valte Vintturi kiertelevästi.

— Älä kiertele. Sinulla täytyy johtomiehiin kuuluvana olla tarkemmat tiedot.

— Kansahan ne asiat lopultakin ratkaisee…

— Ja mihin suuntaan ovat mielestäsi menossa punakaartit ja massa?

— Njaa, joukot kai tekevät lopultakin vain sen, minkä puoluejohto määrää, jatkoi Valte Vintturi kiertelyään.

— "Kansa ratkaisee" … "puoluejohto määrää"… Onko nyt aika valehdella? Kysyn suoraan ja vaadin suoran vastauksen ja … ehdottomasti. Niin, minä vaadin sen … oman sieluni tähden…

Uuno Vintturi naurahti:

— Nyt ei ole kysymys "sielusta", vaan köyhälistön diktatuurista.

— Olkoon … diktatuurista tai orjuudesta! Mutta … ryssien kanssa vai ryssiä vastaan? Sen juuri tahdon tietää, sillä … olen hukkumaisillani elämäni kauhistavimpaan pettymykseen. Minun täytyy päästä selvyyteen! Ymmärtäkää minua … toveruutemme nimessä…

— Siinä tapauksessa, jatkoi Valte kylmän kärkevästi, — mene kysymään paavilta itseltään. Siellä on sekä kuolaimet että ohjasperät. Kukaan muu ei tiedä mitään varmaa, emme ainakaan me.

— Hyvä. Taitaakin olla aika nähdä kerran se mies silmästä silmään. Hyvästi. Ja Joel astuu kiivaasti ovea kohti, vetää sen tempaisemalla auki ja työntää jalan kynnyksen yli. Mutta samassa hän harppaa takaisin veljesten eteen ja kysyy tiukasti:

— Entä oma kantanne? Mitä teette, jos työväki nousee kapinaan ryssä liittolaisenaan?

— Mitäpä minä, tokaisee Valte kuivasti, — otan käskyt vastaan ja täytän ne.

— Etkä aio nousta sanallakaan vastaan?

— En. Nojaan joukkoihin enkä omaan pieneen itseeni, vastasi Valte hurskas ilme kasvoillaan.

— Entä sinä, Uuno, mitä teet?

— Minun ei, näin vähän mukana olleena, tarvitse tehdä ratkaisua ennen taistelua. Pysyn syrjässä. Ei ole viisasta mennä syyhymättä saunaan, ei ainakaan ennen aikojaan.

— Pehtorisieluja, puraisi Joel halveksivasti. Käänsi selkänsä ja läksi.

* * * * *

Joel Svart on päässyt puoluepaavin puheille.

Hän ei tiedä miten aloittaisi. Hänellä on suuri kysymyksensä laukaisuvalmiina, mutta puoluepaavi istuu syrjittäin rikkinäisellä tuolilla ja näyttää niin luotaan työntävältä, välinpitämättömältä, ettei hän kykene avoimeen keskusteluun. Hän heittää pari kauttarantaista kysymystä tilanteesta ylimalkaan ja koettaa samalla hakea puoluejohtajan katsetta. Tämä ei katso mihinkään. Istuu lihavahkona ja velttona. Kulunein poimuin laskehtivat paksukankaiset liivit tyytyväiselle vatsalle. Takki on nuhrainen. Housut huolimattomasti pussillaan sieltä täältä. Kasvojen lihakset ovat veltostuneet, hartiat vetelät ja muodottomat. Mutta ruumiin asennossa on jotain järkkymättömän painavaa.

— Siellä syvällä jossain … kuin umpilammen pohjassa, tunkeutuu Joelin mieleen, — on paatisen raskasta, musertavaa tahtoa…

— Tuo mies, ajattelee hän yhä selkeämmin,— juuri tuo tuossa on musertanut vastustajansa toisen toisensa jälkeen vuodesta vuoteen… Piiloutunut joukoilta kuin itämainen satraappi. Vetänyt, työntänyt, vuovannut, nuuskinut ja hamuillut kuin lonkeroeläin onkalonsa suojassa. Ja voittanut, aina voittanut. Kunnes hänen salaperäinen yksinvaltansa on ahmaissut joukot ja johtajat. Niin juuri. Tuon miehen käsissä ei ole vain ohjakset ja kuolaimet… Sen sormet ovat painuneet laumaeläimen sieraimiin syvälle otsaluuhun saakka, suumaloon ja kurkkuun, säätäen sen syömisen, juomisen, hengityksen, puheen ja huutamisen tahtonsa mukaan. Sen itsensä ei ole tarvinnut enää vuosiin hosua ja huutaa. Se panee toiset hähättämään, voihkimaan, ulvomaan ja karjumaan. Se on kylmä noita, joka rummuttaa hiljaa, langettaa laumat loveen tahtonsa mukaan ja hykertelee hitaasti kämmeniään… Miksi se ei katso suoraan? Miksi se ei kysy tulijan asiaa? työntäisee tuon tuostakin kärsimätön kysymys vilajavien ajatusten lomaan.

Lopulta Joel Svart ryhdistäiksen ja sanoo harvakseen: — Aiotteko nousta venäläisjoukkojen ja punakaartien veljeilyä vastaan?

Puoluepaavi liikahutti huuliaan hymyntapaiseen eikä vastannut mitään.

— Niin, onko puoluejohto esittänyt sotilasjoukoille vaatimuksen poistua maasta? Kysymyshän on työväenliikkeemme länsimaisesta tai…

Puoluepaavi liikahutti kättänsä. Ja Joel jäi odottamaan vastausta. Mutta taaskaan ei tullut sanaakaan. Käsi vain retkahti takaisin polvelle. Sitten … hän nousee hitaasti ja katsahtaa puhujaan ohimennen, ikäänkuin kiireissään, päästäkseen irti kyllästyttävästä asiakkaasta.

Joel perääntyy ovelle. Täällä hän jäykistyy vielä hetkeksi jotain aikoen. Mutta tuo raskas ruumis ja raskas katse nolostuttaa, hävettää ja tekee toivottomaksi. Hän on kuin rahapennin anoja luonnottoman saiturin luona… On tullut väärään paikkaan. Jospa täältä pääsisi! Kylmyys, näkymätön kovuus, veltto tunnottomuus ja jostain … vielä syvemmältä … sanaton halveksunta kiertävät hänet ja uhoavat joka puolelta toivotonta masennusta.

Tuo olento suurenee todellakin Joelin silmissä peloittavaksi ja mahtavaksi, vieläpä vastustamattomaksi. Huulille pyrkineet sanat mykistyvät ehdottomasti. Hän riuhtaisee itsensä irti kiusallisesta avuttomuudesta ja seisoo samassa kadulla pää täynnä sekavia ajatuksia.

— Oliko tuokin vain eräs … pehtorisielu? Ei, ei, jotain enemmän… Itse Marat'ko? Ei, ei, jotain vähemmän… Tai ehkäpä … mykässä salamyhkäisyydessään tuhat kertaa hirveämpää! Kuka tietää? Tuo juuri voi olla koko tämän kansan perihengen lihallinen ruumiillistuma… Hänen hämähäkinverkkonsa tuhannet langat? Nehän ovat kietoneet puolet koko kansasta kuin suureen, yhteiseen apajaan… Ne saattavat olla … todellakin! Ne ovat hermosäiettä ja verisuonta kansasta itsestään… Hänessä, tuossa miehessä, tuntee kansa löytäneensä oman itsensä tai ainakin … sen vääjämättömin tahto ja sen synkin kosto on hänessä olennoituneena… Joka tapauksessa: se mies tuntee joukot ja vaistoaa niiden verenkierron maksaa ja tävyksiä myöten…

Samassa Joel seisahtuu keskellä katukäytävää. Ajatukset olivat hänet vieneet tulokseen, joka äkkiä nousi kauhistavana näkynä hänen eteensä. Kiehimäjoen taisteleva joukkohirviö näkyi kaukaa, erämaat uhkasivat takaa ja ympäriltä, murhasuiset pedot juoksivat koskenrantoja Manalan korpeen, ja lahokannolla istuu … Ulappalan ukko! Ja hänkin… Herra Jumala! Mykkänä ja ihmiskatsetta vailla. Tuo mies ja Ulappalan ukko! Samaa sukua tai yksi ja ainoa, sama olento, toinen maanalainen, toinen maanpäällinen. Herra Jumala! Tuo mies ja Ulappalan ukko… Mikä meissä on itäisten korpien pimeyttä, vihaa, kirousta ja mustaa verta, se kaikki meissä tottelee heitä, noita kahta … ja syöksyy kansalaissotaan!

Joel Svartin kuumeiset aivot horjuttivat hänen ruumistaan. Hän hoiperteli Geila Rothmanin asunnolle päin.

Perillä hän horjahti ovesta Geilan huoneeseen ja lyyhistyi hänen lähelleen menehtyneenä. Hän tunsi, että näkymättömät ristit ovat raskaimmat kantaa.

* * * * *

Kuumeinen, tulenpolttava kokoushuone. Punaisia nauhoja, punakaartilaisia, kansaa ja kansan johtajia. On käynnissä eräs niistä kokouksista, joissa ratkottiin hetken suurta kysymystä: Sota vai rauha? Veljessota ja köyhälistön diktatuuri vai kansallinen yhteisrintama ja ryssät maasta pois?

Joel Svart istuu akkunan luona lähellä puhujalavaa, jolle nousee puhuja toisensa jälkeen. Hän on kalpea. Eikä hän tiedä tarkasti mitä hän aikoo tehdä. Mutta että hänen täytyy täällä olla, sen hän tuntee ehdottomasti. Hän, Joel Svart, ei ole noussut miksikään kansanjohtajaksi. Mutta hän on puhunut kerran todellisen kansanjohtajan velvoituksista, ja nämä hänen sanansa painavat häntä nyt ankarana käskynä: nouse, vastusta!

— Mitä minä voin? En mitään… Tällaisessa sekasorrossa! Voi, en mitään… hengittää hän avuttomin huokauksin.

— Entä sitten? Vasta varmassa voitossako kykenet taistelemaan? Oletko kehno? Aiotko paeta tästä joukosta salaa, kierona Juudaksena, omaa ajatustasi rehellisesti tunnustamatta? Monet kysymykset lyövät äskeisiä epäilyjä vastaan. Ja hän tuntee hartioillaan säälimättömän painon, joka täytyy kantaa jyrkännettä ylös, täytyy, on se sitten kuolemaksi tai elämäksi… Hänen elämänsä ensimmäinen suuri tilitys seisoo ovella, odottaa kuin pyöveli, joka on tullut hakemaan tuomittua ja vaatii mukaansa.

Kummallinen uni, jonka hän oli nähnyt vuosia sitten, palaa mieleen ja pysähdyttää näyllään ajatusten vimmatun sekasorron. Niin, hän, unennäkijä, istuu jossain nimettömässä savimajassa. Aurinko nousee. Majan edustalla kukkakentät nuojuvat voimakkaassa tuulessa. Niiden takana on jyrkänne ja rannattoman meren sininen tyhjyys. Hän tietää itsensä tuomitun syöstäväksi jyrkänteeltä mereen. Nyt on hetki tulossa. Katsojia on kertynyt rantamalle. Ovi longahtaa auki. Hänen täytyy seurata. Mutta porraskivellä humalluttaa hänet katkerasti ihana elämänjuoma, joka tuulenvirrasta valuu hänen huulilleen ja sisuksiinsa. Hän tahtoo elää. Mutta matka on lyhyt. Ja mereltä lähestyy suuri laiva, jolla on jotain yhteistä hänen kohtalonsa kanssa. Matka jyrkänteelle on lyhyt. Ja tuomittu virittää vielä kerran epätoivoisen laulun, jonka pääsävelessä kaikuvat sanat:

"En ollut ma valmis lähtöön…"

Hän huutaa lauluansa, mutta se katkeaa kesken, sillä raskas käsi työntää hänet jyrkänteeltä, jolloin myös unennäkö loppuu. Ja herääjä huoahtaa onnellisena.

Nyt tuon unilaulun hämärät säkeet alkavat taas kuulua Joel Svartin korviin. Ne ilkkuvat häntä: Aiotko hiipiä täältä kuin kettu? Ne soivat yhä vaativampina kuin omantunnon ääni. Ne asettavat hänet kuin uudelleen kuoleman eteen. Onko hän valmis? Kunnialla vai kunniattomasti? Tämä ratkaistaan hänen kohdaltaan nyt koko elämän ajaksi, ei, vieläkin ratkaisevammin: koko hänen kohtalonsa, maallinen ja iankaikkinen, ratkaistaan tänä iltana yhdellä heitolla.

— Nouse, tilitä itsesi, älä taivu kuin … nuo tuolla, toinen toisensa jälkeen. Ja katso, tuo tuolla … Ulappalan ukko, istuu ja on vaiti… Ja se vaikeneminenkin! Se on valhetta alusta loppuun…

Joel Svart seisoo puhujalavalla. Hän ei, varsinkaan aluksi, saa paljoakaan ääntänsä kuuluviin. Ensin hän viittaa vanhaan ajatukseensa länsimaisen ja slaavilaisen sosialismin ehdottomasta vastakohtaisuudesta. Räikeät, sekaiset välihuudahdukset repivät hänen korviaan.

Vihdoin hän saa kiinni sanoista, jotka saavat punakaartilaisetkin höristämään korviaan. Hän sanoo harvakseen ja karkean painavasti:

— Liittyminen slaavilaisuuteen tässä kapinassa merkitsee sitä, että suomalainen työväestö hakkaa kahtia oman ruumiinsa, niin juuri … kahtia tai … kolmeen palaseen. Missään tapauksessa ei meikäläinen työväki kykene jatkuvasti ja kokonaisuudessaan tätä slaavilaispolitiikkaa jatkamaan, ei kykene,sanon minä, on taistelun tuloksena tappio tai voitto! Se tulee hajautumaan, uskokaa minua, leireihin ja lahkoihin ja sortumaan hedelmättömiin oppiriitoihin kuin alkuseurakuntien kristityt.

Oli tullut tovin verran hiljaisuutta. Puhuja lausui muististaan Jaakko
Hanskin kirjeen pari lausetta:

— "Kun köyhälistö kasvoi jättiläiseksi, sai se myöskin suuren sydämen… Ja tulkootpa tappeluita ja hirveitä aikoja, ei meitä ryssän hajulla ruokita eikä saada Kainin tekoja tekemään. Sillä sellainen veri huutaa maasta polvesta polveen. Olkoot tuntosi rauhassa… Itsenäisyyttä me halajamme kaikki." Näin kirjoitti minulle rehellisin suomalainen työmies ja sosialismimme eräs patriarkka. Te tunnette hänet useat. Ne ovat kelloseppä Jaakko Hanskin sanoja. Kuulkaa ne tarkasti, sillä niissä on vanhan viisaan profeetallisuutta. Ne ovat tosia sanoja ja ne pysyvät tosina vielä sen humalan jälkeenkin, joka täällä nyt raivoaa. Huomatkaa vielä! Niissä sanoissa elää sama henki ja elämä kuin länsimaisen sosialismin suurimman miehen, Jauresin, sanoissa. Eikö hän huutanut proletariaatille maailmansodan kynnyksellä seuraavat profeetalliset sanansa:

"Kansakunta on inhimillisen neron ja edistyksen aarrearkku, eikä sovi proletariaatille tätä inhimillisen sivistyksen kallisarvoista astiaa murskaksi lyödä." Kuulkaa oman patriarkkamme sanoja, kuulkaa kansainvälisen työväenliikkeen mestarin sanoja, ja te rakennatte rauhaa ettekä kansalaissotaa…

Samassa alkoivat raivokkaat vastahuudot:

— Köyhälistön diktatuuri!

— Yrittää syöttää meille porvarillista hernerokkaa…

— Alas herrasnulikat! Ulos, heittäkää ulos …

Melun vähän hiljennyttyä alkoi jostain muhoilevasti pilkallinen ääni:

— Sopiihan sitä herraspoikain oleilla tappelunajan mamman peräkamarissa tai kansliahommissa, sill'aikaa kun nää rouvimmat kourat tekevät selvää niistä kovapäisimmistä porvareista. Niin että, eiköhän, kaverit, lasketa tätä viisaustieteen makisteria vähän niinkuin mammansa tai heilansa turviin…

Naurajat räjähtivät, Joel Svart seisoi hetken voitettuna. Mutta sitten hän ponnisti vielä ikäänkuin viimeisen kerran koko tarmonsa:

— Tarkoitukseni ei ole kulkea tyhmyreitten häntäpäässä, vaan päinvastoin … lyödä ruoskalla keskelle naamataulua. Kuuletteko? Ja lyödä miekalla, jos tarvitaan. Taistelen joka tapauksessa ja sillä rintamalla, joka mielestäni merkitsee pienempää onnettomuutta tälle onnettomalle kansalle.

— Lahtari! Provokaattori! kaikui seinästä seinään ja laipiosta lattiaan.

— Tätä kansaa on rakastettava ruoskalla! huusi Joel Svart vihan aaltoa vastaan. Uhkaavat nyrkit ojentuvat häntä kohti. Huuto jatkuu.

Joel Svart naulitsee silmänsä vasemmalle, ojentaa sormensa, avaa suunsa. Hän on huutamaisillaan:

— Tuo tuossa, Ulappalan ukko! Siinä on teidän riivaajanne! Häntä, juuri häntä … tuossa miehessä ja teissä, häntä, Ulappalan ukkoa minä tulen lyömään, kunnes kaatuu.

Mutta huutaessaan meluun hukkuvia sanoja hän kauhistuu itse ja alkaa sammaltaa, kunnes mykkenee kokonaan ja jää seisomaan paikalleen kuin naulittuna. Siinä … tuon miehen kasvoissa ei ole vain Ulappalan ukkoa. Sen lihavista kasvoista tuijottaa … hänen oma isänsä! Vartin herra kaikkine synteineen… Ne ovat yhtyneet! Suomalainen perisaatana ja Vartin herra… Raivo ja raivon siittäjä! Toinen silmä kummaltakin, sierain toiselta ja toinen toiselta. Korvat, huulet, käsivarret ovat kerääntyneet yhteen Vartin herroista ja Ulappalan ukoista. Ja nyt, nyt ne ovat alkaneet elää veljessodan hirviönä… Muoto on tuossa, henki on vainajista ja elävistä… Syyllisten sarja on päättymätön matelija kuin Kiehimäjoen puukkokynsinen lonkeroeläin… He kaikki, he kaikki ovat ristiä rakentaneet. Ja nyt meidän on se kannettava… Koko kansa on ristille lyöty. Ja kaikki he saavat ristiä kantaa…

Ulappalan ukon kasvot paljastuivat jostain jättiläishahmona hänen eteensä. Ja hän retkahti kuin väsyneenä alas puhujapaikalta. Melu ja nauru oli alkanut hiljetä. Uusi puhuja oli noussut lavalle. Ja nuori Svart sai lähteä vapaasti. Vain muutamat sakilaispojat seurailivat häntä pahaaennustavasti portaihin ja kadulle. Mutta luulivat kai miestä sekapäiseksi, koska palasivat kadulta takaisin kokoushuoneeseen.

Seuraavassa yöjunassa painui Joel Svart pohjoista kohti. Geila Rothman oli jäänyt asemalle käsivarsi avuttomasti hyvästijättöön kohotettuna.

XXVII.

Moriturus.

Joel Svart marssii komppaniansa etunenässä. Matkaa on takana paljon. Edessäpäin vain vähän. Kuinka vähän, ei tiedä kukaan. Mutta suuret kaupungit lähestyvät ja ratkaisevat taistelut.

Nämä kuukaudet ovat jälleen karaisseet hänen ruumiinsa. Jaloissa, lonkissa ja rintakehässä on taas juoksukoiraa, kuten ennen sahalaisaikoina ja vedenkantajan ammatissa. Pää on selvä.

Mutta hän ei osaa vastata edes omiin kysymyksiinsä.

Onko hän ratsumiesisiensä suora jälkeläinen, raisu ja karkea lahtari, vai onko hän marttyyri, jonka vaatteet on tahrattu vereen? Vai käymään pantu koneko tai rankaiseva hirviö, pyöveli? Vai vainajako, joka vielä kuoleman himmeällä tiellä on pantu jatkamaan ihmismaailman veristä sotaa? Joskus lepohetkinään hän toteaa: — Inhimillinen tajunta hermostoineen on vaihtelukyvyiltään pohjaton ja rannaton. Olen noita kaikkia. Taistelun kuume riipaisee mukaan, olen hurmioitunut tappelija. Hermot sattuvat nääntymään, alan pelätä. Kauhistun verta. Olen joku luonnottoman kansan lukemattomista marttyyreista, eräs pieni Ismael ja onneton Joosef. Tai härmäinen lakki painaa päätä, jalkoja horjuttaa. En jaksa, täytyy kestää. Jos horjahdan, horjuvat minulle uskotut miehet. Olen velvollisuuden kone. Vai pyövelikö? Totta sekin. Omillenikin pyöveli. Enkö viime taistelussa johtanut väärin? Jouduttiin lumilaikoille keskellä hämärää peltoa. Ja ohimoni vieressä uikahti kuoliaaksi uskollisin mieheni, kolmisorminen Jaakko. Ja vihollisteni pyöveli! Totisesti. Jos saisin eteeni Ulappalan ukon lihassa ja veressä, vetäisin hirteen. Ja jos! Niin, jos … tuota olentoa ei ole todella olemassa, jos se on vain omain aivojeni hirviö ja sydämeni kauhu, on totisesti ainoa tehtäväni: kiskaista oma pääni hirteen. Omaini pyöveli. Vihollisteni pyöveli. Itseni pyöveli. Ja kaikki tämä on itsemurhaa.

Jo monien taisteluiden lomassa olivat Joel Svartin mietteet päättyneet tähän itsemurha-ajatuksen umpikujaan. Itsenäisyysajatus paistoi jostain yläpuolelta ylpeänä käskynä, välttämättömänä kuin aurinko kaikelle elämälle. Mutta kukapa tappaessaan katsoo aurinkoon? Ja toisekseen … mikään aurinko ei kyennyt poistamaan huutoa, joka soi katkeamattomana äänenä hänen rinnassaan:

— Tämä on tarpeetonta ja tolkutonta. Hekään, nuo tuolla, eivät sano vastustavansa itsenäisyyttä. Mistä siis tapellaan? Vääryyksistä ja vääryyksien vääryyksistä tai — harmaista teorioista! Mutta tälläkö saadaan selville syylliset ja totuudet? Ooh, tolkutonta ja tarkoituksetonta itsemurhaa… Ja kuitenkin: tänä hetkenä on tämä kaikki — mikä pyörryttävä ajatus — tämä on … itsenäisyytemme nimessä… välttämättömämpää kuin ihmisen kuolema.

Tämä ristiriitaisuuksillaan huimaava ajatus toistui toistumistaan. Se oli kuin valmis käärinliina kuolemaan menijöillä. Se antoi noille taisteluille toivottomuuden suuruutta, joka eräällä tavalla tyhjensi kaiken vihan suonista ja sydämestä.

— Tuolta puolen ampuvat Lerkin Ville ja Kannaksen Heikki ja luultavasti myös Ahosen poika. Täältä vastaan. Siellä on rohkeutta ja mitättömyyttä, täällä myös … molempia.

Mutta katso: he hyökkäävät kuin nuoret ilvekset! Ja täällä … samaa suomalaista sisua.

Joel Svart katsoi usein kiikarilla omaksi ilokseen taistelua. Mutta omain kaatuneitten mustanpuhuvat kuolinnaamat ja paenneitten joukkojen tienvarsille jättämät ruumiit saivat taas hänet huutamaan toivotonta huutoaan:

— Missä on syyllinen? Ketkä ovat syyllisiä?

Niin seisoi hän … Moriturus, eräänä yönä liejuisten peltojen äärellä odottaen hyökkäysmerkkien nousemista pimeään ilmaan. Pitkä, verinen riita oli tänä yönä nouseva puhdistavaksi myrskyksi. Kymmenen tuhannen vihollisen kaupunki seisoi kymmentä tuhatta hyökkääjää vastassa.

Körttiläisten joukot ovat maassa polvillaan ja rukoilevat. He tietävät, että vain puhtaalla sydämellä taistellaan hyvin.

— Tilitys on tehtävä jokaisen sielussa, kulkee ajatus Joel Svartin päässä. Ja hänen kirottu ajatuksensa syyllisistä ja tuomareista nousee vielä kerran paksuna sakkana hänen aivoihinsa.

Hän katsoo vierilleen, vasemmalle ja oikealle. He seisovat kaikki mykkinä. Mutta heidän kasvoillaan ei voi tänä hetkenä olla muuta kuin… tilintekoa menneestä ja tulevasta elämästä, rukousta. Heillähän on kaikilla lakeissaan hautahavut ja kuolemannumerot rinnassa.

He näkevät kaupungin ja ajattelevat: soraisia kukkuloita, niiden välillä ahtaita kuoleman kujia, taempana kiviset muurit ja toivottoman korkeat harjut … niitä ei voi valloittaa. Ja siksi he tekevät tilinsä tarkalleen.

— Mahdotonta valloittaa, toistuu ajatus Joelissa. — Ja kuitenkin: voitettava on. Mahdotonta ei voi muulla voittaa kuin kuolemalla. Siis kuolema.

Kaukainen tulipalo valaisi pellot ja työntyi liedenomaisena, lempeänä valona hänen ympärilleen. Kuolemanajatus hänen päässään muuttui unettavan raukeaksi. Koko ympäristö menetti todelliset mittasuhteensa. Vähitellen se lakkasi olemasta. Jäi vain kotoisen himmeä, lämmin valo, joka ympäröi heidät kaikki. Hänen muistinsa lensi kauas taaksepäin. Siellä oli vain eräitä kuvia ja äiti, jonka harmaat hiukset vaalistuivat vitivalkoisiksi. Hän katsoi eteenpäin. Siellä oli lauhkein kasvoin Geila, käsi kohollaan, tervetuloa toivottamassa.

Ja heidän välillään eräs kuoleman sorakumpu ja aseveljineen eräs …
Moriturus.

Tänä hetkenä ei Joel Svart kyennyt enää kysymään: Ketkä ovat syyllisiä?
Nyt hän piti huolta omasta sielustaan ja kysyi ikuisuuden edessä:

— Ketkä sitten … ovat syyttömiä, kaikkein tahrattomimpia … tässä tahratussa maassa ja kansassa?

Ja hän sai tyynen, rauhallisen vastauksen:

— Nuo nuoret miehet tuolla takanani, nuo pojat ja nuorukaiset oikealla ja vasemmalla ja nuo pojat, nuorukaiset ja nuoret miehet, jotka ottavat meidät vastaan vihollisinaan, nuo kaikki, joilla ei nuoruutensa tähden ole ollut vielä aikaa jatkaa isiensä vihanpitoa ja synnintekoa, he… juuri he … ovat syyttömimmät. Pirskoitettakoon meidän kätemme täyteen tahraa ja verta, se ei ole meidän vuodattamaamme. Tämä lieju on haudoista tullut. Ja tämä veri on heitetty meidän takaamme ja heidän, vihollistemme, takaa meidän kaikkien päälle. He, jotka eivät taistele itseänsä uhraamalla, he ovat sen heittäneet. Ja me, jotka taistelemme vastakkain, me ja meidän vihollisuutemme … se on heidän vihaansa eikä meidän. Syyttömät uhrit eivät osaa toisiansa vihata. He ovat nähneet tämän järjettömyyden lähempää kuin heidän takanansa ja meidän takanamme piileskelevät vihanpitäjät: saiturit, ahnurit ja mässääjät, puoluepaavit ja murhatöitten hautojat. Me, me emme osaa enää toisiamme vihata! Meidän osanamme on ollut ainoastaan … tappaa, syyttömät syyttömiä.

— Jos ei ennen, olen sanova tämän Kannaksen Heikille ja Lerkin Villelle Manalassa. Ja he ja kolmisorminen Jaakko, he sanovat samaa. Me kaikki tulemme kerran sanomaan saman totuuden. Eikä naura enää … Ulappalan ukko. Eikä naura enää Vartin herra. Elämäkö muka … kykeni lakaisemaan hänen kurjat jälkensä? Vain kuoleman ankara luuta! Siksi hän älköön naurako. Ja älköön naurako hänen velipuolensa … Ulappalan ukko.

Valopallot nousivat. Hyökkäys alkoi. Ja se jatkui. Joel Svart seisoo soraisella kukkulalla. Sen laella pirstoutuvat toinen toisensa jälkeen nuoret petäjät. Sen takana on syvä rotko, josta tuijottaa pilviin kaihisin silmin vainajain pitkä rivi. Joel Svart … Moriturus, hän seisoo yhä kuin koettaisi ottaa selvää vastapäisistä asemista tai odottaisi jotain. Silloin…

Elämä pysähtyy äkkiä hänen ruumiissaan. Ja kuuma, elämänhaluinen veri karkaa pakomatkalle. Se syöksyy suusta punaisena suihkuna. Joel Svart kaatuu ryntäilleen ja sitten … vierii alas tovereittensa luokse.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK SYYLLISET JA SYYTTÖMÄT ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SYYLLISET JA SYYTTÖMÄT

- SISÄLLYS:

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- XII.

- XIII.

- XIV.

- XV.

- XVI.

- XVII.

- XVIII.

- XIX.

- XX.

- XXI.

- XXII.

- XXIII.

- XXIV.

- XXV.

- XXVI.

- XXVII.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE