Hellettä
Date: 2026-07-26T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Hellettä

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Hellettä

Author: Santeri Ivalo

Release date: July 26, 2026 [eBook #79187]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79187

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HELLETTÄ ***

language: Finnish

HELLETTÄ.

Kirj.

Santeri Ivalo

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1930.

Matkatoverilleni, rakkaalle vaimolleni,
omistan nämä yhteisten muistojemme
pienet sirpaleet.
Tekijä.

SISÄLLYS:

Laiturista irti.
Nurinpäin.
Kilpailijat ja arvostelijat.
Tiesi aina paremmin.
Kuritta kasvanut.
Mikä on ihaninta?
Pieni autoretki.
Kahvi ja sokeri.
Itku pitkästä ilosta.
Hienon langan varassa.
Vaikea työyritys.
Välittäjä.
Vastakohtia.
Tulikärpänen.
Veren poltto.
Ikuinen taistelu.
Ikävä.
Paremmalle puolelle.
Liian myöhään.
Lapset.
Huhu.

LAITURISTA IRTI.

Viimeisiä matkatavaroita vivuttiin laivaan laiturista, johon ne oli tuotu junalla. Siinä killuivat korkealla nosturin nokassa erilaisten matkustajain moninaiset kapistukset: hienot, raudoitetut tammiarkut ja likaisenruskeat matkasäkit, korkeat, pystyt matkakaapit, joissa vaatteet riippuivat naulakoista, ja nuorilla vyötetyt vilttimytyt, vaskihelaiset nahkakoffertit ja häthätää kiinninaulatut pakkalaatikot. Nosturi vingahti tavantakaa ja nopeasti katosivat kapistukset sen nokasta laivan uumeniin.

Omituinen hiljaisuus vallitsi laivassa ja laiturilla. Matkustajat, joita juuri oli junasta saatettu suureen valtamerilaivaan ja "sortteerattu" sen eri luokkiin, seisoivat asianomaisilla kansillaan noita lähtötoimituksia ääneti katsellen eivätkä toisiaankaan puhutelleet. Laivan peräpuoli oli jo laskettu irti laiturista, ainoastaan keulaan vei vielä yksi "lankonki", jota myöten viimeisiä saattajia, joita ei ollut monta, opastettiin laivasta pois. Kaikki kävi koneellisesti ja meluttomasti, mutta ilmeisellä kiireellä. Lyhyt komentovihellys kajahti silloin tällöin päällikön kannelta, mutta sekin rauhallisena ja koneellisena, — kylmänä ja tunteettomana.

Matkalle lähtijät seisoivat matkapuvuissaan yksin tai pienissä ryhmissä, seisoivat rauhallisina ja tunteettoman näköisinä hekin. He olivat jo astuneet "Rubiconin yli", valinnan mahdollisuus oli jo ohi. Viimeiset jäähyväisensä olivat useimmat lausuneet kaukana maissa, kukin kotipaikoillaan. Siellä oli syleilty ja kättä puristettu ja itketty viimeiset itkut — mikäli oli itketty —, nyt olivat silmät kuivat ja sydämet kovettuneet. Siellä oli laadittu suunnitelmat "uutta elämää" varten, annettu lupaukset ja vannottu valat ja lopuksi katkaistu siteet syntymämaahan. Nyt yhdisti enää yksi ainoa kapea puusilta lähtevän siirtolaislaivan "vanhaan Eurooppaan", ja senkin yli oli jo tultu. Taistelut oli taisteltu, päätösten purkaminen ei ollut enää mahdollista. Tunteetkin olivat jo turtuneet, kylmästi katselivat lähtijät laivajättiläisen irtautumista laiturista.

Siltä ainakin näytti syrjästä, kaiteen vierestä katsojasta. Mutta olipa hän sittenkin lukevinaan eri mielialojen vivahduksia noista yleensä vakavan ja kylmän näköisistä kasvoista. Ei niissä tosin ilmeet paljon vaihdelleet, mutta jokunen värähdys kertoi sittenkin sisäisistä ailahteluista.

Siirtolaiskannella olivat useimmat lähtijät nuoria miehiä, varmuutta ja tarmoa uhkuvia kaikista liikkeistään ja eleistään päättäen. Heitä oli ehkä kotona pidetty tuhlaajapoikina tai perheen mustina lampaina, joista ei tule mitään, mutta he olivat päättäneet noille epäileville omaisilleen ja "koko maailmalle" osoittaa, että heistä sittenkin jotakin tulee, — he aikoivat kai palata dollari-pankkikirjat taskussaan ja omin käsin rakennettu onni mukanaan. Siksi oli nyt katse terävä ja kova. Mutta toisten silmissä väreili sittenkin jotakin levotonta, jotakin hapuilevaa, heitä painoivat ehkä nuo vastaustaan odottavat elämänkysymykset silloinkin, kun he koettivat heittäytyä varmoiksi ja kylmiksi.

Nuori mies nojautui tuossa kaidepylvääseen; hän oli katselevinaan rantaliikettä, mutta ilmeistä oli, ettei hän nähnyt eikä kuullut sieltä mitään. Hänen katseensa tuijotti johonkin kaukaisuuteen, jolla ei ollut ajan eikä paikan rajoja. Johonkin hänen elämässään sattuneeseen, ratkaisevaan tapaukseenko, särkymykseen tai pettymykseen, jota hän oli lähtenyt hautaamaan tai pakenemaan, — pelkäsikö hän sitä turhaan pakenevansa? — Toinen tuossa vilkuilee salavihkaa sivuilleen ikäänkuin kärsimättömänä odottaen laivan lopullista irtautumista laiturista. Kylmää ja tyyntä mieltä hän näyttelee, katselee välinpitämättömänä nosturin kulkua ja haukottelee väliin, mutta eipä malta mies olla alituisesti vilkaisematta kelloaan eikä sitä viimeistä "lankonkia", joka vielä yhdistää laivan maihin. Rikosko, jota hän puolestaan pakenee? Vaiko muuten ärtyneet hermot, joita hänen on vaikea hillitä?

Samalla alakannella on nuori neitonen kyykähtänyt faneerilaatikkonsa viereen, kyykähtänyt siihen kumaraksi, ja näyttää nyyhkyttävän. Niin, tosiaankin, hän itkee, — ainoa, joka itkee —, ja hetken pidäteltyään hän itkeekin ihan rehellisesti, sydämensä pakahtuneisuutta salaamatta, ympäristöstään välittämättä. Hän työntää käsilaukkuunsa jo märäksi kostuneen nenäliinan ja hakee sieltä kuivan, sillä kasvojaan pyyhkiäkseen. Jo tulee vanhempi nainen siihen häntä hyväilemään, mutta turhia näyttävät olevan tämän lohduttelut. Mikä on ollut se elämän murhenäytelmä, josta nuo kyyneleet heruvat, sitä ei voi syrjäinen päätellä, mutta hän aavistaa, että kireälle siinä on vetänyt, kirvelevät ovat haavat, ja kuluu varmaankin paljon aikaa, ennen kuin ne arpeutuvat.

Tuohon ainoaan itkijään vilkaisee yläkannen kaiteen ohi kävellessään hymähtäen ja miltei halveksuen hienopukuinen, keski-ikäinen herrasmies. Hän näyttää yleensä halveksuvasti katselevan noiden ensikertalaisten mielenailahduksia, ilmeisiä tai peitettyjä, — oliko tässä nyt muka kysymys mistään maailmanlopunmatkasta tai kuolemanreisusta! Itse hän on ehkä tehnyt nämä matkat "rapakon" taa kymmeniä kertoja, pitäen niitä kenties rauhankeitaina elämänsä muuten myrskyisessä vaelluksessa. Hänellä on nytkin taas edessään viihdyttävä huvimatka, hyvää lepoa, hyvää ruokaa, vaihtelevaa seuraa, — miksi ottavat nuo ihmishölmöt edessään olevan matkan noin umpisurulliselta kannalta! Samassa maailmassahan sitä eletään siellä niinkuin täälläkin, erottajana vain parin, kolmen viikon matka.

Harvalla matkustajalla näyttää muuten, niinkuin tällä maailmanmiehellä, olevan aikaa tai halua ohimennenkään tarkata toisten olemusta ja mielialoja. Vähän kunkin katse näyttää olevan tähdätty sisäänpäin, vaikka se tuijottaakin laiturille ja laivamiesten lähtöponnistuksiin. Taikka kohdistuu kahden matkustajan huomio vain toisiinsa, vaipuen kokonaan siihen tarkkailuun ja huolenpitoon.

Laivan eri kansilla onkin useita nuoria pariskuntia, aivan nuoriakin, vast'ikään yhteen menneitä. He ovat nähtävästi nuorekkaalla innolla ja päättäväisyydellä juuri astuneet rohkean elämänaskeleen, ja nyt on heillä yhteinen, vakava elämäntodellisuus edessään. Sitä he ovat tuossa kaiteen luonakin vaipuneet harkitsemaan, se on heillä ainoana huomion esineenä, ainoana suurkysymyksenä, joka peloittaa ja jännittää, ja he koettavat ilmeisesti yhä uudelleen rohkaista ja lohduttaa toisiaan, siirtyessään ratkaisevan kynnyksen yli. Ehkä se heille onnistuukin: kaksi nuorta, tervettä, työkykyistä ihmistä elämänretkellä, — mikäpä mahti maailmassa voisikaan heidän menestymistään ja onneaan ehkäistä!

Toisilla pariskunnilla on jo lapsia, jotka tuossa jo ennen laivan lähtöä iloisina teutaroivat. He ovat kai lopultakin rauhallisimmat ja onnellisimmat koko laivankannella, heidän vanhempansa ovat tuossa vieressä, surusta ei ole vielä mitään tietoa, — kunpa ei tulisikaan jatkuvan elämäntaipaleen varrella! Heidän leikinkeskeiset ilonhuudahduksensa raikuvat miltei ainoina ääninä lähtevän valtamerilaivan kannella ja heidän viaton hilpeytensä valaa eräänlaisen sovittavan rauhantunteen koko vakavaan, mutta samalla ilmeisesti herkkähermoiseen kansiväkeen, joka odottaa laivan lopullista irtautumista laiturista.

Jo kilahtaa terävä kellonääni, ylimmältä kannelta kuuluu lyhyt, tavallista voimakkaampi komentohuuto. Nostokurki pois, irti laiturista! Äkkiä vivutaan tuo viimeinen "lankonki" laivaan, tie maihin on poikki, ja ne köydet, joilla meren jättiläinen vielä on pollareissa kiinni, irroitetaan nopeasti. Laiva kääntyy verkalleen ulos lahdelle. Kone rupeaa jyskyttämään, tuntuu, että ollaan liikkeellä. Ollaan irti vanhasta Euroopan mantereesta, matka valtameren yli on alkanut.

NURINPÄIN.

Kun helmikuulla lähdettiin matkalle Suomesta, oli ilma keväisen kaunis, jopa lämmin. Oli keskusteltu siitä, kannattaisiko talvipäällystakkia ja karvalakkia ollenkaan ottaa mukaan, ja Tukholmassa, jossa helmikuu oli vielä keväisempi, ne olivatkin rasitukseksi — palautinkin sieltä karvalakin kotiin. Mutta sitä kaduin jo, kun tultiin Ruotsista Saksaan vievälle lautalle, ja Hampurissa ja Bremenissä, missä satoi lunta ja puhalsi jäinen viima, siunasin lämpöistä talvitakkiani, joka ylläni, kaikista päinvastaisista neuvoista huolimatta, astuin valtamerilaivaankin, "Weseriin". Ja tätä päätöstäni kiittelin sielläkin vielä kauan, sillä laivan kannella liikkuessa oli talvitakki välttämätön.

Tiedustellessani matkavarusteita Etelä-Amerikkaan oli minulle kerrottu, että Pohjanmerellä ja Englannin kanaalissa saattoi vielä tähän vuodenaikaan olla kolkkoa, mutta sieltä eteläänpäin, siis parin päivän perästä, alkaa jo lämmin kevät. Näin kuvittelivat matkustajat laivassakin, ja jokunen esiintyikin jo Ranskan rannikon kohdalla pikkutakkisillaan, mutta värisi ja värjötteli ja pakkasi pian "pullovereita" takkinsa alle. Naiset hakivat myös esille kaikki nahkapuuhkansa ja villatakkinsa, mitä heillä mukana oli, eivätkä niidenkään avulla kauan kannella kestäneet. No, kunhan tästä päästään Biskajan-lahden ohi, joka muutenkin on aina myrskyinen, kyllä kai silloin kesä alkaa! Niin lohduttauduttiin, ja Espanjan rannikolla paistoikin päivä kauniisti. Mutta kylmä oli ilma sielläkin, kylmempi kuin Suomessa; vanha, paksu talvipalttooni oli minulle edelleen erikoisen rakas. Ja kun Lissabonissa käytiin maissa, neuvoi satamassa tapaamani hyvä tuttava minua siekailematta pukeutumaan palttooseeni, sillä siellä oli nyt, hän kertoi, poikkeuksellinen "kylmä aalto", joka edellisenä päivänä oli kallistanut tautivuoteelle suuren osan pyreneläisiä karnevaalinviettäjiä, jotka olivat iloitelleet ohkaisissaan. Hyvä ja tarpeellinen neuvo — kesä oli vielä edessäpäin.

— Pian tässä taite tapahtuu, kehuivat matkan ennen tehneet, — päivän, parin perästä tulee kuumuutta liiaksikin.

— Niinhän sitä luulisi, vastailin, tyytyväisenä tepastellen talvitakissani, toisten vilusta värjötellessä.

— Tulee, sitä hellettä huokuu varmaankin jo aamulla Afrikan rannikolta ja Saharasta asti. Ja kun ehditään Madeiraan — takit ja liivitkin joutavat pois! Aamulla joutaa ainakin palttoo naulaan!

Mutta eipäs joutanut. Aamulla puhalsi sama kylmä viima ja se matruusi, joka mittasi veden lämpöä, katseli kummissaan, näkyisikö siellä merellä jossakin eksynyttä jäävuorta, sillä merivesikin oli poikkeuksellisen viileätä. Tuuli oli myöskin aika kova, se lähenteli myrskyä, — siinäkin pettivät vanhat merkit. Sillä nehän tiesivät, että kun on päivänmatka, pari, kuljettu Portugalin rannikolta, loppuvat kaikki tuulet ja myrskyt, silloin tullaan leutojen passadituulten vyöhykkeeseen. Mitä hiton leutoja tuulia nämä ovat! Meri vyöryi mahtavana möyrynä ja laivankannelle oli asetettava tuulisuojukset, jotta siellä ollenkaan voisi liikkua. Eikä ateriain ajoiksi kyennyt kuin osa matkustajia ruokasaleihin, toiset oli merituuli kellistänyt hytteihin.

Odotettiin Madeiran saarille saapumista kuin päivän nousua, sillä siellä vihdoinkin piti "taitteen" tapahtua. Nehän ovat noita ikikuuluja "autuaitten saaria", joissa vallitsee ainainen kesä ja läpivuotinen lämpimyys sekä ikuinen vihreys, nehän ovat onnensaaria, joihin rikkaat ihmiset pakenevat sekä pohjolan kylmyydestä että tropiikin hehkuvasta kuivuudesta. Runojen ylistämä onnetarten maa. Sinne nyt meidänkin siis kerran oli päästävä näkemään ja nauttimaan maapallon ihanimmasta keitaasta. Kerran piti "porsaankin päästä taivaanvaltakuntaan".

Mutta sinne ei päästykään. Tuli jo toinen paha pettymys. Ja sen vaikutti myrsky.

Madeiran saarivesille tultiin kyllä, saavuttiin korkean ja vihannan rannikon edustalle, mihin laskettiin ankkuri. Madeirassa ei näet ole varsinaista satamaa eikä satamalaituria, johon valtameren laiva voisi laskea. Sen pääkaupunki, Funchal, on tosin kolmelta puolelta suojassa, mutta neljänneltä ilmansuunnalta on "satama" auki, ja myrsky sattui nyt käymään juuri tältä lounaiselta suunnalta. Ja se kävi siksi kovana, että laskeutuminen niihin pikkulaivoihin, joiden olisi ollut kuljetettava saarelle aikovat maihin, osoittautui ylivoimaiseksi, koska nuo alukset eivät voineet seistä jättiläisen kupeella eivätkä siis välittää liikettä maihin. Yrittivät uudelleen ja uudelleen — sehän niillä on elinkeinona, — mutta turhaan. Ne kelluivat kuin lastut rannikkoa vastaan myrskyävässä laineikossa. Siinä oli yrittäjillä ilmeinen hengenvaara tarjolla. Silloin kielsi "Weserin" kapteeni ketään matkustajistaan, joilla ei ollut pilettiä Madeiraan, yrittämästäkään maihin, ja meidän täytyi alistua ja luopua kaikista toiveistamme.

Hirmuinen vaiva ja hätä oli saada niitä muutamia matkustajia, joilla todella oli asiaa Madeiraan ja joista useimmilla oli siellä kotinsa, sinne saarelle saatetuiksi. Kun yksi tavallinen pikkulaiva ei päässyt aallokossa "Weserin" kupeelle eikä toinenkaan — ne kilpailivat keskenään siitä ansiosta —, hankittiin siihen kolmas, suurempi ja tanakka hinaajalaiva. Se teki laajoja kierroksia, luovi aallokossa ja saapui niin varovasti "Weserin" kylkeen, josta laskuportaat oli hinattu alas, — matkustajat seisoivat näillä portailla valmiina hyppäämään saapuneeseen alukseen. Mutta siitä hypystä ei tullut mitään. Sillä kun hinaaja pääsi "Weserin" viereen, nosti aalto sen korkealle ja iski jättiläisen sivuun, niin että "Weserin" rappuset särkyivät alapäästään ja niillä odottaneet maihinlähtijät joutuivat veden valtaan, josta laivamiesten oli tavattomilla ponnistuksilla pelastettava heidät ylemmäs. Rappuset ryskyivät, hinaaja huojui ja yski, ja sen oli kiireellä paettava tyhjin toimin pois. Uusi yritys, kolmas ja neljäs, ja aina sama kielteinen tulos.

Jo käsitimme me, jotka olimme aikoneet lähteä huvikäynnille Madeiraan, että kapteenin kielto oli järkevä, ja koko huomiomme kohdistui nyt siihen kysymykseen, miten nuo Funchaliin menevät, joita oli kymmenkunta, pääsisivät maihin ja pääsisivätkö ollenkaan. Lähes viisi tuntia kesti sitä kamppailua; yhä uusia yrityksiä tehtiin, yhä uusia aluksia saapui kykyään koettamaan, mutta siltä jo näytti, etteivät nuo ihmisparat, joiden joukossa herätti huomiota eräs vanha, heiveröjalkainen ja kivulloinen saaren asukas, pääse nyt kotiinsa ollenkaan. Ehkäpä he saavat seurata "Weserissä" Brasiliaan saakka ja sitten joskus paluumatkalla, ehkä parin kuukauden päästä, yrittää kotiinsa! Siihen eivät kuitenkaan madeiralaiset tahtoneet millään hinnalla alistua ja pari nuorempaa heistä heittäytyi, kun hinaaja taas kerran yritti "Weserin" kylkeen, suin päin rappusilta liikkuvaan, vaappuvaan alukseen, — ihme kyllä he sinne pääsivätkin mereen joutumatta, ja nähtävästi ehein raajoinkin. Mutta useimmille, joukossa oli naisiakin, ei sellainen heittäytyminen ollut mahdollista. Hätä oli käsissä, näkyi kyyneleitä, kuului valituksia. Toiveita myrskyn pikaisesta asettumisesta ei ollut eikä valtamerilaivan, jonka määräaikanaan oli saavuttava taas merentakaisiin satamiin, auttanut jäädä sitä odottamaan. Neuvottomuus oli yleinen.

Ja koko tämän hälinän ajan parveili kuitenkin "Weserin" ympärillä hirmuaallokossa kymmenittäin soutuveneitä, jotka tapansa mukaan olivat saapuneet myömään linjalaivan matkustajille Madeiran tuotteita, hedelmiä, helmiä, kirjailtuja kankaita, kukkia, korituoleja ja muuta rihkamaa, jota he tavallisesti saavatkin hyvin kaupaksi. Pettymyksen tuotti siis heillekin tämä aallonkäynti, jopa pahan kolauksen heidän elinkeinolleen. Mutta ne nuoret, notkeat pojat, jotka elinkeinonaan harjoittavat taidesukeltamista ja laivankannelta mereen heitettyjen hopearahain hakemista syvänteestä, ne kumma kyllä suorittivat temppujaan tässäkin aallokossa ja kirkuivat hirveästi, että yhä uusia rahoja oli heitettävä mereen. Heitettiinhän niitä, eikä yhtään mennyt hukkaan. Mutta katselijan selkäpiitä karmi, kun nuo alastomat raukat värjöttivät heiluvissa aluksissaan ja vähänväliä heittäytyivät niistä veteen, joka ei suinkaan ollut aivan lämmintä sekään. Kiipesipä totta tosiaan muuan uimassa ollut poika heitettyä köyttä myöten laivamme kannellekin myymään kaulaansa kiedottuja helmiä matkustajille — hän oli varmaankin ainoa saaren kaupustelijoista, joka sillä kertaa sai jonkun "afäärin" tehdyksi.

Mutta sillä välin ponnistettiin yhtenään ja jatkuvasti madeiralaisten saamiseksi laivasta pois. Ja se, mikä ei ollut onnistunut voimakkaalle, tukevalle hinaajalle, se onnistui lopulta heikonnäköiselle, keveälle moottoriveneelle. Se hiiviskeli kauan laivan sivustalla ja vahti hetkeään ja jopa vihdoin sen onnistui asettua laivan kylkeen niin, ettei se eikä rappuset rusahtaneet rikki. Syntyi tavaton, äänekäs jännitys ja kiireinen toiminta. Lähtijät nostettiin miesvoimin alukseen, yksi toisensa perästä, kapsäkit heitettiin sinne huiskin haiskin, avuttomat naiset heitettiin miltei yhtä varomattomasti. Viimeisenä oli vielä se vanha, tutiseva, huonojalkainen herra. Hän seisoi ja vapisi rappusilla eikä uskaltanut astua ratkaisevaa askelta. Silloin roteva matruusi koppasi hänet kainaloonsa ja ojensi hänet kuin mytyn odottavalle moottorimiehelle — niin oli hänkin pelastettu. Mutta totta tosiaan se tapahtui viime hetkessä, sillä taas tuli korkea aalto, joka uhkasi rusentaa moottorin laivan kylkeen — pieni alus lipui silloin siitä liukkaasti syrjään ja kiiti kuin lokki hyrskyävälle ulapalle, mistä se kovasti heiluen mutta kauniissa kaaressa ohjasi kulkunsa rannalle rakennettuun pieneen suojukseen. Helpotuksen huokauksia kuului joka taholta.

Mutta meille, s.o. useimmille luokkamatkustajille, jotka olimme unelmoineet pääsevämme Madeiran saarelle jaloittelemaan, nousemaan sen reheviä rinteitä myöten korkeille kukkuloille ja siellä jossakin ravintolassa maistelemaan madeiraviiniä sen kasvinpaikalla, meille jäi pettymystä ja karsautta mieliin. Laivaan vivuttiin kiireellä ankkurit, ja täydellä höyryllä lähdettiin painamaan "autuaitten saarilta" pois aavalle merelle, kaukaista lounaista kohden, — parin viikon maaton taival oli nyt edessä. Kävelimme kannella huonoa onneamme sadatellen ja ihmettelimme, kun ei edes tullut vastaan sitä lämpöaaltoa, kuumuudesta puhumattakaan, josta aina oli kerrottu ja kerskailtu. Tuuli puhalsi kylmänä ja rajuna, palttoo oli napitettava tiukasti kiinni, — mitä lämmintä etelänmerta ja mitä leutoja passadituulia nämä nyt ovat!

Niin toisillemme valittelimme. Tulipa siihen vihdoin kapteenikin, joka oli vapautunut rasittavista komentotöistään, ja hänellekin tietysti ivallisesti ilkuimme näitä pettymyksiämme.

— Onpa tainnut luonnonjärjestys nyt mennä nurin, taikka ainakin vähän niukahtaa saranoiltaan. Päiväntasaajaa lähestyessämme on kylmä ja Madeirassa ei saatu madeiraa.

Ukon silmässä oli veitikka, kun hän vastasi, että me kyllä jo jonkin päivän perästä valitamme muuta kuin kylmyyttä.

— Mutta sen saamatta jääneen madeiralasin suhteen on valituksenne oikeutettu. Jos kuitenkin olisin laskenut teidät maihin ja sinne hengissä olisitte päässeet, niin siellä varmaankin nyt vihapäissänne laseja kallistelisitte. Sillä takaisin laivaan te ilmeisesti ette olisi päässeet. Näittehän itse sen menon.

— Näimme tosiaan, täytyi meidän myöntää.

— Siispä kiittäkää minua!

Ja pienelle seuralle, jolla oli kunnia syödä ateriansa iloisen kapteenin pöydässä, hän päivällisen päätyttyä kuiskasi:

— Tahdon korvata teille sen saamatta jääneen madeiralasin. Tulkaa hyttiini komentosillalle, katsotaan, mitä siellä on jäljellä edelliseltä matkalta.

Olihan siellä kapteenin kaapissa jokunen pullo jäljellä ja hyvää se olikin. Myönsimme pettymyksemme sitä myöten korvatuksi. Mutta tekemättä jäänyt retki "autuaitten saarelle" meitä sittenkin kaiveli ja kismitti — onhan noloa kotiin palattua tunnustaa, ettei tullut sillä kuuluisalla saarella ollenkaan käydyksi.

* * * * *

Tätäkään ei kuitenkaan lopullisesti tarvinnut tunnustaa. Sillä paluumatkalla Etelä-Amerikasta kävimme Madeirassa. Sieltä päin tullessaan eivät laivat kyllä yleensä poikkea tähän saareen, niillä on silloin tavallisesti toinen reitti. Mutta se laiva, jossa palasimme, poikkesi tavoistaan ja poikkesi Madeiraan — syistä siihen saan ehkä erikseen kertoa —, ja me saimme kauniin, tuulettoman päivän nauttia kukkain ja hedelmäin ja satojen turistien saaren ihanuuksista.

Toinen pettymys, kylmyys etelämerellä, jäi lyhytaikaisemmaksi. Niinkuin kapteeni oli ennustanut, saimme jo päivän parin perästä Madeirasta lähdettyämme ruveta vähentämään vaatteita, päivä päivältä yhä enemmän — ennen pitkää ne olisi halunnut vähentää ihan olemattomiin. Mutta se olkoon oma juttunsa.

KILPAILIJAT JA ARVOSTELIJAT.

Taivasta ja vettä, ei mitään muuta näkynyt vuorokausiin, viikkokausiin. Ei lintua, ei purjetta, ei laivansavua. Silmä, joka tuijottaa avaruuteen, ei saa kiinni mistään. Se väsyy ja mieli herpautuu. Seurustelu toisten matkustajain kanssa usein katkeaa, kun ei ole sanottavasti yhteisiä harrastuksia. Työtä ei voi tehdä, ei juuri kirjoitustyötäkään — ei ole laivassa tilojakaan siihen —, ja lukeminen siinä helteessä herpaisee. Mieli pyrkii painumaan raskaaksi.

Viihdyttääkseen tuota autiudentunnetta ja estääkseen matkustajain mielialan painumasta matalaksi, mikä mieliala muuten tuossa eristetyssä yhteiskunnassa helposti tarttuu ja levenee, ovat suurten valtamerilaivain yhtiöt ja johtajat, jotka kilpailevat keskenään, keksineet matkustajilleen monenlaista huvitusta. Paitsi jokapäiväisiä konsertteja, elokuvaesityksiä, sanomalehtiä, joissa päivän lennätintiedot julkaistaan, tanssi-iltoja jne., järjestetään näillä valtamerimatkoilla erilaisia urheilupelejä ja muita leikkejä ja kilpailuja, joihin varsinkin nuoret, mutta usein vanhemmatkin, matkustajat innostuvat. Pyrkimyksenä on saada mikäli mahdollista kaikki mukaan, yhteisesti voittamaan mieliin hiipivät ikävät ja lyhentämään pitkät matkapäivät. Sen tarkoituksen useimmat käsittävätkin ja ottavat sen vuoksi nuo erilaiset kilpailut, joihin he liittyvät mukaan, leikin kannalta. Niitä jatkuu laivan kannella viikon ajan päivästä toiseen, tulokset merkitään "pöytäkirjoihin" ja matkan lähetessä loppuaan jaetaan sitten yhteisesti hankitut palkinnot ja vietetään yhteiset lopettajaisjuhlat.

Mutta kaikki eivät osaa suhtautua näihin kilpailuihin pelkältä ajanvietekannalta, pyrkimyksenä lyhentää ruokaverojen välisiä rupeamia ja saada aamu nopeammin kulumaan iltaan. Muutamat innostuvat liiaksi itse kilpailuaatteesta, tulospisteistä ja palkinnoista. Toiset taas asettuvat tarpeettoman kriitilliselle kannalle koko kilpailuhankkeeseen, sitä ja sen harjoittajia ivaten. Mutta näinkin ollen tuo yhteisharrastus synnyttää jotakin mielenkiintoa ja eloa muuten kuolleeseen mielialaan laivan kannella.

Meitä oli "Weserissä" pari, kolme vanhempaa herraa, jotka aluksi omaksuimme tuon jälkimmäisen, kriitillisen kannan. Meistä oli naurettavaa nähdä, kuinka eräät kilpailuihin hullaantuneet varhaisesta aamusta iltamyöhäiseen oikein vakavissaan harjoittelivat varsin lapsellisia urheilutemppuja, köysirenkaiden heittämistä nastoihin, puulieriöiden viskaamista numerotauluihin, hiekkapussien sovittamista koloihinsa, jne., jotta sitten kilpailutunneilla voisivat loistaa toisten rinnalla ja voittaa mahdollisimman paljon pisteitä. Ihmetellen, miten isot miehet löytävät tyydytystä tyhjänpäiväisyydestä, seurasimme syrjästä noiden kilpailujen menoa ja laskettelimme sieltä suolaisia arvosteluitamme.

— Vähäpä lapsia huvittaa!

— Katsokaapa tuotakin keltapaitaista keikaria, hän on unhottanut kaiken maailman noiden köysirenkaiden vuoksi.

— Tosiaankin, hänen hermonsa ovat jo peräti jännittyneet, se ei voi olla terveellistä "lepoa" eikä ajanvietettä. Hänhän pelaa tuossa aivan kuin suurpörssissä tai englantilaisissa hevoskilpailuissa — silmät palavat ja posket hehkuvat, näettekös!

Nähtiinhän se. Mies odotti ilmeisen jännittyneenä, melkein läähättäen ja vavisten, vuoroaan, taivutteli käsivarsiaan ja räyhisteli rintaansa ikäänkuin kerätäkseen ennakolta kaiken taitonsa ja tarmonsa edessäoleviin heittoihinsa. Ja kun sitten hänen vuoronsa tuli, ei hän kyennyt itseään hillitsemään, vaan pyrki etuilemaan kaikkinaisin konstein, astui puolen askelta rajaviivan ulkopuolelle ja riiteli häikäilemättömästi, kun häntä siitä muistutettiin. Jos hänen heittonsa sitten onnistuivat hyvin, paremmin kuin muiden, esiintyi hän ylpeän ylimielisesti, voimatta salata kerskuvaa ilmettään. Mutta jos kaikista harjoitteluista ja etuilemisista huolimatta hänen heittonsa sittenkin epäonnistuivat ja pisteitä tuli vain vähän, kadotti hän vallan tasapainonsa. Hän syytti sitä tai tätä ulkonaista seikkaa, liukasta laivasiltaa, valon osumista silmiinsä tai muuta sattumaa. Siinä pidettiin hänen heittojensa jälkeen aina pitkät käräjät. Mutta kun toiset väsyivät hänen selityksiinsä ja jatkoivat peliään, kävi keltapaitainen keikari aivan murtuneen näköiseksi, lysähti vallan läjään, ikäänkuin olisi ollut kysymys jostakin todella vakavasta saavutuksesta taikka hänen onnensa ja elämänsä tarkoitus olisi riippunut noiden rengasheittojen onnistumisesta tai epäonnistumisesta. Kunnes hän taas rupesi kokoamaan voimiaan ja tarmoaan uutta heittovuoroaan varten.

Ne, jotka olivat pistemääriltään toisiaan lähellä ja muista edellä, "kantaa jurnuttivat" ilmeisesti kaunaa tai karsautta toisiaan vastaan ja vannoivat hammasta purren vielä näyttävänsä…

Tämä kaikki meitä syrjästä kuukkivia, vanhoja herroja kovasti huvitti ja arvostelumme kävivät yhä kirpeämmiksi ja myrkyllisemmiksi.

— Humpuukia!

— Heikkohermoisuutta!

— Matalaa sivistystä!

Sellaisia kritiikin voimasanoja singahteli piiristämme emmekä tietysti tulleet ajatelleeksikaan, että jos me olisimme antautuneet peliin mukaan, olisimme arvatenkin innostuneet niinkuin nuo. Yksi joukostamme kuitenkin virkahti:

— No, onhan hyvä, että muutamat edes voivat noin ehyeltään antautua näihin ajanvieteleikkeihin, sehän todistaa heissä toki olevan antautumiskykyä ja jotakin tarmoakin.

Mutta tämä puolustuspuhe ei saavuttanut meidän toisten kannatusta. Meistä olivat pelaajat, miehiset miehet, paljastaneet luonteensa pikkumaisia piirteitä, joita he muuten, tavallisessa kanssakäymisessä, onnistuivat peittämään. Eräs joukostamme virkkoikin:

— Tuollainen kiihko urheiluleikeissä osoittaa huonoa sopeutumiskykyä ja rajatonta itsekkyyttä. Katsokaas nyt tätäkin mustasilmäistä etelämaalaista! Hän ei ilmeisesti enää osaa ajatella mitään muuta kuin tuota peliä, hän olisi varmaankin valmis tekemään mitä hyvänsä, ollakseen siinä toisia ovelampi, valmis käyttämään mitä keinoja tahansa voittaakseen määrätyn määrän pisteitä. Muuten kohtelias ja hieno herra, tunnen hänet, mutta tämä peli ja kilpailu on vetänyt hänen luonteensa vinoon.

Tämä tuomitseva kanta oli meidän, syrjästä katseleväin, vanhempain herrain yhteinen, ja me nautimme siitä.

* * * * *

Mutta sattuipa sitten, että seuraavana päivänä näin yhden joukostamme, juuri sen, joka oli laukaissut tuon viimeisen, kirpeimmän arvostelun kilpailuista, työntämässä lautakiekkoa, mikä myöskin kuului palkittaviin kilpailulajeihin. Hän oli kuulemma ensin joutunut siihen toisen varamieheksi, jonka oli pitänyt poistua rouvansa luo, mutta sitten innostunut itse omakohtaisesti mukaan. Ja huomasinpa pian, että hän oli täysin siemauksin tempautunut pelin pyörteeseen. Takin ja liivit hän oli heittänyt yltään ja hikoili siinä nyt kilpailun kuumentamana ihan karpaloittain; vatsa teki hänelle tosin kiusaa hänen kumartuessaan ja henkselin raksit katkeilivat hänen ponnistellessaan, mutta siitä hän ei välittänyt. Hän laski jo pisteitä kuin iskostunut urheilija, iloitsi jokaisesta onnistuneesta heitostaan ja selitti laajasti jonkin epäonnistuneen otteensa syitä.

Tämä oli minusta peräti huvittavaa ja kun siihen saapui vielä joku eilisistä kritiikkikavereista, niin nauroimme ystävällemme oikein sydämen pohjasta ja hytkyvin vatsoin. Emmekä säästäneet kirpeitä arvostelusanoja. Ja kun se eilinen kaverimme pelinsä kuumeessa kulkea touhusi siitä ohitsemme, heitimme hänelle pari purevaa kompaa.

Mutta me saimme häneltä heti sanan sanasta. Hän otti asian vakavalta kannalta, pysähtyi tuokioksi luoksemme ja antoi meille asianmukaisen ojennuksen.

— Sellaista se on, kun vain syrjästä arvostelee, niinkuin minäkin eilen, — toista on, jos uskaltautuu leikkiin mukaan. Teillä on, hyvät herrat, vielä edessäpäin se kokemus, minkä minä jo olen tehnyt. Tuo vetelehtävä toimettomuutenne on yhtä typerää kuin syrjäinen arvosteluasenteenne. Viisastellessanne ette ymmärrä kilpailujen oikeaa merkitystä. Koskaan ei ole pelkkä passiivinen kritiikki tuottanut tyydytystä ihmissielulle, ei taiteessa, ei urheilussa eikä elämän vakavissa voimainponnistuksissa. Katsokaa: yrittäminen, antautuminen, se vain antaa luomisiloa ja tyydytystä sekä sisältöä elämälle.

— Näissä lautalieriön heitoissakin? — tällaisen kysymyksen pisti jompikumpi meistä arvostelijoista väliin.

— Irvistelynne on turha, vastasi eilinen toverimme kuin ylhäältä päin. — Pienetkin ponnistukset aiheuttavat tyydytystä, olkoonpa, että koko homma tuntuu mitättömältä "sub specie aeternitatis", että tulos yrityksistä aluksi on heikkoa — jokainen uusi ponnistus herättää uuden kaipuun ja avaa uusia mahdollisuuksia, tempaa mukaansa, vie eteenpäin, — sitä ei kylmä tai ivallinen kritiikki koskaan tee!

— Eteenpäin ja ylöspäin, veistelimme vielä, vaikka tavallaan jo hiukan nolattuina.

— Juuri niin, katsokaas! — Hän viilletti jo kiireellä ja kuin halveksuen ohitsemme, hänellä oli taas kilpailuvuoro käsissä.

Me iskimme silmää toisillemme ja hymähdimme, mutta hiukan kankeasti:

— Onpa ystävämme eilisestä paljon viisastunut ja saanut uuden elämänkatsomuksen.

— Ja muuttunut aktiivisuuden mieheksi, — kuka tuota olisi uskonut!

— Mutta huumorintajunsa hän on nähtävästi kadottanut, kuuluneeko sekin tuohon uuteen elämänfilosofiaan!

Me näyttelimme edelleen syrjästäkatsojan ivallisuutta, seistessämme siinä toimettomina kaiteen vieressä. Mutta tuntuipa melkein kuin mieliimme olisi hiipinyt hiukan katuva ja kaipaava epäilys: Taitaisipa tässä tyhjäntoimittamisessa olla meillekin hauskempaa, jos olisimme antautuneet mukaan johonkin helpompaan peliin — ei kilpailun vuoksi, vaan ollaksemme mukana yhteisessä ajanvietehankkeessa. Nyt seisomme täällä syrjässä iva ja kritiikki huulillamme, mutta samalla lisääntyy mieleemme ikävän ja karsauden tunnetta. Mutta täytynee säilyttää arvokkaasti kerran otettu asenne, kun ei aluksi innostuttu mukaan, — huonomman osan me nähtävästi kuitenkin olemme valinneet.

Tämän myönsimme nyt hiljaisessa mielessämme, ainakin allekirjoittanut sen teki, mutta otettu asenne ja hitauden laki esti meitä sitä katumustamme toisillemmekaan myöntämästä. Istua jökötimme vain siihen syrjästäkatsojain penkille, jossa usein olimme kilpailijain tielläkin. Kannoimme karsautta mielessämme ja vain harvakseen saimme enää lasketelluksi toisillemme jonkin viisastelevan kuiskauksen. Mehän tässä "paikkaamme mökön turkkia", tämä muisto lapsimaailmasta selkeni vähitellen tajunnassani ja totta tosiaan se asenne minua jo harmitti.

Ja annas ollakaan, seuraavana päivänä saimme mekin tekosyyn heittäytyä mukaan. Kilpailuihin kuului köyden vetokin, "kissanhännän kiskonta". Miehet jakaantuivat kannella kahteen leiriin, jotka vetivät köyttä kumpikin taholleen. Toisella puolella oli vetäjiä yhtä vähemmän kuin toisella ja silloin minulle, sivulla seisovalle, osoitettiin köyden päätä kehoittaen tulemaan vetämään avuksi. Ja heti viskasinkin takin päältäni ja tartuin oikein täydellä höyryllä köyteen, pinnistäen sitä voimaini takaa "meidän" puolelle. Ja raskas ruhoni lienee osaltaan vaikuttanut, että köysi todellakin lähti hiljaa ja hitaasti kulkemaan sinne "meidän" puolelle, — iloitsin siitä tuloksesta, siitä "voitosta", oikein lapsellisen raikkaalla mielellä. Ja kun silmäsin sinne köyden toiseen päähän, joka sitkeästi vastaan pinnaten seurasi mukanamme, näin siinä tuon eilisen kritiikkitoverini hiki päässä ja naama punaisena vetämässä köyttä päinvastaiseen suuntaan.

TIESI AINA PAREMMIN KUIN MUUT.

Keskustelut valtamerilaivan seurustelu- tai savusaleissa koskevat usein kyllä sitä uutta maata, johon ollaan menossa, useimmille matkustajille vielä tuntematonta. Silloin esiintyy tavallisesti seurassa asiantuntijoita, jotka jo ennen, ehkä monta kertaa, ovat olleet tuossa uudessa maassa ja siten saattavat antaa ensikertalaisille hyviä neuvoja tropiikin oloista ja valaisevia tietoja sieltä. He kertovatkin tavallisesti mielellään, heidän kokemusperäiset tietovarastonsa ovat kukkuroillaan ja he keventävät niitä kernaasti, samalla usein ja ilmeisellä nautinnolla oikaisten sitä, mitä matkaoppaista ja kertomuksista on luettu ja todeksi uskottu. He haluavat saada ja säilyttää siirtolaismaan erikoistuntijan maineen.

Jos silloin sattuu — ja meidän matkalla sattui useinkin —, että yksi asiantuntija kertoo jonkin seikan, esim. yhteiskunnallisen tai maantieteellisen ilmiön tai kulttuuripiirteen, yhdellä tavalla ja toinen siihen silloin antaa varsin toisenlaisen selityksen, niin sitäkään ei voi kovin ihmetellä. Onhan se maa, Etelä-Amerikka, johon ollaan menossa ja jonka oloista on kysymys, niin tavattoman suuri, niin monenlaisia alueita ja kehitysasteita käsittävä, niin moniin valtioihin jakaantunut ja niin erilaisia elinkeinoja ja luonnontuotteita edustava, että mies, joka on elänyt ja asunut etelässä tai idässä, tietenkin kuvaa asiat toisin kuin se, jolla on tietonsa tai kokemuksensa pohjoisesta tai lännestä. Mutta ihan samoistakin oloista puheen ollen voi joskus "asiantuntijain" kesken syntyä aivan kiihkeitä, väliin henkilökohtaisuuksiin meneviä väittelyitä — toinen julistaa, että hänen pöytätoverinsa, joka kuitenkin hänkin on ollut Amerikassa esim. 10-20 vuotta, esittää asiat väärin, ja toinen kimpaantuu ja antaa sanan sanasta.

Siitä voi kehittyä murheellisia, jos koomillisiakin tilanteita. Muistan sellaisen, jolloin eräs mustapintainen mies päättävästi julisti, että vastaväittäjä ei ole koskaan hänen maassaan, Brasiliassa, käynytkään taikka on käynyt siellä unenpöpperössä, ja tämä taas kääntyi seurueen puoleen ihmetellen, missä tarkoituksessa tuo toinen tahtoi esittää yleisesti tunnetutkin asiat päin hiiteen. Kunnes selvisi, että toinen oli oleskellut Amazon-joen suomailla, toinen Uruguain rajavuoristossa.

— No, mikset tuota heti sanonut! nauroi toinen soimaajista jo sovinnollisesti.

— Mutta samassa maassa on kuitenkin oltu molemmat. Terve!

Mutta matkueessamme oli varsinkin yksi asiantuntija, peräti itsetietoinen ja varma mies, joka tahtoi tuntea kaikki asiat paremmin kuin muut ja aina oikaisi kaikkien muiden tiedot, olivatpa nuo kuinka yleispäteviä ja henkilökohtaisiinkin kokemuksiin perustuvia tahansa. Sanoimme häntä Kaikkitietäväksi ja hänen asiaanpuuttumisensa meitä muita yhtä usein harmitti kuin huvitti.

Oli puhe esim. tropiikin kuumuudesta ja miten siellä paahtava aurinko raukaisevasti vaikuttaa pohjois-eurooppalaisen työtarmoon. Silloin hän heti puuttui puheeseen ja selitti sormi pystyssä:

— Ei siihen vaikuta aurinko — aurinko on terveyden lähde, joka kaikkialla, etelässäkin, lisää sekä ruumiin että sielun voimia. Raukeus johtuu liikkeelläolosta, työstä, jota ei outo helteessä kestä…

Menepäs siihen väittelemään! Osaksi hänen julistuksensa kai ei pitänyt paikkaansa, osaksi se sisälsi alkuperäisen väitelmän, hiukan vain toisin sanottuna.

Taikka oli puhe siitä, kuinka kahvin viljelyksellä laajoilta maa-aloilta on ryöstetty niiden kasvuvoima — raskasta siihen on myöhemmin saada muuta kasvullisuutta käyntiin.

— Ei asia ole niin, oikaisi silloin Kaikkitietäväinen.— Kahvimaat ja muut viljelykset on pidettävä toisistaan erillään. Kahvipensaat on sitten jätettävä sikseen ja niiden maille laskettava karja eräiksi vuosikymmeniksi. Sen jälkeen nuo maat kyllä taas elpyvät.

Niin, kaipa sitten joskus! Kerran oli kysymys Etelä-Amerikan luonnonrikkauksista, sen eri osissa tavattavista metalleista ja mineraaleista, joista luetaan jo alkeismaantiedossa, sen vuoriaarteista, jaloista ja puolijaloista timanteista jne. Kaikkitietävä oikaisi:

— Näiden luonnonrikkauksien merkitystä liioitellaan suunnattomasti. Niitä on verraten vähän, kullat ja hopeat kaivoivat alkuasukkaat tarkkaan jo esille ja eurooppalaiset valloittajat ryöstivät ne sitten heiltä — näitä aarteita laivattiin edellisillä vuosisadoilla Eurooppaan. Vuorten louhiminen jalometallien etsimiseksi ei enää kannata, — saatte louhia nuuskaksi kokonaisen vuoren ja löydätte siitä ehkä yhden timantin tai kapean sinkkisuonen tai palasen platinaa. Se ei kannata, niinkuin eivät hiilikaivauksetkaan, — hiilet ovat siellä liian nuoria. Ja rautamalmikin on huonoa ja kaukana…

— Ohoh, ihmettelimme me ensikertalaiset, — mikä tässä tulevaisuuden ja rikkauksien kehutussa maassa siis oikein kannattaa? Ehkä hedelmäinviljelys?

— Ei, hedelmäinviljelyksestä ei siinä hellemaassa koskaan tule suurtuotantoa, — useat hedelmälajit eivät siellä ollenkaan menesty — ja viljanviljelyksestäkin vain erinäisissä valtioissa. Karjatalous pitäisi myös asettaa aivan uudelle, järkiperäiselle kannalle, jos siitä mieli saada vientitavaraa, ja siihen tässä maanosassa tuskin on edellytyksiä.

— Siis vain kahvi, puuvilla ja kumi?

— Niidenkin kulta-aika Etelä-Amerikassa on oikeastaan ohi, sitten kun niitä on ruvettu halvemmin ja järkiperäisemmin tuottamaan muissa tropiikin maissa. Kumi esim. oli täällä ennen arvokas aarre, sitä ei saatu mistään muualta. Mutta näissä valtioissa pantiin sille niin korkea vientitulli, että se kävi tarvitsijoille ylen raskaaksi. Silloin kuljetti joku yrittäjä sen puun, josta kumipihkaa vuotaa, muualle, muistaakseni Ceyloniin, ja rupesi sitä siellä viljelemään. Se menestyi, sen viljeleminen kehittyi, eikä kumin kuljetus Amerikan aarniometsistä enää kannata, vaikka vientitullikin poistettaisiin.

— Soh, huonostihan siellä siis ovat asiat…!

Kaikkitietävän puheissa ja oikaisuissa oli aina siteiksi jotakin totta ja järkeä, mutta aina myös kovasti liioiteltua yksipuolisuutta. Siksi toiset asiantuntijat eivät enää viitsineet hänen kanssaan väitellä eikä hänen juttujaan ja alituisia oikaisujaan kuunnellakaan, ja me ensikertalaiset jäimme hänen ainoiksi kuulijoikseen, sillä hän kertoi joka tapauksessa hauskasti. Oikeat asiantuntijat vetäytyivät pois, muristen:

— Kuka hänelle on antanut ainoan oikean tietokirjan arvon ja valtuudet?

— Ja kuka on nimittänyt hänet yliprofeetaksi, joka voi sanoa, miten vastainenkin kehitys on kulkeva!

Mutta kerran taas, ison seurueen ollessa koolla tupakkasalissa, tuli puhe Etelä-Amerikan valtioiden rahan arvosta, eri valuuttain vaihteluista ja niiden syistä jne. Joku kertoi silloin, että vaikka erään sikäläisen maan paperirahalla ei olekaan kultakatetta, on siellä kuitenkin sellaisiakin paperirahoja, joita ilmoitetaan lunastettavan kullalla.

— Se ei pidä paikkaansa, julisti heti Kaikkitietäväinen, — sellaisia rahoja ei ole.

— Niin, lunastaako asianomainen valtio ne todellisuudessa vai eikö, siitä en mene takuuseen, virkkoi siihen ilmiön kertoja. — Onko se laki, johon tuossa paperirahassa viitataan, ehkä kumottu, sitä en myös tiedä, mutta sen tiedän, että setelirahoja on, joissa sanotaan, että valtio lunastaa ne kullalla.

— Ei, tässä täytyy olla jokin erehdys, kinaili Kaikkitietävä edelleen.
— Eikä sellaisia rahoja ole koskaan ollutkaan.

— Mutta olen itse nähnyt sellaisia, niitä on, intti ensimmäinen väittelijä kuumeten.

— Ei ole, eikä niitä voikaan olla, koska…

Keskustelu rupesi taas tulistumaan ja käymään kiusalliseksi.

Kun asia ei meitä ensikertalaisia kovinkaan kiinnostanut, rupesimme vetäytymään riitapaikalta pois. Mutta samassa nousi seinänvierustalta eräs syrjästä kuunnellut mies, astui Kaikkitietävän luo ja virkkoi:

— Älkää olko liian varma asiastanne tällä kertaa, sillä minäkin tiedän…

— Tekin erehdytte, keskeytti Kaikkitietävä. — Pyydän anteeksi, että minun se täytyy sanoa, mutta kun asia kerran niin on.

Silloin tuo seinänvierustalta tullut mies veti verkalleen esiin lompakkonsa, selaili tuokion sen muuatta lokeroa ja nykäisi sieltä setelin, jonka hän sanaa puhumatta näytti seurueelle. Se oli asianomaisen maan paperiraha ja siinä todella luettiin, että valtiopankki lunastaa sen ja sen lain mukaan tämän setelin kullalla…

— Minulla on tämä mukanani viimesyksyiseltä matkaltani asianomaiseen maahan…

Syntyi hetken tauko. Ilmeistä vahingoniloa säteili kaikkien seurueessa olevain silmistä, jotka kysyvinä kohdistuivat Kaikkitietävään. Tuokioksi kävi tämäkin nyt mykäksi, katseli rahaa, käänteli sitä, kakisteli ja näytti suuttuvan. Mutta kohta palasi entinen varmuus jälleen hänen kasvoihinsa.

— Tämä on jonkun poikkeusajan, kapina-ajan seteli, jolla ei ole mitään merkitystä. Ei valtio sitä lunasta, ei ainakaan täyteen kulta-arvoonsa, tällaisia papereitahan voi joskus löytää…

Mutta hymy ei hälvennyt seurueessa olevain kasvoista, ja hetken kuluttua Kaikkitietäväinen lähti ulos jaloittelemaan.

KURITTA KASVANUT.

En voinut sille mitään, että aina kun ateriasaliin astuessani näin sen hienon ja hienopiirteisen, sametti-ihoisen ja mantelisilmäisen naisen, joka hyvän hyvyyttä oli asetettu vierustoverikseni ruokapöytään, tulin pahalle tuulelle. Onneksi se ei tapahtunut joka päivä. Sillä oikullinen kun oli, hän jäi usein ateriasaliin tulematta — kannatti kai ruokansa huoneeseensa, — taikka saapui, välittämättä kellonsoitosta, toisten jo lopetellessa ateriaansa ja söi siis yksin. Mutta useinhan jouduin tuntemaan tuota vaistomaista vastenmielisyyttä.

Miksikäkö kävin pahalle tuulelle, kun vierustoverini oli saapuvilla? Pelkään, etten osaa sitä tyydyttävästi selittää. Hän oli kyllä kaunis "donna", ilmeisesti argentinalainen, olipa ehkä monen mielestä suloinenkin, ja saapuessaan saliin hän saattoi suoda ympäristölleen ylen armollisen, ystävällisen tervehdyksen tai kiehtovan katseen tummista silmistään — aina sitä ei suotu. Nähtävästi hän oli rikas, oli kai saanut jonkinlaisen kasvatuksenkin; hänen pöytätapansa olivat sangen hienostuneet ja kun häntä puhutteli — hän käytti hiukan, mutta hyvin huonosti, ranskankieltä — hän vastasi asianmukaisesti, ei varsin nerokkaasti, — erikoisen intelligentti hän ilmeisesti ei ollut —, mutta vikuroimatta.

Vika ei siis ollut siinä. Vastenmielisesti vaikutti minuun etupäässä se, että naapurini oli niin vietävän "poispilattu", lopen hemmoteltu ja sen vuoksi juonikko ja konstiniekka. Tarjotut ruoat, niin hienot ja herkulliset kuin valtamerilaivassa on valita asti, eivät hänelle kelvanneet, vaan hänelle piti valmistaa erikoiset annokset, milloin mistäkin kasviksista tai säilykkeistä. Luulin ensin, että vierustoverini oli sairas ja määrätty pitämään erikoista ruokajärjestystä ja ettei hän saanut syödä esim. lihaa. Mutta eikö mitä, kyllä hän lihaa söi, mutta ei samaa kuin muut, se piti hänelle eri tavalla valmistaa. Kun muut söivät maukkaita viilokkeja, hän komensi tarjoilijan tuomaan itselleen erilaisia lihaleikkeleitä. Tavallinen, hyvä ruokaleipä ei tietenkään kelvannut, se piti hänelle paahtaa ja tarjota lämpimänä. Perunat pois, niitä hän ei syö koskaan, hänelle piti laittaa erikseen perunamuhennosta. Ja jälkiruoat olivat milloin liian kylmät, milloin liian imelät.

Se oli juonittelua aterian alusta loppuun — uuspeili koko tyttö! Sillä tytöksi häntä ensin luulin, mutta pian kävi selville, että oli hänellä sentään mieskin, joka istui vinosti vastapäätä ja sai passailla häntä yhtenään, tarjoilijan lisäksi, sekä hänen oikkujensa mukaan antaa kyökkimestareille nuo monet erikoiskäskyt ja torua heitä, milloin tilaus ei sittenkään tullut mieluisesti suoritetuksi. Aviomies tarjosi rouvalleen milloin mitäkin hienoa viiniä, mutta niissä oli aina jokin vika, ei maistunut. Hän vaati silloin kivennäisvettä, mutta nyrpisti sillekin pientä nenäänsä, — väliin siinä oli hiilihappoa liian paljon, väliin liian vähän.

Siinä saivat kaikki tarjoilijat olla varpaillaan ja juosta yhä uudelleen edestakaisin vaihtamassa tilauksia. Mutta ennen muita sai olla varpaillaan tuo aviomiesrukka, — en totta totisesti olisi tahtonut olla hänen housuissaan!

Onko hän joku ylimyshenkilö, kysyin itseltäni tuota menoa katsellessani, herttuatar tai kreivitär tai muu hienous? Ei, sain selville, että hän oli tavallinen porvarisnainen, rikas tosin, mutta siinähän sitä olikin, — siksi kai sai aviomies, joka mahdollisesti oli köyhä, olla herrattarelleen noin peräti alamainen. Hienostuneeksi ylimysnaiseksi hän oli muuten liian konstikaskin ja vaativainen. — Näyttelijätärkö, primadonnaeleinen? — Ei, sellainen näyttelisi varmasti oikkuilunsakin paremmin. Ei hän ollut mitään erityistä, lienee vain lapsesta asti saanut olla liian hyvillä päivillä, elänyt hemmoteltuna perijättärenä, jonka ei koskaan ollut tarvinnut tehdä mitään eikä kieltäytyä mistään, — — "käsillä kannettu" ensiksi isänkodissa ja sitten miehelässä.

"Kuritta kasvanut" — niihin sanoihin keräsin piankin havaintoni. Hän ei ole elämässään koskaan saanut ojennusta eikä kuria eikä koskaan kärsinyt mitään. Eihän ihmisen yleensä ole toivottava toiselle kärsimyksiä, mutta totta tosiaankin olisin suonut, että viereiselleni mantelisilmälle esimerkiksi olisi syntynyt lapsia, paljon ja pahantapaisia lapsia, joita hänen olisi ollut pakko hoitaa ja vaalia, unhottamalla itsensä, taikka että hänelle muuten elämässään tulisi joitakin koettelemuksia ja vastamäkiä, joilla liiat oikut karisisivat pois ja joiden varrella hän kerrankin oppisi tuntemaan, mitä elämä on. Hän ei nähtävästi ole lapsena koskaan saanut "piiskoja", siksi olisi tarpeellista, että elämä häntä myöhemmin edes vähän vitsoisi. Näin pahansuopa olin.

Mitä, vihaanko tuota minulle vierasta, hentoa ja kaunista naista, ja miksi kaiken järjen nimessä? Mitäpä hän ja hänen ehkä kaltto kasvatuksensa minuun kuuluu, miksen voi suhtautua häneen niinkuin vieraaseen ihmiseen ainakin, kylmästi ja kohteliaasti. Koetin voittaa vastenmielisyyteni, puhuttelin vierustoveriani taas, etsin jonkin keskusteluaiheen, kehittelin sitä, ja hän vastasi armollisesti. Mutta siihen se jäi, ja tuokion kuluttua jäin itsekseni taas aprikoimaan syitä suvaitsemattomuuteeni. Tämä nainen mahtaa olla ja onkin sellaisen rodun ja sivistyksen edustaja, jota en ymmärrä ja joka on jotenkin niin aivan toista, kuin mihin olen tottunut. Tiesinhän, että etelämaalaisen ja varsinkin romaanisen rodun naiset kasvatetaan niin aivan toisella tavalla ja toisissa tarkoituksissa kuin meillä pohjolassa, että sikäläinen naisihanne ja naisen palvonta on jotakin vallan muuta kuin meillä. Tiesin, — naisen avuttomuus ja hemmottelu on siellä ylinnä ihanteena —, mutta en voinut enkä tahtonut sitä tietoani soveltaa käytäntöön. Siksi oli koko ilmiö minusta vastenmielinen, siksi "jurnutin".

Mutta mantelisilmä nainenkin lienee vaistomaisesti tuntenut, ettei hän minussa ollut löytänyt ihailijaansa. Ja kun ruokasalissa jonkin ajan perästä, uusien matkustajain saavuttua, istumajärjestystä muutettiin, havaitsin, että mantelisilmä aviomiehineen oli siirtynyt toiseen pöytään. Se oli minulle suoranainen helpotus — ja eikö liene ollut niin hänellekin.

MIKÄ ON IHANINTA?

Lähes kaksi viikkoa oli kuljettu katkeamatonta, laidatonta valtameren ulappaa, jossa silmä ei tavannut mitään, aina vain edessä ja takana pelkkää vettä ja taivasta. Se avaruuden yksitoikkoisuus oli lyönyt mieliin avuttoman autiuden tunteen, kasvattanut mielikuvan siitä, että kaikki muu elämä oli jo kadonnut maailmasta, meidän laivamme vain oli jäänyt yksin kyntämään sitä laidatonta merta, johon muu maailma, sen elämä ja rientoilu, oli hukkunut. Tuntui usein siltä, ettei tästä enää rantaa tulekaan.

Silloin, eräänä iltamyöhänä, pilkoittaa kaukaa Brasilian rannikon himmeä majakkatuli, — tuossa jo toinenkin. Se on totta, näkö ei petä. Tuskin silloin maltetaan mennä nukkumaankaan — maata on siis sittenkin olemassa! — mutta väsymys lopulta voittaa. Ja aamulla häämöttää laivan edessä todella korkeavuorinen saari, joka vähitellen kasvaa ja saa selkeät muodot, jopa väritkin. Siellä on todellakin maata ja elämää, ja pian sitä elämää huomataan laivan ympärilläkin. Ensimmäinen delfiini porskauttaa hilpeästi keulan kupeella, ensimmäiset lokit lentää leuhahtavat saarelta ulos saalistamaan laivasta heitettyjä ruokajätteitä, ja sen ensi saaren kupeitse rupeaa kuultamaan toinen, korkea, kalju kallio, ja pian jo kolmas ja neljäskin.

Laivan kannella vilkastuu liike nyt varhemmin kuin muina aamuina. Monet matkustajat, jotka tavallisesti vasta puolilta päivin ovat nousseet esille laivan uumenista, häärivät nyt kannella lähtövalmistuksissa ja pysähtyvät vähäväliä katsomaan kalliosaaria, noita melkein outoja ilmiöitä. Laivamiehet tekevät puhdasta, kiilloittavat messinkisaranoita, lajittelevat köysikimppuja ja laittavat "lankonkeja" laskukuntoon. Kaikilla on iloinen ilme kasvoillaan, ollaanhan tulossa satamaan tunnin, parin perästä.

Merellä on monta päivää ollut melkein tuuletonta, laineet ovat vain omia aikojaan liplatelleet, ja helle on siinä paahteessa käynyt vallan sietämättömäksi. Nyt puhaltaa toki sievoinen maatuuli, ei tosin raikas, sillä hehkuva on tuulikin, mutta se leuhuttaa kuitenkin hiostuneita vaatteita ja hivelee polttavaa hipiää. Mutta entäpä, kun tästä joudutaan tyyneen satamaan ja sitten maihin, miten siellä helle kestetään!

Laiva suuntautuu jo Rion lahteen ja mantereen korkeat, maailmankuulut vuoret kuultavat esiin. Niiden alla on Rio de Janeiron kaupunki. Tuoltahan jo pistäikse kuin paksu sormi taivasta kohden "Sokeritopaksi" ristitty tunturi, — tunteehan sen jo kertomuksista, joita matkan varrella on luettu. Ja tuo rannikon helmivyö, josta niinikään on matkakirjoista luettu, se on tietysti valtamerenaaltojen muodostamaa hyrskyä, kun ne lyövät rannikon kallioita vastaan. Ihanasti se pärske hohtaa päivänpaisteessa. Vastakohtina ulkosaarten kaljuudelle ovat rannikon vuoret melkein huippuihinsa saakka vihreät, niillä kun rehevöi Brasilian rikas kasvullisuus. Jo vilahtelee saarten lomitse, rannikon rinteillä, kauniita, maurilaistyylisiä huviloita, ja sirot moottoriveneet puikkelehtivat väylän poikki kertoen sataman läheisyydestä.

Vauhti hiljenee, tulli- ja satamaviranomaisia saapuu moottoriveneellä laivalle. Seison siinä matkustajain joukossa kaiteeseen nojaten, katselen lähenevää rannikkoa ja muistelen kaikkea sitä kauneutta, jota on kuvattu olevan siinä maassa, johon olemme saapumassa. Hiki valuu, tuulen taas tauottua, kasvojani ja kaulaani pitkin, mutta en ole sitä huomaavinani, tämä hellehän on kuitenkin kerta kaikkiaan kestettävä. Vieressäni seisoo eräs ruskeaksi ahavoitunut saksalainen, joka on kauan ollut Brasiliassa ja nyt taas palaa sinne lyhyeltä lomakäynniltä kotimaasta. Matkan varrella olen usein kuunnellut hänen kertomuksiaan tästä aurinkoisesta maasta ja sen luonnonkauneudesta. Käännyn nyt, saapumishetken jännityksessä, jälleen hänen puoleensa ja virkan hiukan haltioituneena:

— Nyt siis ollaan perillä, nyt saan minäkin tutustua toiseen kotimaahanne. Mutta sanokaa te, joka täällä niin kauan olette ollut, mikä lopultakin on teistä suurenmoisinta ja ihaninta tässä armoitetussa maassa.

Ruskeapintainen mies pyyhkäisee hikikarpalon otsaltaan, miettii hetkisen ja virkkaa sitten:

— Mikä on ihaninta? Sehän on niin subjektiivista, maku ja nautitsemiskykykin on niin erilaista…

— Mutta teistä henkilökohtaisesti, tiukkaan, — mikä on teistä tuntunut täällä ihanimmalta?

— Niin, kuinka nyt sanoisin. Kun on työskennellyt helteisen päivän varsinkin ulkona, kun päivä vihdoin kääntyy iltapuoleen ja pääsen palaamaan kotiini, kun silloin otan jääkaapista pullon kylmää olutta ja siemaisen sitä suuren lasillisen yhdessä kulauksessa, — niin, tiedättekö, se on tässä maassa lopultakin kaikkein ihaninta…

Hän hymähti ja minä nolostuin. Ymmärsinhän hyvin, että tuollainen kulaus kuvatuissa oloissa mahtoi tässä hellemaassa tuntua varsinkin saksalaisesta erikoisen ihanalta ja että sen nautinnon rinnalla monet muut kalpenivat. Mutta en ollut juuri sellaista "ihanuutta" tarkoittanut enkä sellaista vastausta odottanut haltioituneeseen kysymykseeni.

Tyydyin siihen kuitenkin, en kysellyt enempää. Laiva lipuikin jo syvemmäs satamaan ja meidän oli erottava, painuaksemme itsekukin kannen alle panemaan matkatavaroitamme lopullisesti kokoon, sillä Rio de Janeiron laituri ja siinä valtamerilaivaa odottava väkijoukko oli jo tuossa juuri edessämme. Oltiin perillä.

PIENI AUTORETKI.

En rohkenisi ryhtyä laatimaan pientäkään, osittaistakaan kuvausta siitä suuresta maasta, Brasiliasta, jossa jouduin viettämään kuukauden päivät, enpä edes sen pääkaupungistakaan, siksi erikoinen se on luontonsa, edellytystensä, asujaimistonsa ja tämän ajatustapain puolesta — siihen esitykseen vaadittaisiin perusteellisemmat tutkimukset ja perehtymiset kuin mitä tuolla ajalla ehtii saavuttaa. Jokin henkilökohtainen muistelma, kokemus tai havainto tuosta oudosta maasta voi enintään tulla tässä jutustelun aiheeksi satona valtamerentakaiselta matkaltani. Teen tämän "varauksen" jo heti, ettei lukijani luulisikaan minun yrittävän ryhtyä kuvailemaan tuota kaukaista maata ja sen oloja.

Siksi: jokunen pikavalokuva vain.

* * * * *

Erään hyväntahtoisen maanmiehemme kutsusta pääsimme, omaiseni ja minä, muutamana maaliskuun sunnuntaina ajelemaan autolla Rio de Janeiroa ympäröivään vuoristoon. Laitakaupungin verraten alkeellisten asumusseutujen läpi nousimme rinteitä kiertäen verkalleen ylöspäin ja tuokion kuluttua avautui jo eteemme ensimmäisiä, ihania näköaloja rantalakeudella sijaitsevan kaupungin ylitse merelle päin. Taas kiemurteli tie, joka on rakennettu usein hyvinkin jyrkkien rinteiden reunalle, vuorten taakse, jotka peittivät merinäköalat, mutta siellä avautui samalla uusia, ihmeellisiä nähtävyyksiä. Ylivoimaisen vaikutuksen teki siellä varsinkin rinteiden rehevä kasvullisuus. Kasvit, jotka kotona pohjolassa kituvat kukkaruukuissa, rehoittavat täällä miehen ja kahdenkin mittaisina lehti- tai runkokasveina, joista toisissa upeilevat suuret, voimakasväriset kukkaset. Väliin ne ovat paksupiikkisiä, kovalehtisiä aarniokasveja, joiden lomitse ainoastaan hakkuukirveen avulla voi päästä, väliin taas suuria, tuuheita tasalatvapuita, jotka komeilevat koreassa, sinipunertavassa tai vaaleankellertävässä kukoistuksessa, niin että koko metsä on värikylläinen; väliin vielä pitkäluikeroisia, köysimäisiä loiskasveja, liaaneja, jotka kietoutuvat toisten puiden ympärille, heittäytyvät puusta toiseen, usein tien ylitsekin, ja vaikuttavat käärmemäisiltä vonkareilta — niiden satojen eri kasvien nimiä on mahdoton muistaa. Mutta yhteisesti ne muodostavat ihanan tropiikkimetsän.

Tällaisen tuuhean lehtimetsän läpi ajaessamme pysäyttää herttainen, kaikkiin tropiikin ongelmoihin hyvin perehtynyt ohjaaja-isäntämme äkkiä autonsa ja osoittaa:

— Tuossa kasvaa villiytynyttä kahvipensasta, joka parhaillaan on hedelmässä. Haluatteko oksan mukaanne?

— Tietysti, ja katsotaan pensasta lähemmin.

Noin parin metrin korkuisessa varressa oli useita hedelmäoksia, joissa jokaisessa oli satakunta hedelmää, pyöreitä, punaisenruskeita, noin ruusunhedelmän kokoisia ja muotoisia marjoja, joita siitä saattoi poimia kuin vattuja varresta. Niiden pehmeän ulkokehyksen sisäpuolella on vastakkain kaksi vaaleaa papua. Siinä ovat nyt "kahvipavut", noista marjoista nektarimme lähtee. Varsinaisille kahviviljelyksille on pensaat tietysti istutettu rivittäin ja laaduiltaan lajiteltu. Nämä metsäpensaat olivat villiytyneitä karkulaisia, muun vesakon keskessä lymyileviä, joiden hedelmä kuitenkin saattaa olla yhtä käyttökelpoinen ja maukas kuin viljelty kahvi. Marjat vain kuivataan, roskat karistellaan eri menetelmillä pois, pavut puhdistetaan, — mutta tässä ei ole tilaisuutta ruveta selittämään kahvinviljelyksen eri keinoja eikä salaisuuksia.

Banaanipuita — taikka pensaitahan ovat tavallaan nekin — kasvaa myös villiytyneinä noiden rinteiden välisissä, alavammissa laaksoissa. Mutta ajoimmepa useiden huvilain tai viljelystarhain ohi, joihin näitä isolehtisiä rytikasveja oli istutettu ja joissa parhaillaan tuoreista, verraten hennoista vuosivarsista riippui kauniinkellertäviä, raskaita banaaniterttuja, kussakin noin 50-60 hedelmää. Satoa korjattaessa hakataan nämä varret terttuineen pois — uusia varsia kasvaa rungosta jo silloin uutta satoa varten. Huvilain portilla seisoi usein niiden asukkaita, enimmäkseen mustia, tarjoamassa ohiajaville tarhainsa tuotteita pienestä rahasta. Ostimme tertun, joka iskettiin meille rungosta irti, ja syödä mauskutimme sitten taipaleen varrella noita maukkaita hedelmiä. Vuoroin pistettiin poskeen samoin tien ohesta ostettuja mandariineja, jotka ovat kooltaan suurempia ja maultaan imelämpiä kuin eurooppalaiset.

Talojen ohi ajettaessa olin oudoksuen katsellut noin viiden metrin pituisia keppejä, joita niputettuina oli ladottu pystyyn kattoa vastaan. Vihdoin kysäisin:

— Mitä ongenvapoja nuo ovat?

— Ne ovat kuivamaan pantuja sokeriruokoja, vastasi ohjaajamme, — niistä saamme kahviimme sokerin.

— Kepinpalako vain kuppiin?

— Vaatii se sentään vähän perusteellisempaa valmistelua, mutta ei kovinkaan monimutkaista. Ja voipa "kepinpalaakin" senpuolesta pureskella nautinnokseen.

Siellä täällä vilahteli tien poskessa kellertävä, alava kenttä, jossa noita ruokoja kasvoi kuin jättiläisryteikköä. Ja erään talon portilla kaupattiin meille kuorittuja sokeriruo'on paloja, joita oli pistetty eräänlaiseen tikkuviuhkaan. Maisteltiin siis näitäkin "sokeripaloja", joilla paikkakuntalaiset kuuluvat työn varrella virkistävän suutaan, ja imeliähän ne olivat, jopa äiteliä, ja sitäpaitsi kovasyisiä, — mieluummin pureskelen sokerijuurikasta. Mutta nuo ruo'ot muodostavat tärkeän osan tämän aurinkoisen maan rikkauksista. Niistä saa vähällä vaivalla, kuivattamalla, jauhamalla ja keskipakoispuhdistuksella, sitä ruskeata ruokosokerijauhetta, joka sitten vientimaissa "raffinoidaan", — alkuasukkaat käyttävät sitä enimmäkseen sellaisenaan.

Olimme siis jo tällä autoajelulla saaneet nähdä pienoiskuvia Brasilian tärkeimmistä luonnontuotteista: kahvista, sokerista, hedelmistä, ja olihan myöskin riisivainioiden ohi ajettu. Näitä maita ei paljonkaan lannoiteta, ne kasvavat kohtuullisella hoidolla — korjaa pois sato vain! Kelpaapa sitten elää köllötellä, juoda kahvia ja syödä hedelmiä ja ottaa ettoneita katoksen alla kuumimman sydänpäivän ajan!

Mutta mistään erinomaisemmasta hyvinvoinnista eivät tienvartiset asumukset kerro. On siellä kyllä kauniita huviloitakin, mutta enimmäkseen siellä on vallan alkeellisia "kämppiä". Viimeksimainittuja kyhäävät maatyöläiset, mustat ja mustanpuhuvat, itselleen muutamassa päivässä. Rakentavat risuista ja oksista eräänlaisen kehän ja lyövät sitä vastaan lapiolla mäestä kellertävää, sitkeää savea, lyövät sisä- ja ulkopuolelta, — siihen kovettuu savi auringon avustuksella muutamissa tunneissa. Katoksi ostetaan tavallisesti rautapeltiä. Maja, jossa ei ole mitään ikkunoita, oviaukko vain, ja jonka permantokin on yhtä samaa savea, on valmis, ja perhe, jossa tavallisesti on lauma mustakiharaisia lapsia, voi muuttaa sisään. Jos sade tai myrsky tai muu vahinko särkee jonkin nurkan tai seinän, lyödään vain lapiolla uutta savea sijaan, se kovettuu siihen heti.

Vuorenrinteitä kierrellen on jouduttu 700 metrin korkeuteen ja ilma tuntuu siellä, näköaloja ihaillessamme, aika viileältä. Katvepaikoissa ihan viluttaa. Vuoriteitä on kuitenkin vielä melkoista ylemmäskin, etäisemmät ylängöt ja huiput, joista muutamalle parastaikaa rakennetaan suurta Kristuksen patsasta, ovat paljon korkeammat. Mutta lähdemmepä jo vähitellen laskeutumaan alaspäin toisia teitä ja toisia näköaloja kohden. Ajetaan alavan, laajan banaanikentän halki ja tullaan vihdoin järville, "laguuneille", jotka ovat yhteydessä meren kanssa. Siellä näemme sunnuntaionkijoita, jotka vetävät vedestä merkillisennäköisiä, terävänokkaisia tai suurpäisiä kaloja, ja toisia, jotka "kravustavat" leveäselkäisiä, monijalkaisia, mutta pyrstöttömiä äyriäisiä. Veteen varovat kalastajat sentään menemästä, osaksi syystä, että näissä laguuneissa kerrotaan olevan krokotiilejä, osaksi, koska eräs omalaatuisensa rantapuu, jonka tuhathaaraiset juuret ulottuvat ympäri järven rantojen, muodostaa niistä juuristaan tiheäsilmäisen verkkovarustuksen, jonka läpi on vaikea päästä veteen ja vielä vaikeampi vedestä pois.

Tämä alava, suorantainen laguunialue on tuskin terveellistä seutua; siellä varmasti viihtyvät kuumesääsket, jotka itse pääkaupungista on hävitetty pois. Kaupunkiin päin ajettaessa noustaankin taas ylöspäin niille rannikkovuorille, jotka mahtavina kiertävät koko Rion lahden muodostaen sen kuuluisan kehyksen. Tämän tien varrella, mereen ulkonevilla vuoriniemekkeillä, on hauskoja "kosteikkoja", rinteille rakennettuja ravintoloita, joista on mahtava näköala merelle ja joissa teekuppi maistuu mainiolta.

Sieltä vie meren äyräälle rakennettu kaunis rantatie takaisin kaupunkiin. Se tie on monen kilometrin pituudelta ollut louhittava tai kaivettava — sillä kivi on rapautunutta ja verraten pehmeätä — jyrkästi mereen putoavan vuoren seinämään, ja monin paikoin ammottaa tiensyrjän alla pohjaton syvyys — valtameren mahtavat laineet kuohuvat ja särkyvät siellä alhaalla vuorta vastaan.

— Tämän osan tiestä, joka on tullut hyvin kalliiksi, lahjoitti Rion kaupungille eräs rikas yhdysvaltalainen, jolla oli huvilansa tämän vuoren rinteellä, kertoi autonajajamme. — Ja tuossahan se hänen komea huvilansa on vieläkin, niemekkeen kärjessä, hiukan kauempana on hänen hautapaikkansa.

— Hän on siis jo kuollut?

— Murhattu.

— Hyväntekijä murhattu, miksi?

— Se oli rakkaustarina, tavallista räikeämpää laatua. Hänellä oli kaunis, etelämaalainen rouva, joka mieltyi toiseen mieheen ja halusi vapautua entisestä. Oikeudenkäynnissä ei tosin saatu rikosta toteennäytetyksi, mutta yleinen usko on se, että rakastaja raivasi aviomiehen tieltään.

— Elääkö leski vielä?

— Elää kyllä, tuossa huvilassa arvatenkin elää, ellei ole matkoilla.

— Mutta niin ollen en uskoisi häntä myötäsyylliseksi miehensä murhaan.

— Kuinka niin?

— Jos hän olisi syyllinen, ei hän varmaankaan haluaisi asua tässä jylhässä paikassa, murhapaikan vieressä, hirmukuilujen kupeella, hän ei voisi siellä kestää omantuntonsa soimausta. Nämä kuiluthan ikäänkuin houkuttelevat itsemurhaan vallan syyttömiäkin, mitä sitten syyllistä…!

— Saattaa olla niinkin. Mutta luonteita on niin monenlaisia, toiset ehkä hekumoivat kärsimyksistään ja rikoksensa muisteloista.

Se murhetarina painoi hetkeksi mielialan autossa vakavaksi. Mutta samassa porhallettiin jo kuilutieltä kauniille uimarannalle, jossa tuhansia ihmisiä mylleröi. Se näky heti kiskaisi kaiken huomiomme puoleensa. Mutta sen uimarannan ja sen elämän kertominen, Rio de Janeiron ihmeellisyys ja ihanuus sekin, vaatii kyllä oman lukunsa.

KAHVI JA SOKERI.

Näiden herkkujen, jotka ovat valloittaneet maapallon Grönlannin ja Pohjois-Siperian jääaavikoilta, läpi kaikkien mantereiden Tulimaahan ja Etelä-Australiaan asti, pääasiallisin tuottajamaa on Brasilia. Sieltä niitä viedään kaikkiin maihin enemmän kuin mistään muualta — tilastonumerot eivät vain mahdu tämän "tutkielmani" puitteisiin.

Sen maan pääkaupungissa sain eräänä päivänä nähdä yhden niistä paikoista, jotka välittävät tämän suurviennin, ja se oli melko mielenkiintoista. Paikka ei ollut mikään loistelias. Se oli vanha talo erään Rio de Janeiron vanhimman ja ahtaimman kadun varrella; suuret, harmajaseinäiset, matalanlaiset konttorihuoneet kolmessa, neljässä kerroksessa ja niiden seinämillä hyllyjä hyllyjen vieressä. Siellä oli Brasilian erään osan kahvilajittelun keskus ja siellä hääri melkoinen, ei sentään kovin suuri, henkilökunta pulpettiensa ja pussiensa ääressä.

Mitään varastoa tässä keskuksessa ei ole, ainoastaan näytteitä ja lajittelua. Noilla hyllyillä oli ääretön määrä sinisiä paperipusseja, sangen alkeellisesti kokoonkäärittyjä, ja merkkilappu oli joka pussin kyljessä. Kukin pussi ja pussiryhmä merkitsi erityistä kahvilajia, eri tavalla sekoitettua, eri asteille puhdistettua. Näitä pusseja oli myös lajiteltu eri maita varten, aina sen mukaan, mitä laatuja oli havaittu kuhunkin maahan haluttavan. Muutamat maat, kuten Yhdysvallat, vaativat erinomaisen hyväksi puhdistettua ja laadultaan aivan tasaista kahvia, — se on jo viljeltäessä ja varsinkin satoa korjattaessa otettava varteen. Kaikki pavut ovat tässä ryhmässä suurikokoisia ja samankokoisia, mitään pikkupapuja eivät jenkit suvaitse, ja papujen täytyy väriltäänkin olla yhdenkarvaisia — kahvinvärjäystä ei Brasiliassa kuitenkaan harjoiteta, ainoastaan luonnonväri saa tulla kysymykseen. Melkein yhtä ankaria laadun yhdenmukaisuuden ja puhtauden suhteen ollaan Englannissa, mutta siitä alaspäin tulee monenkirjava asteikko.

Muutamissa maissa ei sitä vastoin pidetä kovin tiukasti kiinni kahvin yhdenmukaisuudesta; niissä nimenomaan tahdotaankin sekoitettuja lajeja, maku on pääasia, ja tämä on näiden maiden näytepusseissa siis otettava varteen. Hyvää kahvia, vaikka se voi olla vähän rumemman näköistäkin, mutta samalla se on tietenkin myös halvempaa kuin amerikkalainen. Näöstä ei näet maku ollenkaan riipu. Laadun hyvyyden tuntee hajusta ja siksi kahvintuntijat aina ensiksi uppoavatkin nenineen kahvipussiin, ennenkuin rupeavat tarkastamaan, minkänäköistä kahvi on.

Näinpä tosiaankin siellä eräässä lajitteluhuoneessa Suomeakin varten valittuja, sinisiä kahvipusseja. Niissä on luullakseni kahvi keskitasoa, ainakaan minun aistini eivät hajusta eivätkä ulkonäöstä havainneet mitään erikoista. Kuten tunnettua sekoitetaan tuontipaikoilla kahvin eri lajeja — eri maiden ja maanosainkin tuotteita — sitten ennen kauppaan laskemista usein toisiinsa, joten saadaan eri ostajapiireille, eri hintapiireillekin, mieluisia lajeja. Tuo alkusortteeraus Rion lajittelutalossa tarkoittaa tietenkin vain brasilialaisia kahvilaatuja, joita on hyvinkin monia.

Muutamissa pusseissa, joiden sisällyksellä kuitenkin kuuluu olevan hyvä menekki, oli kahvi hyvinkin epätasaisen, jopa roskaisenkin näköistä, — sitä on aivan vähän puhdistettu sen jälkeen, kun pavut on kahvipensaasta korjattu ja kuivattu. Kaikkein huonoimman ja rumimman näköistä oli kuitenkin Brasilian omaa tarvetta varten tarkoitettu kahvi. Siinä oli rikkoja ja varvunpalasia joukossa, koko ja väri oli mitä kirjavinta. Mutta tuoksu oli erinomaista. Ihan sellaisenaan, roskineen ja varpuineen, se kuulemma paahdetaan ja jauhetaan, ja tulos on mainiota — ei missään saada niin hyvänmakuista ja voimakasta kahvia kuin Brasiliassa. Se riippuu tietysti siitäkin, että siellä kahvijauhetta pannaan pannuun paljon, paljon enemmän kuin yleensä muissa maissa, ei ole tarvis säästää. Mutta totta on toisaaltaan sekin, ettei ole kahvipapujakaan "karvoihin" eikä rikkapitoisuuteenkaan katsominen, kahvipensaan varvutkin maistuvat kahvilta.

Kävin eräässä Rion sokerikonttorin keskuksessakin, missä oli samanlaisia paperipusseja, mutta ne esittivät, ei oikeastaan eri laatuja, vaan sokeriruokovalmistuksen kehityshistoriaa. Siellä sai nähdä, miten sokeriruo'osta, joka on pitkänhuiskea, puuntapainen ruokokasvi, saadaan aste asteelta sitä tumman vaaleaa jauhosokeria, jota etelän maissa melkein yksinomaan käytetään ruokiin, kahviin jne., — palasokeria ei siellä juuri näe. Tuo valmistusprosessi on kuulemma verraten yksinkertainen. Ruokosylellinen pannaan sellaisenaan kovaan puristukseen ja niin siitä "prässätään" imeläaines juoksevassa muodossa pois. Näin saatu tulos, jossa tietenkin on vielä paljon kuorta ja muuta roskaa, kuivataan sitten ja niin saadaan ruskeaa massaa, joka vielä on jonkin verran tahmeaa, mutta jo jauhomaista. Vielä joku käsittely ja siten kuivattu aines, jauhe, puhdistetaan keskipakoismenetelmällä, toisin sanoen rikat ja roskat ja ruo'onsyyt ja kuorenpalaset "puhalletaan" pois. Näin jää jäljelle tuota "hienoasokeria", jota kuten sanottu sellaisenaan käytetään, — aivan puhdistettuahan se ei ole. Käytetäänpä paljon tuota vielä ruskeampaa, tahmeata puolivalmistettakin, ja sitäkin eksportoidaan niinkuin jauhosokeria.

Vientimaissa sitten tavallisesti näin etelästä tuotu ruokosokeri vielä puhdistetaan, "raffinoidaan", ja valkaistaan. Englannissa suoritetaan se puhdistus kuulemma vielä kahteenkin kertaan. Sen imelyysvoima siitä lisääntyy, mutta määrä vähenee, — se on siis vain hinta- ja makukysymys. Brasiliassa käytetty tumman valkoinen jauhosokeri ei ole kovin imelää; sitä täytyykin sen vuoksi panna esim. kahvikuppiin paljon enemmän kuin meillä. Ja kun itse kahvikin on sakeahkoa, on se liemi, jota kupeista nautitaan, hiukan puuromaista — mutta hyvää se on.

* * * * *

Kahvin ja sokerin valmistamisella ja viennillä on ratkaiseva merkitys niitä viljeleväin maiden taloudelle ja on, varsinkin kahvintuotannolla, niin ollut jo vuosisatoja. Laajoilta alueilta, hedelmällisiltä rinteiltä, on metsä poltettu pois, ja sen tuhkaan ovat ensin neekeriorjat, sitten vapaat neekerit, istuttaneet kahvipensaita, jotka nopeasti kasvavat ja kypsyttävät sadon useitakin kertoja vuodessa. Näitä satoja on samoilta mailta otettu vuosikymmeniä, kunnes maa on niin tyhjiin imetty, ettei se enää jaksa kasvattaa kahvipensasta, — mikään maan lihoittaminen ei ole tullut kysymykseenkään. Silloin jätetään sellainen maa autioksi, vanhat kahvipensaat poltetaan pois tai siirretään muualle, ja maasta muodostuu karjanlaidun, huononlainen sekin; metsää siihen ryöstettyyn maahan ei enää kasva. Siksi ovatkin entiset kahvirinteet nyt kaljut.

Silloin on kahvinviljelystä varten ollut haettava uusia, kaukaisempia rinteitä, jotka sitä varten vuorostaan on kaskettu, ja niin on näitä luonnon armoittamia maita ollut yhä laajemmalta "parturoitava". Nyt täytyy jo ruveta ajattelemaan maan lannoittamista kahvinviljelystä varten, mutta sadot tulevat siten tietenkin kalliimmiksi. Kun samalla kilpailu toisten kahvia tuottavain tropiikkimaiden kanssa käy kireämmäksi, ja menekki siten jakaantuu ja vähenee, jää valtaisia, myömättömiä varastoja joka vuosi omaan maahan. Siten muodostuu tämä kahvikysymys hyvin kriitilliseksi taloudelliseksi kysymykseksi näissä maissa. Niinkuin toisaalta kysymys sokerinkin tuotannosta ja sen markkinoista, joilla, kuten tietty, juurikkaan viljelys pohjoisemmissakin maissa kovasti kilpailee. Miten se pulakysymys vielä kärjistyy ja miten se kerran ratkeaa, se ei kuulu tämän "tutkielman" puitteissa selvitettäviin. Niin suuria etuja antaa kuitenkin aurinko ja hedelmällinen maaperä näille etelän maille, että niillä pitäisi olla edellytyksiä voitokkaasti suoriutuakseen tuosta taloudellisestakin taistelusta.

ITKU PITKÄSTÄ ILOSTA.

Olin jo pari kertaa käynyt uimassa Rio de Janeiron kauniin ja kallisarvoisen rantavyöhykkeen muutamassa "postassa", s.o. luvallisessa uintipaikassa — kaikkialla ei näet veteenmeno ole sallittua mm. siitä syystä, että kaikkialle ei riitä vartijoita. Silloin oli käyty merikylpyjä ottamassa aikaisin aamulla, kello 7-8:n tienoissa, jolloin auringon paahtovoima vielä on pienempi, ja moneksi päivätunniksi sellainen aamu-uinti virkistikin sekä ruumista että sielua. Asunnostamme, joka sijaitsi parinsadan metrin päässä rannasta, astuimme uintipaikalle uimapuvussa, kenellä uintivaippa hartioillaan, kenellä ei, eikä se asu ollut katuyleisöstä yhtään outoa, — noin siellä kävellään pitempiäkin matkoja.

Lämmin on jo aamulla ja suloista on sujahtaa veteen, jossa jo toisia pulikoi. Rantahietikolla taas asetutaan pieniin ryhmäkuntiin, joissa tarinoiden lekotellaan, ja välillä pistäydytään hyrskyjä vastaan kamppailemassa.

Varsinaisesta "uimisesta" ei näet tällä rannikolla tule paljonkaan puhetta, sillä meren mahtavat hyökylaineet, tavallisestikin parin, kolmen metrin korkuiset, paiskautuvat sellaisella voimalla loivaa rantahietikkoa kohti, että kysytään suurta taitavuutta ja voimaa, jos mieli "uida" näitä laineita vastaan. Merikylpy rajoittuu siis siihen, että mies tai nainen — usein he menevät veteen yhdessä — kahlaavat noin vyötäröitä myöten aaltoa vastaan ja antavat sen takaapäin paiskautua niskaansa taikka heittäytyvät sen vietäviksi rannalle. Voihan siinä tosin "puhkaistakin" aallon ja uida sen taakse uutta lainetta vastaan. Mutta se on varsinkin ensikertalaisille vaarallista urheilua, koska tällä rannikolla käy, aallon voiman lisäksi, erittäin väkevä, luoteen ja vuoksen vaihtelusta riippuva virta, joka vallan huomaamatta tempaisee uimamiehen mukaansa ja jota vastaan on toivotonta taistella. Sen tuntee jo kahlatessaan, virta pyrkii väkisinkin nielemään oikealle tai vasemmalle. Monen liian uskalikon mammanpojan on tuo virta vienyt kuulumattomiin, — sellaisten pelastamista varten ovat juuri vartioveneet ankkuroidut "postan" kohdalle, mutta sattumoissa on, ehtivätkö ne avuksi. Usein, esim. myrskyisinä päivinä, ei noita vartioveneitä muuten selällä olekaan. Silloin on oikeastaan uimaanmeno kiellettyä, — ken menee, menköön omalla vastuullaan. Rannalle sijoitetuissa tähystystorneissa, hirren nokkaan pystytetyissä kojuissa, joissa mies kauniilla ilmoilla vahtii virtoja ja liikettä, on sellaisina päivinä punainen lippu, eräänlainen myrskyvaroitus.

No niin, tässä "meidän postassa" oli pari kertaa kylvetty, mutta eräänä sunnuntaina lähdettiin hiukan edemmäs "posta 6:een", joka on pienessä poukamassa, niin että merilaineet eivät tule sinne suorastaan eivätkä täysvoimaisina — virtakin on siellä vaarattomampi. Siellä voi sen vuoksi oikein "uidakin" ja sinne kasaantuu siksi aina paljon kansaa lapsineen, koirineen ja suurine päivänvarjoineen, joiden varret upotetaan hiekkaan ja joiden alla sitten uinnin lomissa lepäillään. Sitä varjon tarvetta ei äkkinäinen heti ymmärrä; hänestä on, suolaisesta vedestä noustessaan, päivän helle hyväksi, miksi sitä paettaisiin. Mutta kokenut sen varjon merkityksen tietää ja kokematon oppii sen myös aikoinaan tietämään.

Meitä kokoontui tälle vilkasliikkeiselle rannalle nyt pieni suomalainen ryhmäkunta, joka siinä suloisesti vietti sunnuntaista aamupäiväänsä. Nautimme merikylvyistä, kellimme kuumassa hiekassa, kaskuilimme minkä jaksoimme ja pistäysimme taas veteen. Minulle oli painettu valkoinen liinalakki päähän suojaksi auringonpistolta, mutta tulipa muuan jymylaine ja kuori tiukalle vedetyn päähineen armotta kaljultani pois — sinne se meni. Mutta yhtä lysti oli silti, eikä tuntunut kuumuuskaan ylen rasittavalta. Käveltiin kauas hiekkarantaa pitkin ja jälleen teki mieli aaltoihin.

— Jos kuitenkin jo lähdettäisiin kotiinpäin, ehdotti vihdoin eräs "kokeneista".

— Nytkö jo pois paratiisista, vastustelimme me ensikertalaiset, joille tämä nautinto oli uutta ja korvaamatonta.

— Maallisesta paratiisista on hyvän sään aikana lähdettävä, tätäkin hyvää voi tulla liiaksi.

— Niin, mikään maallinen onnihan ei ole pysyväistä. Mutta vielä kerran laineisiin!

Käytiin vielä kerran, kuivailtiin vielä hetki päivänpaahteessa ja niin noustiin pienellä kaipauksen huokauksella autoon ja ajettiin kotiin. Siellä huuhtouduttiin suolavedestä ja pukeuduttiin sunnuntaipukuun.

Mutta viimeksimainittu toimenpide oli tällä kertaa tarpeeton. Sillä nytkös valtasi meidät auttamaton, sanomaton raukeus; pitkälleen piti mennä tahtoen tai tahtomattaan. Oli viivytty kylpyrannalla liian kauan ja sitäpaitsi pitkälle aamupäivää, jolloin aurinko ankarimmillaan porotti, vaikkei sitä siellä veden ääressä tuntenut. Kun sen liittolaisena vielä oli ollut ihoon ja uimapukuun iskostunut suolavesi, oli tämä "kuuri" äkkinäiselle peräti voimakas, — nyt se raukaisi. Siksi nukuttiin pyhävaatteissa iltaan asti ja pari tuntia valvottua ja riisuuduttua taas koko yö yhteen kyytiin, — se uinti oli ollut mainiota unipulveria.

Mutta kun minun aamulla piti nousta, tuntui ruumiissa omituinen kuumoitus. Tarkastelin ihoani enkä tuntenut sitä omakseni. Sen oli päivä polttanut tummanruskeaksi, ihanpa tummanpunaiseksi kaikista niistä paikoista, joita ei uimapuku ollut suojellut. Minusta oli yhtäkkiä tullut punanahka taikka kirjava kuvatus, — oli aivan kuin minulla nyt olisi ollut vaalea uimapuku ylläni. Ja niitä palaneita paikkoja poltteli ja kihelmöi niin vietävästi, varsinkin selkää. Ei olisi sietänyt panna paitaa päälleen, siinä oli olo kuin nokkosmättäässä, mutta ei ollut hyvä maatakaan, ei voinut oikeastaan olla mitenkään päin. Katsoin kuvastimeen: silmäni mulkoilivat tummapintaisesta naamasta kuin neekerin silmät ja kalju kalloni punoitti ja hohti.

Ihoa rasvattiin tietysti — hirmuinen kidutus sekin — ja kaikesta huolimatta puin lopulta päälleni ja ryhdyin tavallisiin hommiini, liikuin ulkonakin. Mutta suuri pulma oli siinä, ettei sietänyt, ei millään hinnalla, panna housunkannattimia olkapäille. Kuinkas nyt housut pysyvät? Tavalliset, solakat miehet käyvät etelämaissa enimmäkseen ilman henkseleitä, kiristävät vain takaremmiä tai vyötä, mutta kuinka minun vatsani siihen sopeutuu? Täytyi koettaa, ja ihme kyllä se onnistui. Tällaisessa asussa ja enimmäkseen takitta minun täytyi esiintyä toista viikkoa, jonka ajan polttoa kesti, — mutta housut eivät pudonneet kertaakaan.

Niin, toista viikkoa sitä ihonpolttoa kesti — muutamat kuuluvat samasta syystä sairastuvan useammiksikin viikoiksi — ja minä muistin alinomaa ottaneeni Brasiliassa perusteellisen aurinkokylvyn. Mutta vähitellen se kipu sentään antautui; tuli kutku sijaan, ja ihoni rupesi kesimään, — tavatonta, kuinka se kesikin! Punerrus vaaleni vähitellen, ei kuitenkaan kokonaan; vielä puolta vuotta myöhemmin oli minulla kuin vaalea "uimapuku" ylläni. Taisi olla lopultakin terveydeksi se "kuuri", eikä sitä ihoa uusilla uimamatkoilla päivä enää polttanut.

Noin viikkoa tuon muistorikkaan uintisunnuntain jälkeen tapasin taas samoja tuttavia, joiden seurassa olin ollut hiekkarannalla, ja he katselivat minua ensin vähän uteliaasti. Kuljin näet edelleen ilman housunkannattimia ja pyysin tupaan tullessani saada heittää takin päältäni. He ymmärsivät kyllä syyn, mutta veitikka silmässä he veistelivät:

— Kas, olette siis jo omaksunut täysin brasilialaiset tavat, näinhän täällä ollaan ilman takkia ja henkseleitä — tarkeneehan täällä.

— Tarkenee, vastasin, mutta viitaten kokemuksiini, jotka he muutenkin oivalsivat, lisäsin: — Minulla on tähän tavanmuutokseen kyllä omatkin, erikoiset syyni.

— Vai jäi sieltä hiekkarannalta muistoja, tuliko itku pitkästä ilosta?

— Tuli kirvelyä ja kiroilua. Mutta en kadu sitäkään kokemustani, se oli joka tapauksessa ihana sunnuntai.

— Oli kyllä, myöntelivät seurakumppanini, jotka kaikki aikoinaan olivat läpikäyneet samanlaisen eteläntaudin. — Hyväpä, kun nahka jäi eheäksi, muutamain selkään se kurssi on nostattanut kuin raipan jälkiä tai märkiviä paiseitakin.

— Kyllä nämä raipat kestetään, vakuutin. — Sen opetuksen kuitenkin sain, ettei Brasilian auringosta ole nautittava liiaksi.

— Ja että varjostimen alla on uimarannalla välipaloiksi hyvä lepäillä, — ei tule halveksia näitäkään kokemusperäisiä varokeinoja.

HIENON LANGAN VARASSA.

Asuntomme ikkunasta olin usein katsellut sitä vaunua, joka ilmarataa myöten nousi eräälle Rio de Janeiroa ympäröiväin vuorten korkeimmalle kukkulalle. En voinut erottaa sitä ohutta teräslankaa, jota myöten se nousi syvän kuilun yläpuolelle, näkyi vain ilmassa kiipeevä vaunu — se ilmiö oli aluksi vallan vaikeatajuinen. Se kiipeili tuo vehje siellä kilometrin korkeudella maasta, nousi verkkaisesti ja tasaisesti ja saapui vihdoin huipulle. Ja laskeutui yhtä sievästi alas.

— Olisi se aika tärskähdys, jos tuo näkymätön lanka katkeaisi ja vaunu pudota roiskahtaisi maahan, virkahdin kerrankin. — Korkeus on huimaava, ei siitä jäisi märkää paikkaakaan jäljelle, ei muuta kuin vähän sälöjä ja riekaleita laakson pohjalle.

— Mutta se "lanka", teräsköysi, sepä ei katkea, vakuutettiin minulle.

— Taikka jos se irtautuisi kiinnittimistään? olettelin edelleen.

— Ei irtaudu. Köysi on kytketty ja upotettu vuoreen niin lujasti, että se kestää vaunun satakertaisen painon, ja itse köysi kestää myöskin monikymmenkertaisesti käytetyn kuormituksen, se on koetettu ja todettu. Vaunujen kannattimissa on myös moninkertaiset varalaitteet; jos yksi pettäisi, kestää toinen. Mikään tapaturmanvaara ei siis tule kysymykseen, jos lähdet siellä vuorenhuipulla käymään sen näköaloja ihailemaan.

— Lähdenpä tietenkin, en puhu pelosta. Vaarahan voi piillä autossa ja junassakin ajaessa, lentokoneesta puhumattakaan. Mutta lentokonettakin sentään voidaan ohjata, tehdä tarvittaessa hätälasku, tuolla roikutaan taivaan ja maan välillä — näkymättömän langan varassa…

— Niin, ainoa ikävyys tuolla taipaleella voisi olla se, jos sähkökoneisto, jolla sitä kuljetetaan, joutuisi epäkuntoon — siksi liike esim. kovilla ukonilmoilla keskeytetäänkin. Silloin jäädään todella roikkumaan taivaan ja maan välille — vaunun automaattiset varalaitteet pysäyttävät sen silloin heti liikkumattomaksi —, ja siinä voidaan roikkua hetki, ehkä puolituntinenkin, kunnes sähkövirta taas on saatu käyntiin.

— Omalaatuisensa lepopaikka se kieltämättä olisi varsinkin ukkosella…

— Mutta mitään hengenvaaraa ei ole silloinkaan, vika voidaan varmasti ja pian korjata.

Näin minulle vakuutettiin, mutta pientä kauhua tuntien katselin sentään senkin jälkeen alhaalta käsin usein tuota kilometrin korkeudella kelluvaa vaunua, jolla huvimatkailijat ja sunnuntainviettäjät nousivat vuorenhuipulle, siellä olevassa ravintolassa juomaan iltapäiväteetään ja ihailemaan kaupunkia ja merta. Kuvittelin, kuinka sittenkin mahdollisesti katkenneet langanpäät roikkuisivat alas rinteelle ja kuinka kuilusta haettaisiin vaunun sirpaleita ja vainajain jäännöksiä…

Mutta kun sitten itse tein tuon vuorimatkan, ei se tuntunut ollenkaan kammottavalta, pienintäkään pahantuntemusta se ei aiheuttanut. Astuttiin kadunpäästä pieneen asemahuoneeseen, ostettiin piletit ja istahdettiin kuin umpinaiseen junavaunuun odottamaan sen lähtöä. Pian se lähtikin, tasaisesti ja varmasti kuin kiskoja myöten, kiipesi viistoon ylöspäin — vanha äijä hoiti "rattia", — eikä siinä ehtinyt ilmassakulkemista huomatakaan, kun jo oltiin ensimmäisellä, matalammalla kunnaalla, mistä toinen köysirata vie syvemmän kuilun poikki vuorenhuipulle. Tupakoitiin ja tarinoitiin. Sanottiin, että toisilla tosin päätä huimaa, jos kuilun yli kulkiessaan katsovat vaunun verraten korkealla olevista ikkunoista ulos ja alas. Koettelin sitäkin ihan pahimman syvänteen kohdalla, mutta ei huimannut enempää kuin lentokoneestakaan katsellessa. Syrjästä ja syrjäisenä katsellen tuntuu moni seikka usein arveluttavalta ja peloittavaltakin, mutta kun itse menee leikkiin mukaan, on siihen kohta kotiutunut ja koko ilmiö tuntuu maailman luonnollisimmalta. Ennakkoluulot ne vain kammottavat ja jarruttavat…

Ei ole mitään sellaistakaan pikkuilkeää tunnetta, kuin alhaalta tänne ylös katsellessa. Silmä tähyilee rauhallisesti kaunista maisemaa, joka ei tunnukaan enää olevan "alapuolella", muuten vain hiukan etäämpänä.

Saavutaan vuoren huipulle, 1.200 metrin korkeuteen. Ilma on siellä raikasta ja kevyttä, tuuli liehahtelee siellä vilpoisena — tasangon ja vuorenhuipun lämpötilan erotus onkin useita asteita —, suloista on siellä viivähtää. Laaja kaupunki laajoine ympäristöineen on kuin tarjottimella siinä edessä ja sen takana siniseltä siintävä meri lainehtii kirkkaassa päivänpaisteessa. Se näköala hurmaa, mutta ei huimaa. Tämä vuori ja sinne vievä köysirata on kieltämättä aarre helteiselle, tukahduttavalle kaupungille eikä sen laella seistessä johdu mieleenkään, että sinne on ollut noustava kuilujen yli ohuen langan varassa.

Kun vuorelta laskeuduttiin alas, tuli taas puhe siitä äkkiseisahduksen mahdollisuudesta keskellä taivalta, jonka sähkölaitteiden "oikosulku" joskus voi aiheuttaa. Sellainen sattuma olisi sentään aika kiusallinen, todettiin.

— Muutamain mielestä sellainen tapaus olisi päinvastoin hyvinkin toivottava, virkkoi siihen joku seurueesta.

— Kenen mielestä, kyselimme epäillen.

— Tässä jokin vuosi sitten kuuluu eräs englantilainen matkustaja ajaneen viikkokausia yhtä mittaa tätä rataa edestakaisin ja nimenomaan, milloin oli vähänkään ukkosta ilmassa. Hän halusi näet saada sen kieltämättä voimakkaan "sensation", jonka vaunun pysähtyminen kuilun yläpuolelle aiheuttaisi, halusi nauttia siitä erikoistärähdyksestä sekä omassa hermostossaan että ympäristössään. Ajeli siis päiväkaudet edestakaisin, osti piletin yhä uudelleen, mutta ei kertaakaan hänen kohdalleen sitä pysäystä sattunut. Harmistuneena ja hermoiltaan entistä ärtyneempänä hän sen vuoksi matkusti Brasiliasta pois.

— Olipa syy ärtyä, virkkoi siihen toinen. — Mutta sellaisia sensaatsioiden metsästäjiä on. Monta vuotta sitten tapasin Tukholmassa samanlaisen englantilaisen. Hänen huvinaan oli ajella monta kertaa päivässä edestakaisin pienellä höyrylaivalla, joka kulki siksi matalan sillan alitse, että laivan saranoilla liikkuva savupiippu joka kerta oli sillä kohdalla laskettava alas — hän vaani tapausta, jolloin laivapoika muilta puuhiltaan unohtaisi kääntää piipun alas. Siitä olisi syntynyt aika rysäys, — tällaista muistamattomuutta englantilaiseni odotti ja nautti siitä jo etukäteen. Mutta hänenkään kohdalleen ei sitä sattunut, vaikka hän viipyi kaupungissa koko kesän. Vasta syksyllä, hänen lähtönsä jälkeisenä päivänä, unohti poika vivuta piipun alas — siitä kerrottiin oikein sanomalehdissä. Voipa kuvitella, kuinka tätäkin englantilaista miljoonanomistajaa harmitti, kun oli lähtenyt Tukholmasta päivää liian aikaisin. Hän olisi varmaankin maksanut paljon, jos olisi saanut olla tuossa kolauksessa mukana, ja saada hermoilleen toivomansa tärähdyksen.

— Onpa hyvä, lisäsi siihen kolmas seurueestamme, — ettemme ole englantilaisia puntaruhtinaita, joilla ei ole muuta ajateltavaa, — meistäkin voisi silloin ehkä helposti tulla höynähtäviä.

— Vaikka muuten ei kylläkään olisi hulluinta olla heidän tilallaan, nimittäin shekkikirjan omistajana.

Näin kaskuillen olimme jo saapuneet alas kadulle ja loimme siitä vielä silmäyksen ylöspäin niitä taas kovin ohkaisilta näyttäviä "lankoja" kohden, joiden varassa äsken olimme riippuneet. Mutta nyt sen teimme varsin välinpitämättömästi — kyllä ne kestävät!

VAIKEA TYÖYRITYS.

Eräänä päivänä, jolloin ei ollut mihinkään menoa, olin päättänyt tehdä vähän kirjoitustyötä. Samanlaisen päätöksen olin muuten jo tehnyt pari kertaa ennen, mutta silloin oli sitä purkamaan aina tullut jokin mieluinen keskeytys: oli ollut lähdettävä johonkin, taikka oli postissa saapunut lehtiä, joita heittäysin lukemaan. Laiskuuteni ja tarmottomuuteni oli aina saanut jonkin tekosyyn puolustautuakseen. Tänään ei kuitenkaan ollut odotettavissa mitään keskeytystä, postikin oli jo tullut tyhjänä ja olin yksin asunnossamme. Eikäpä tekisi mielikään nyt lähteä mihinkään. Olin aamulla pistäytynyt kävelemässä ja palannut läpihiostuneena ja se luja päätös mielessäni, että tässä helteessä, — kuvittelin sitä aivan poikkeukselliseksi, — en tänään enää lähde mihinkään.

Nyt oli siis vihdoinkin tehtävä hiukan työtä. Vähensin vaatetta siitäkin vähästä, mitä yleensä Brasiliassa käytin, hain esille paperin ja kynän ja sytytin tupakan. Olihan minulla ollut ylimalkaista ajatusta siitäkin, mitä minun olisi kirjoitettava, mutta pöydän ääreen istahtaessani en saanut ajatuksiani järjestykseen enkä päästä kiinni. Puhtaana pysyi paperi. Mitä hittoja, onhan se ennen alku syntynyt, vaikka pakosta, ja siitä on sitten juttu juossut! On kuin jokin sumuharso nyt olisi edessäni, taikka aivojeniko ympärillä se on? — jotakin tahkeata, läpäisemätöntä, ennen kaikkea kiusallista. Kirjoitan pari sanaa, — ei juttu siitä lähde, pyyhin ne pois —. Vikana on kai se, että kuvani siitä, mitä olisi paperille pantava, on hämärä, on kuin kiinni kytketty, — se on vallan hirvittävää! Yritys vielä kerran, tiukka henkinen pinnistys, — ei juokse!

Mitä tämä on? Ajatusko tylsynyt, aivotko pehmenneet? Ei, sitä en toki myönnä, olenhan täysin terve ja normaali, eikähän aikomukseni toki olekaan kirjoittaa tässä mitään raskasta viisaustiedettä, pieni koruton juttu vain, pari, kolme paperiliuskaa…

Pyyhin hikeä kasvoiltani, mutta sitä kihoo yhä lisää, paitanikin on aivan märkä. Nousen, ravistan ruumistani, astun aukinaisen ikkunan ääreen. Sieltä huokuu vastaani helteen kyllästämä, henkeä salpaava, tuuleton ilma, kuumempi vielä kuin on huoneessani. Minut valtaa avuton tuska. Istahdan taas pöydän ääreen, mietin vaatimatonta, pientä tehtävääni, mutta silmäni painuvat puoliumpeen ikäänkuin nukuttaisi, vaikka yöni olen äsken hyvin nukkunut ja virkein työaika on käsissä. Käteni koskettaa ikkunapieltä, — sehän polttaa! Sivelen seinää: polttavan kuuma on sekin!

Tämä kuumuus se siis minua painaa ja työtäni estää. — Sekö siis vain? Olenhan tähän jo vähän tottunut, tuskin tänään on sanottavasti kuumempi kuin muina päivinä. Ehkä nostikin minussa tämän kuumuudentuskan ja avuttoman raukeuden vain yritykseni ryhtyä työhön, — vikana on siis sittenkin vain oma saamattomuuteni ja tarmottomuuteni, jota koetan ulkonaisilla seikoilla kaunistella, pettääkseni itseni!

— Enköhän kuitenkin voi, niinkuin usein ennen, päättäväisyydellä voittaa haluttomuuteni? Täytyy voida, muuten olen hukassa!

Kirjoitin muutamia rivejä, mutta lamaannuin taas, tuskan hien helmeillessä otsastani. Tämä vietävän tulipätsi, tässähän muuttuu ihminen hyytelöksi, ruumis ja sielu palavat karstaksi! — Mutta näinköhän sittenkään? Tekeväthän täälläkin sentään ihmiset työtä, ruumiillistakin, pitäisihän pikkuruisen henkistä työtä voida vieraankin kestää. Ja olenhan kotona Suomessa, kiireen paikan sattuessa, joskus voinut kirjoitella täydessä kuumeessakin, korvien soidessa. Tässä on nyt jotakin noiduttua, olen varmaankin menettämäisilläni kaiken henkisen kykyni ja luomisvoimani. Kamalata!

Yritin taas oikein vihan voimalla, mutta helle raukaisi minut yhä uudestaan. Vihasin todella sillä hetkellä kaikkia tropiikin oloja, jotka tekevät ihmisestä vetelyksen, ja siitäpä rupesin nyt purkamaan sydäntäni paperille. Sadattelin oikkuani, joka oli viskannut minut tänne maapallon helvetinpuoleiselle laidalle… Tavallaanhan nämä etelän maat ovat armoitetut ja onnetarten suosimat. Täällähän kasvaa mikä tahansa nopeasti ja vaivattomasti, puu työntää hedelmäänsä, maa viljaansa, luonnonrikkauksia on mitä laatua tahansa vuorissa, metsissä, meressä. Mutta sittenkin, mikä niistä on täällä siunauksena, kun sama tropiikki riistää ihmiseltä tarmon ja työkyvyn ja tahdon ja voiman? Ja mikä pahempi tämä luonnon ruhtinaallisuus ja saavutusten helppous sekä siitä johtuva pyrkimys ansaita lyhyessä ajassa rikkautta, jonka omistajana jokainen tänne tullut eurooppalainen uneksii palaavansa kotiseudulleen, se kaikki turmelee ihmisen moraalisestikin, pilaa hänen luonteensa ja tekee hänestä epäilyttävillä konsteilla keinottelevan olion, oiusteiden kulkijan, lahjusten käyttäjän, niinkuin joka päivä nähdään. Rehellinen, raskas työ vie hitaammin perille, sitä ei täällä kestä. Täytyy rientää, voittaa voitot lyhyessä ajassa, ja sitten pakoon tropiikin hellettä!

Siihen ponnistukseen vaaditaan tavatonta tarmoa, jota esim. minulla ei olisi, sen jo huomaan, mutta johon kai hätä ja kärsimys ja kunnianarkuus ja taistelu olemisen puolesta pakottaa. Ne, jotka ovat tänne onnenhakuun tulleet, himoitsevat täältä aina pois viileämpiin maihin, vaikka olisivat olleet täällä 40 vuotta. Alkuasukastenkin ylimpänä unelmana on täällä kerran päästä ostamaan huvila tai "linna" jostakin vuoristosta, jossa ilma on lauhkeampaa ja jossa sitten sopii lekotella vaikka toimettomana. Työn orjat, neekerit ja ensi polven siirtolaisetkin, ovat tavallisesti tuomitut siihen orjuuteensa kaatumaan, ja siksipä he paiskivatkin töitä vain säännöstellen, mahdollisimman vähän, siksi vain, että henki pihisee vaikkapa banaanien turvin.

Näissä oloissa tuskin on kansanvalistuksellakaan koskaan edellytyksiä päästä yleiseksi ja sosialiset reformit, voidaanko niitä toteuttaa tässä tarmottomuuteen viettelevässä, kirotussa helteessä…?

— Sanoinko "kirotussa"? Se on tietysti liikaa ja väärin sanottu. Armas aurinko, joka täällä paisteellaan hedelmöittää maat ja panee kaiken kukoistamaan, se sisältää tietysti siunauksen täällä niinkuin muuallakin. Mutta ettei tämä armoitettu tropiikki kävisi aivan ylivoimaiseksi maapallon muiden osain rinnalla eikä vetäisi luokseen kaikkia ihmisiä kiertotähtemme muista seuduista, on tuohon siunaukseen kytketty samaisen auringon aiheuttama kuumuus eräänlaiseksi jalkaraudaksi, joka estää tämän hellemaan väestön lentämästä kovin paljon muita korkeammaksi ja häikäisemästä loistollaan kaikkien muiden maanosain kalpeampia valoja. Liikakuumuus on täkäläisen kukoistavan ruusun pistävä okanen, joka alituisesti haavoittaen herpaisee ja lamauttaa ylen upean kehityksen.

Neekerit sen kuumuuden kestävät, ja ilmaston sekä rotusekoituksen vaikutuksesta muodostuu kai tämän maanosan asukkaista vähitellen jokin uusi, yhtenäinen rotu, jolla on mustien karaistuneet, ruumiilliset ominaisuudet ja samalla joukko valkoihoisten henkisiä avuja. Mutta jaksaako sekään uusi rotu näissä oloissa voittaa maapallon lauhkeain osain kansojen luonteen ja tarmon ominaisuuksia, se lienee epäiltävää. — —

Näin järkeilen siinä läähättäen ja hikisenä kirjoittaessani ja silmäilen sitten läpi, mitä olen kirjoittanut. — No, tulihan näille liuskoille kuitenkin jotakin, joskaan ei juuri sitä, mitä alkujaan olin ajatellut jutustella eikä kenties asiallisesti niin erikoisen pätevääkään. Olin toki saanut puretuksi paperille osan helteestä kärsivää sisuani, ja se oli hetkeksi helpottanut. Mutta — puh! kuinka on kuumaa, — nyt tämä saa jo riittää! Täytyy taas nojautua ulos ikkunasta hengittämään, siellä käy nyt toki heikko tuulen henkäys! — Puh — paita on ihossa kiinni! — ulos tästä sittenkin täytyy mennä, ulos meren suolaiseen tuoksuun tai palmujen varjoon, olipa sielläkin kuinka helteistä tahansa. Päätökseni keskeytymättömästä työpäivästä sai raueta, ja olihan tässä toki jotakin jo hosaistukin, niin, vallan tarpeeksi tämän maan oloihin katsoen.

Vedin eräänlaisella nautinnolla kengät jalkaani ja takin päälleni ja laskeuduin kuin tuota työn rasitusta paeten hississä alas.

VÄLITTÄJÄ.

Seisoskelimme eräänä paahteisena päivänä, suomalainen tuttavani ja minä, Rio de Janeiron satamalaiturilla odottamassa suomalaista lastilaivaa, jonka näihin aikoihin piti saapua. Virkistyksen hetki, miltei juhlahetki, on aina pienelle, kaukaiselle koloniallemme, kun saapuu kotimaasta laiva, joka usein tuo omaisilta pienen paketinkin ja jonka päällystön tai miehistön kanssa joka tapauksessa on mukava jutella. Sill'aikaa kun laiva viipyy satamassa, purkaen suomalaisen paperilastinsa ja ottaen sijaan brasilialaista kahvia ja maissia, pidetään kotimaanvierasten kanssa usein pieniä "piknikkejä", jotka ovat kuin keitaita erämaassa. — Tällä kertaa oli laiva jostakin syystä hieman myöhästynyt, mutta saadun radiotiedon mukaan se oli tuossa paikassa saapuva. Odottelimme sen vuoksi rauhallisesti rautapeltisen tavarakatoksen alla ja katselimme kuhisevaa rantaliikettä, — laivoja oli laajassa satamassa satoja, toisia tuli ja toisia meni, ja laituri oli kirjavanaan yleisöä, asiakkaita, matkustajia, laivamiehiä ja joutilaita toljottajia, niinkuin me.

Siinä viilletti valkoisten, mustien ja puolirotuisten joukossa lihavahko, pulleavatsainen, mutta silti teräväliikkeinen neekeri, jonka silmänvalkuaiset valppaina vilkuilivat joka taholle. Hän oli hienosti pukeutunut — nämä mustukaiset ovat mielellään keikareita —, valkoinen paidanrinnus hohteli kauas ja keppi, hoikkainen keppi, heilui nokkelasti hansikaspeitteisessä kädessä. Ja hän kiepsautteli ehtimiseen vaaleankellertävää olkihattuaan suurella käden liikkeellä oikealle ja vasemmalle, tervehtien kohteliaasti tuttaviaan, joita hänellä näkyi olevan joka taholla. Kas vain, jopa sai toverinikin, joka kanssani kuitenkin seisoi verraten etäisessä katveessa, häneltä syväkumarteisen tervehdyksen ja hatunheilahduksen.

— Tuttavako? kysyin hiukan kummissani.

— Sitä en voi oikeastaan sanoa, olen kai joskus tavannut hänet jossakin laivassa, joissa hän alituiseen käy. Hän tuntee muuten koko kaupungin, varsinkin sen meriliikettä harjoittavat jäsenet.

— Ehkä hän on jonkin laivayhtiön asiamies?

— Ei sitäkään. Hänellä on omalaatuisensa tehtävä täällä satamassa, niinkuin koko sillä ammattikunnalla, johon hän kuuluu — shipsmakereilla.

— Mitä ne ovat?

— Eräänlaisia merimiesten paikanvälittäjiä.

— Hankkivat siis paikkoja työttömille merimiehille?

— Kyllä sitäkin, hyvästä maksusta. Mutta tuonkin mustan keikarin toiminta on hiukan erikoista sikäli, että hän ei konttorissaan odota paikan eikä työvoiman tarvitsijoita, vaan kulkee täällä satamassa hankkimassa uhrejaan, joille hän sitten väkeä ja paikkoja hankkii. Täällä hän voi tavata työttömän merimiehenkin, jonka hän hyvästä maksusta saattaa saada johonkin laivaan sijoitetuksi, mutta se on satunnaista. Tavallisesti hänen toimintansa kohdistuu siihen, että hän, päästyään jonkin merimiessakin puheille, houkuttelee sen kauniilla lupauksilla, usein liioitelluilla ja valheellisilla, lähtemään laivastaan "lietsuun" ja ottamaan pestin toisessa laivassa. Ainahan merimiehillä satamaan tullessaan on jotakin syytä tyytymättömyyteen laivaansa taikka sen päällystöä kohtaan; tekee mieli saada vaihtelua, koettaa jotakin uutta, ja "runnarin" koreat puheet lankeavat sen vuoksi usein hedelmälliseen maahan. Tietääkö vaihto merimiehille parannusta vaiko huononnusta, se ei välittäjää huoleta, hän saa joka tapauksessa kaksinkertaisen välityspalkkionsa. Ja sellaisesta onnistuneesta yrityksestä avautuu hänelle tavallisesti uusi toiminnan ja tulojen sarja.

— Kuinka niin?

— Hän menee silloin, sanokaamme tuohon hollantilaiseen laivaan, josta hän juur'ikään oli houkutellut miesjoukon, suuremman tai pienemmän pois, pyrkii sen päällikön luo ja kysyy, eikö tarvittaisi miehiä laivaan. Tarvittaisiin kyllä, vastataan, joku vietävän runnari on äsken houkutellut muutamia aasinpäitä laivasta karkuun, — onko teillä miehiä tarjolla? — On kyllä, montako? — Hyvä, hankin ne heti. Ja nyt kävellä leuhtoo musta välittäjämme — niinkuin tuossa juuri näimme — johonkin toiseen laivaan, sanokaamme tuolla etäämpänä olevaan englantilaiseen, — on olevinaan siihen asiaa, ja hiipii siellä salaa miesten puheille. Kuvaa heille, kuinka mainioita paikkoja, entistä paljon parempia, hänellä nyt juuri sattumalta on heille tarjottavana eräässä suuressa, komeassa, hollantilaisessa laivassa. Miehet tarttuvat syöttiin, hiipivät yksitellen laivasta pois, taikka purkavat jollakin tekosyyllä sopimuksensa, ja rientävät runnarin luo, joka ensi töikseen heiltä ottaa välityspalkkion. Sitten lähdetään hollantilaiseen laivaan, jonka päällikkö tietenkin mielellään ottaa vastaan uuden miehistön ja maksaa hänkin puolestaan "välittäjälle" hankintapalkkion.

— Ja englantilaisen laivan päälliköllä on nyt tietysti miesten puute, — minäkin alan jo vähän ymmärtää tuota systeemiä ja elinkeinoa.

— Tietysti. Hän on nyt vuorostaan pulassa, on ehkä lähtö jo huomenna, ja kalliiksi kävisi ruveta odottamaan täydennysmiehistöä. Runnari taikka joku hänen asiamiehensä menee nyt englantilaisen päällikön luo ja tarjoutuu hankkimaan miehiä. Kapteeni tietysti kiroaa: kunhan voisitte sen heti tehdä!…

— Parissa, kolmessa tunnissa ovat tarvittavat miehet täällä! vakuuttaa neekeri.

— Ovatkohan?

— Ovat.

Ja niin todella ovat. Toimelias ja ovela "välittäjä" hankkii nuo miehet samalla tavalla kuin edellisessä tapauksessa. Ja siten kulkee vyöry edelleen, — laivoja on, kuten näkyy, tässä satamassa satoja ja ellei yhdestä onnistu taivutella miehiä lähtemään, onnistuu toisesta. Kaikkein pahimmassa tapauksessa mies haalii kokoon maihin juopottelemaan jääneitä karkureita tai mustia tovereitaan, — kyllä hänellä keinot on ja uusista välityspalkkioista hän on aina varma.

— Mutta supliikkiakin sillä miehellä täytyy olla!

— Sitä on. Kieli on hänellä yhtä sulava ja vetreä kuin kädenliikkeet ja kepinheilunta, ja hän esiintyy aina hyväntahtoisena auttajana ja pelastajana pulasta. Puhuu merimiehille kauniisti hyvänsuopeudestaan heitä kohtaan ja sadattelee kapteenien kanssa näitä nykyajan epäluotettavia laivamiehiä — hän hankkii toki parempia! Tosin ne, sekä miehet että kapteenit, jotka kerran ovat joutuneet tämän välittäjän "avustettaviksi", eivät hevillä toisen kerran hänen pauloihinsa antaudu. Mutta Rio de Janeiroon tulee joka päivä uusia laivoja ja uusia merimiehiä, joita voi huiputtaa.

Notkeaselkäinen neekeri oli jo hetki sitten uponnut asioilleen johonkin satamassa olevaan laivaan ja meidän huomiomme kiintyi taas toisaalle. Jo hetken kuluttua näkyi väylältä tulevan uusi höyrylaiva —, niin, todella, sillä on Suomen lippu mastossa; siinä saapuu nyt odotettu vieras kaukaisesta kotimaastamme.

VASTAKOHTIA.

Helteinen oli aamupäivä ollut junassa, jossa ajettiin Rio de Janeirosta länteenpäin, eikä umpinaisessa vaunussa — ikkunat oli pidettävä kiinni lukuisain tunnelien vuoksi, joissa kivihiilensavu olisi työntynyt sisään — voinut huomata, että oli jo noustu melko korkealle vuoristoon, sen vilpoisemmalle ylätasangolle. Sitä ei huomannut paljon silloinkaan, kun pieneltä asemalta ajettiin aukeita mäenrinteitä myöten kuorma-autossa päämäärää, Penedon suomalaista siirtokuntaa, kohti. Mutta perille tultaessa, talon näkyvillä ollessa, tuntui olo äkkiä kevyemmältä kuin kuumalla rannikolla; oli helpompi hengittää, sielu ja ruumis tuntui virkeämmältä. Vai johtuiko se ehkä siitäkin, että oltiin tulossa omien kansalaisten keskuuteen, että ikäänkuin kotoinen, pohjoismainen tunnelma lehahti vastaan? Ajettiin pihaan, noustiin "fordista". Vastaamme kajahti suomalainen laulu ja suomalaiset tervetuliaissanat — ihmekö, että vieraita maita matkustaneesta tuntui keveämmältä hengittää ja että sydän ilosta sykähti.

Vaihdettiin ensi tervehdyssanat, puristettiin käsiä, tuotiin terveiset. Siirtokunnan jäsenet, jotka juuri tulivat talosta murkinalta, hajaantuivat pian eri töihinsä tilan vainioille. Me pysähdyimme siihen pihalle katsomaan ympäristöä ja vastaanottamaan ensi vaikutelmaamme.

Heti pistivät silmään eräät oudot vastakohdat. Taivaanrannalla rajoittivat näköalan Etelä-Amerikan korkeat vuorijonot, laajat ja kaljut; niiden rinteet ovat paljaat kuin päivän polttamat, mutta vuorten välissä rehevöi tropiikin tummahtava kasvullisuus: palmumetsät ja kovalehtiset lehdot. Lähemmässä ympäristössä kylpevät viljelys- ja puutarhakedot etelän paahtavassa paisteessa, auringon loimutessa kohtisuoraan alas tummansinervältä taivaalta. Ja sen tropiikkimaiseman keskellä ahertaa ryhmä vaaleatukkaisia suomalaisia, miehiä ja naisia, ohuissa puseropaidoissa, Kauhavan puukot vyöllä ja hellehatut päässä, tonkien etelän punaista savea. Tämän ryhmän vieressä äestää "tummaihoinen" — asianomaiset pitävät "neekeri"-nimitystä haukkumasanana —, käkkärätukkainen, paljasjalkainen äijä peltoa härkäparilla, joiden pitkät sarvet törröttävät sivulle ja joiden läpikuultavat pystykorvat kertovat villilehmän rodusta. Tummaihoinen hymyää ohi äestäessään leveästi vaaleatukkaisille suomalaisille, jotka istuttavat punamultaiselle rinteelle riviin abakatipuiden taimia, herkullisia hedelmiä tuottavia puita, ja hyräilevät sitä tehdessään suomalaista kansanlaulua.

Pohjolan pojat etelän pellolla!

Pellon pientareella, mäenrinteeseen kuokitun tien kupeella, kasvaa banaanipuita, joissa riippuu kypsymäisillään olevia, raskaita banaaniterttuja, ja ylempänä ahteella seisoo pyöreänmuotoisia appelsiinipuita, joista suuret, vihreänruskeat hedelmät hohtavat kuin omenat kotoisesta joulukuusesta. Ja suomalaiset, pellavatukkaiset lapset leikkivät niiden juurella kuin kotoisessa vesakossa.

Pienoiskappale Suomea tropiikin päivänpaahtamassa luonnossa. Rinnastelmat ja vastakohdat tuntuvat ensi silmäykseltä luonnottomilta, mutta ehkäpä ne sopeutuvat hyvinkin toisiinsa! Suomen pojat ja tyttäret ovat tulleet tänne muokkaamaan näitä etelän palaneita rinteitä ja hedelmöittämään niitä. Olisipa asia järjestettävissä toisinpäin! Niin, että suomalaisten ei tarvitsisi poistua kotoaan aurinkoa ja etelää hakemaan, vaan että saataisiin kappale etelän luontoa, sen kasvullisuutta ja sen lämpövoimaa siirretyksi jollekin karulle suomalaiselle kankaalle, kanervaiselle hiekkanummelle taikka hallaa huokuvaan suorantaan!

* * * * *

Kävelemme katselemassa Penedon maita ja viljelyksiä, tutkimme toiveita ja edellytyksiä ja vastuksia. Siellä on, niinkuin kaikkialla, hyvät, onnelliset puolensa, mutta niinkuin kaikkialla myös vaikeutensakin ja huolensa, — menepäs mittaamaan, missä ovat suuremmat onnen edellytykset, kylmässä, karussa kotimaassako, vaiko aurinkoisessa, ehkä liiankin kuumassa etelässä — edut ja haitat ovat niin erilaiset. Varsinkin, jos niihin luetaan yhtäällä oman maan "mansikka", toisaalla vieraan maan ainainen koti-ikävä. Vastakohtia voidaan lieventää, voidaanpa yrittää siirtää kappale Suomea omine lauluineen ja omine henkisine rientoineen kaukaisen etelän rinteelle. Mutta pelkäänpä, että ne vastakohdat eivät ole sittenkään hiottavissa pois, että ne lopultakin jäävät sovittamattomiksi.

TULIKÄRPÄNEN.

Iltayö oli siellä Penedon ylängöllä verraten vilpoinen, mutta jostakin syystä en kuitenkaan heti päässyt uneen. Mikään ei tosin häirinnytkään: niin hiljaista oli kuin haudassa ja yhtä pimeää kuin siellä. Ikkuna oli auki, mutta ei sieltä ilman henkäystäkään tuntunut. Makasin valveilla ja katselin ulos mustaan yöhön.

Silloin olin silmissäni näkevinäni jotakin valon väikettä, joka punersi tuokion ja taas katosi. Taisinpa erehtyä. Mutta hetken kuluttua näkyi tuota himmeää hohdetta taas, se tuli kuin ulkoa, — sehän oli salaperäistä! Nousin ikkunan ääreen katsomaan, — en nähnyt mitään sysimustassa yössä. Mutta hetken siihen tuijotettuani — tropiikin yö osaa vasta olla pilkkoisen pimeä! — välähti silmiini jälleen sieltä etäämpää yht'äkkiä pieni, punainen tuli, niinkuin pikkuruisen taskulampun hehku, joka himmeästi valaisi lähintä ympäristöään. Se syttyi itsestään, mutta samalla se liikkui, muodostaen kiemurassa kulkevan, ohuen valolangan, joka taas yht'äkkiä sammui.

Minua melkein puistatti, niin outo ja salaperäinen oli tuo ilmiö. Mikä ihme sytytti siellä valon ja millä voimalla se liikkui? — Tiesin, että ikkunani edustalla oli keittiöpuutarha, jossa taimet äsken olivat nousseet, ja sen reunoilla pensaskasveja sekä pari kolme suurta, tuuheaa lehtipuuta, jotka rajoittivat näköalan oikealle käsin, puron rantaan päin. Tulen täytyi tulla pensaasta tai taimitarhasta tai niiden välimailta. Mikä sen aiheutti? Liikkuiko siellä joku ihminen, punainen sähkölamppu kädessään, sitä heitellen ja hypitellen ja vähänväliä sytyttäen ja sammuttaen? Sehän olisi mieletöntä. Ja tuo valojuova oli sitäpaitsi liian ohut ja liian häilyvä johtuakseen ihmiskäden liikkeestä, eikä noilla heilahteluilla näyttänyt olevan mitään määräperäisyyttäkään. Syttyvä ja sammuva valoviiru läheni kyllä taloa ja ikkunaani, mutta ei suoraan, vaan omituisesti sivuille syöksähdellen, nousten, pudoten ja pomppien…

Olisiko tuossa jokin niitä etelän merkillisiä matelijoita, joista on juttuja kerrottu, sisilisko tai käärme tai jättiläismuurahainen, jonka silmä — yksi! — näin säteilee omalla valollaan, elukan pyydystellessä sammakoita tai toukkia! Mutta se ei suinkaan näyttänyt matelevan maata myöden, se hyppi, leiskahti toisinaan metrin, parin korkeudelle, niinkuin kypene sammuvasta nuotiosta, loikkasi, lupsahti ja loppui. Ja tuokion kuluttua se leimahti taas kappaleen matkan päässä. Kiiltomatoko? Ei, sehän kiiltää fosforivalolla eikä hyppele, — tässä loistelee kirkas, punainen valo, joka ehtimiseen muuttaa paikkaa.

Kauan katselin, äärimmilleen jännittyneenä, tuota ihmeellistä näytelmää, tuijottaen pimeään yöhön, niin että silmiäni kirveli. Joskus, kun valojuova pitempään kiemurteli, minua melkein peloitti. Mitähän, jos tuo otus yht'äkkiä loikkaa ikkunaani kohti — ilmeisesti se läheni, — mikähän kuvatus sieltä silloin kasvoilleni ryöpsähtäisikään? Tyhjä ei liiku, jotakin elämää tuolla tarhassa täytyy olla. Mutta mitään ei kuulu, tarha on äänetön kuin kalmisto. — Kas noin, nyt se tupsahti taas, valorihma läheni nopeasti, pysähtyi, hohti siinä kuin pieni kekäle — hyi hittoja! Hieroin silmiäni, — kyllä ne toimivat, eivät valehtele eivätkä uneksu, — tuossahan se hehkuu yhä! Jo sammui. Mutta syttyi heti taas.

Nyt käy liike, edelleen heilahdellen, pensaikkoon ja noita suuria mamaopuita kohden. Se muuttuu nyt vähän määrätietoisemmaksi, ohjautuen viistoon puroon päin. Yhä se katkeilee, pysähtyy, jatkuu — on kuin otus kulkisi pensaiden läpi tai niiden latvoja pitkin. Valorihma on nyt varsin lähellä ikkunaani, mutta sen aiheuttajaa en voi nähdä, eikä risahdustakaan kuulu. Hyih! Onneksi rihma nyt vetäytyy yhä enemmän sivulle, tässä täytyisi kai muuten ryhtyä sulkemaan ikkuna.

Nyt se katosi, sammui, kaikki on pimeätä. Olin tuota himmeää valonäytelmää katsellut mielestäni kauan, ikkunapieleen nojanneita kyynäspäitäni tuntui väsyttävän, mutta kuinka kauan siinä olin seissyt en osannut arvioida. Ehkä puolen tuntia, ehkä vain pari minuuttia. Ja sinne, minne valoviiru hupeni, tuijotan vieläkin — ehkäpä se syttyy taas. Edessäni oleva maisema on yhä synkeän pimeä — olisivatko silmäni sittenkin nähneet jotakin valheellista virvatulta, olisiko valvonnasta herkistynyt mielikuvitukseni luonut eteeni tuollaisen sairaan haaveen? Puhutaanhan aarnitulista, mutta liikkuvatko nekään? Tämä tuli varmasti liikkui.

Nyt se on poissa. Ei sentään kokonaan. Säpsähdän taas. Sillä sieltä sivulta, missä mamaokapuiden pitäisi olla, vilahtaa vielä katkonainen, tupsahteleva, punainen valo, vilahtaa ja katoaa, syttyy ja sammuu. Mutta se näyttää etääntyvän, hupenevan sinne pimeään yöhön kuin häipyvä kuumehaave…

Kun ei sitten kotvaan aikaan näy mitään, rauhoitun ja menen vuoteeseeni. Mutta uni karttaa vielä kauan silmiäni. Näen niissä yhä, vaikka ne ummistankin, tulenpunertavaa rihmaa, kuin tulehtunutta verisuonta — olisiko koko näkyni ollutkin vain sitä? Näen hyppelehtävää hehkua, sekovaa, sakovaa, häipyvää — siihen nukun.

Aamulla kerron isäntäväelle yönäkyjäni, luultavasti vieläkin hiukan hämmentyneenä. Mutta minulle hymähdetään: Enkö ole kuullut puhuttavan tulikärpäsestä taikka tuliperhosesta, joka öisin lentää liipoittelee ja jolla on oma, säihkyvä sähkövalonsa? Niitä lentää kedolta väliin huoneisiinkin — olisi se siis helposti voinut lentää minunkin ikkunastani sisään —, ja pari kolme sellaista perhosta saattaa valaista huoneen aivan valoisaksi. Ne sytyttävät ja sammuttavat valonsa kuin autonajaja lyhtynsä, lentävät aina kappaleen matkaa, laskeutuvat maahan tai pensaisiin ja nousevat sitten taas lentämään…

En tosiaankaan ollut siitä kärpäsestä koskaan kuullut puhuttavan — muista merkillisistä "kärpäsistä" kyllä —, ja siksi en tuota luonnonilmiötä voinut yön pimeässä ymmärtää. Nyt pieni, viaton herhiläinen sai mielikuvitukseni voimakkaasti liikkeelle ja pani minut öisestä näkemyksestäni luomaan jos jonkinlaiset kuvat ja kuvatukset.

VEREN POLTTO.

Seisahduin kävellessäni sen talon katvepuoleiselle seinämälle, jossa Suomen lähetystö Rio de Janeirossa sijaitsee, ja odottelin siinä talosta tulevaa seuralaistani. Samassa katveessa lepäili myöskin pieni miesjoukko, ja ennen pitkää olin miesten ulkonäöstä ja verkkaisista eleistä päässyt selville siitä, että siinä oli parvi suomalaisia siirtolaisia. Puhuttelin heitä ja sain tietää, että pari joukosta oli noussut lähetystöön passiasioitaan toimittamaan — nämä toiset odottelivat nyt heitä, koska yhdessä oli pysyttävä. Tiesin jo ennestään vähän tämän suomalaisjoukon aikeista ja hankkeista. He olivat äsken tulleet suomalaisesta siirtokunnasta Penedosta, jossa he jonkun aikaa olivat työskennelleet, mutta jossa he eivät viihtyneet taikka joka ei tyydyttänyt heidän yrittämis- ja seikkailuhaluaan. Nyt he olivat aikeissa jatkaa matkaansa omin päin yhä etelämmäs, Argentinaan, jossa toivoivat nopeammin ja paremmin löytävänsä onnen. He olivat jo ostaneet piletit Riosta Buenos Airesiin menevään laivaan ja selvittelivät nyt viimeisiä viisumimuodollisuuksia Brasilian pääkaupungissa.

Yksi joukosta, kellervätukkainen, mutta hiilisilmäinen poika — oli kai hän jo täysi mies, mutta vaikutti kovin nuorelta —, kiinnitti erityisesti huomiotani katseittensa levottomalla palolla ja hiukan hermostuneilla liikkeillään. Hänen kasvonsa olivat — päinvastoin kuin suomalaisten yleensä — kuin aukinainen kirja, josta saattoi lukea hänen mielialojensa nopeita ailahteluja, ankaraa päättäväisyyttä ja sen sekaan hiipivää epäilystä. Hän toi mieleeni tarinan eräästä siirtolaisseikkailijasta, jonka vaiheista näissä etelän maissa minulle äsken oli kerrottu, ja mielikuvituksessani rupesin, joskin varsin omin valloin, soveltamaan kuulemaani kertomusta häneen. Enkä siitä mielikuvastani sitten päässytkään irti.

Puheenaolevalle seikkalijalle, josta minulle oli kerrottu — annanpa hänelle vaikka nimen Heikki Heikura — ei elämäntaistelu kotimaassa ollut luonnistanut. Hän yritteli siellä yhtä jos toistakin, hänellä oli työkykyä ja intoa, luomisvoimaa hän tunsi suonissaan ja hän uskoi itseensä ja menestykseensä, mutta siellä kotimaassa hän ei saanut mistään kiinni. Kaikki, mihin hän tarttui, ikäänkuin mureni hänen käsissään, parhaimmankin ponnistuksensa tuloksena hän tunsi nolauksen. Hänen yrityksensä oli taas valunut hiekkaan, niin täytyi hänen aina todeta, muut, vähemmänkin lahjakkaat, porhalsivat hänen edelleen. Sanottiin, että Heikillä ei ollut kestävyyttä mihinkään vakavaan työhön, että hänen luonteensa oli liian levoton ja huikentelevainen — omaiset sanoivat häntä tuhkimukseksi ja päivittelivät, että mikähän siitä Heikistä lopultakin tulee. Nuorukaista ne arvostelut syvältä viilsivät; hän tiesi nuhteet epäoikeutetuiksi, — hän ei vain ollut päässyt työalalle, jossa hän olisi voinut tehdä lahjansa hedelmällisiksi. Hän yritti sen vuoksi yhä uutta toimialaa, puski siinä aikansa kuin härkä, kirvoitti vaikeuksia, raivasi esteitä tieltään, mutta hänen täytyi piankin taas myöntää epäonnistuneensa. Silloin hän aina hetkeksi lamaantui ja hänestä rupesi tuntumaan, ettei hän siellä pienissä kotoisissa oloissa löydäkään omaa työalaansa, jossa menestyisi. Kaikki on niin ahdasta ja pikkumaista, — jospa hän vain löytäisikin tukipisteen, mistä ponnistaa, tämän ahtaan pikkumaan ulkopuolelta, kyllä hän silloin näyttäisi!

Heikissä rupesi näin heräämään kaipuu pois kotimaansa ilmattomista aloista, hänessä syntyi halu lähteä lentämään kauas, koettamaan siipiään suuremmassa maailmassa, missä saisi yksin ponnistaa eikä joka askeleella olisi äidin tai sedän arvosteleva ääni nuhtelemassa ja herpaisemassa. Se kaipuu kasvoi hänessä yhä jokaiselta epäonnistuneelta yritykseltä; se kiihtyi vähitellen poltoksi, joka häntä alati kalvoi, sitä kuumemmaksi poltoksi, kuta toivottomammalta hänestä näytti saada tuo jäytävä janonsa sammutetuksi. Ei ollut varoja, ei mitään mahdollisuuksia! Mutta se toivottomuus herpaisi yhä enemmän hänen kotoiset yrityksensä, se vei häneltä halun ja voiman uusiin yrityksiin.

Silloin, sen raskaan mielialan lumoihin vaipuneena ollessaan, Heikki kuuli — näin punoutuivat toisiinsa kuvitelmani ja kuulemani — puhuttavan Penedon äskenperustetusta suomalaisesta siirtokunnasta Brasiliassa. Kaikki hänen ajatuksensa ja pyrkimyksensä kohdistuivat nyt siihen, miten hän pääsisi tuohon houkuttelevaan kaukaisuuteen, pääsisi sinne uusiin oloihin aloittamaan elämänsä alusta. Hän teki nyt työtä kovasti, säästi jokaisen ansaitsemansa markan ja kävi, joskin arkaillen, kyselemässä tietoja henkilöiltä, joilla oli tekemistä uuden siirtokuntapuuhan kanssa. Vähitellen hän rupesi puhumaan unelmastaan sedille ja tädeillekin, tutkiakseen, olisiko tällä taholla vastarinta, jota hän muuten ei aikonut totella, hyvinkin jyrkkä. Eipä ollutkaan. Omaiset, jotka olivat huolissaan Heikin tulevaisuudesta eivätkä uskoneet hänestä siellä kotona mitään tulevan, rupesivat päinvastoin kannattamaan hänen unelmiaan. — Lähteköön maailmalle, he puhuivat toisilleen, yritelköön nyt siellä, koetelkoon, mihin pystyy, ponnistakoon todella kerrankin omin päin, koska uskoo onnistuvansa. He avustivatkin häntä matkalle, antoivat kukin puolestaan satasen, pari, Heikin omien säästöjen lisäksi.

Niin koitti vihdoinkin se päivä, jolloin hän muutamien muiden samanhankkeisten kanssa sai nousta laivaan aloittaakseen matkansa Brasiliaan. Hän uhosi kai niihin aikoihin lujaa päättäväisyyttä ja tulevaisuususkoa, oli kuin yhtä jänterettä koko mies, hän oli terästänyt kaikki hermonsa ja virittänyt ne vahvaan työintoon, — jo se kotimaasta lähtö valoi viihdykettä hänen polttoonsa. Kaikki esteet hän nyt aikoi voittaa ja osoittaa noille kotiinjääville epäilijöille, että hän kykenee sittenkin työllään ja tarmollaan nousemaan, ehkä korkeammaskin kuin moni muu!

Onnellisesti hän oli tullut perille uuteen toimintapaikkaansa, uuden elämäntaipaleensa lähtökohtaan. Täällä hän tahtoi nyt raataa kuin muurahainen. Hän tutustui pian uusiin olosuhteisiin ja uusiin tehtäviinsä, katseli paikat ja kyseli neuvoja, näki edessä olevat vaikeudet, mutta ei niitä säikähtänyt. Hänellä oli katse kovana, mieli kireänä päättäväisyydestä ja tahdonlujuudesta.

— Tuli mikä tuli, niskat nurin kaikilta vaikeuksilta!

Työ uudessa siirtokunnassa oli maanviljelystyötä, pelto- ja puutarhatyötä, jota oli tehtävä etelän polttavan auringon alla. Siitä työstä oli siirtokunnan elettävä, siltä pohjalta oli sen yhteisesti noustava. Kovaa maanraatajan sisua siinä kysyttiin, mutta sitä oli nyt Heikillä mielestään riittämiin asti; kaikella nuorekkaalla voimallaan ja säästetyllä tarmollaan hän tahtoi iskeä ja voittaa.

Varsinaisestihan maatyö ei ollut hänen alaansa; hän oli kotimaassaan kyllä yritellyt sitäkin, mutta enemmän kuitenkin kaikenlaisia muita hommia. Maatyötä hän oli kotona, eteenpäin pyrkiessään, pitänyt liian hitaasti edistävänä; mutta nyt, kovat koulut käytyään, hän ei aikonut sitä halveksia, vaan ottaa sen vakavasti elämänsä uudeksi ponnahtimeksi. Ja itseään säästämättä hän ensi päivästä asti puski paahtavassa auringonpaisteessa Penedon punaista savimäkeä eikä aikonutkaan helteen vuoksi otettaan hellittää. Se oli raskaampaa työtä kuin kotona, auringon paahtovoima oli armoton, se pyrki raukaisemaan ja nujertamaankin raatajan siihen paikkaan, eikä käsivarsi aina käskijäänsä totellut. Mutta Heikki taisteli ankarasti uupumista vastaan, hikosi ja ponnisti, pysyäkseen toisten rinnalla — ja pysyikin. Rupeama kului, joskin hitaasti, aina lepotuntiin asti, jolloin saatiin sydänpäivän hetket maata katveessa ja koota voimia iltapäivätyöhön.

Näin menivät päivät yksitellen, meni viikkoja, meni kuukausia. Heikki puri hammasta, toivoi vähitellen tottuvansa uusiin oloihin ja raatoi hellittämättä. Mutta takoessaan yhä uudelleen tajuntaansa, että tässä on nyt kerta kaikkiaan kestettävä, tätä tietä on noustava, muuta ei enää ole, hän ei voinut olla tuntematta, että epäilys sittenkin takateitä hiipi hänen sieluunsa. Se hiipi esille kysymyksen muodossa: mitä tästä lopultakin tulee, mihin vie tämä ylivoimainen reuhtominen, jonka suoranaisia jälkiä ei näy? Hän karkoitti nuo epäilykset luvattomina luotaan, karkoitti ne yhä uudelleen ja suuttuneena. Nythän ollaan vasta työn alussa, hän vakuutti itselleen, näihin vaikeuksiinhan hän oli varustautunut, niitä unelmoinutkin, — lopussa sitten kiitos laulaa! Mutta karkoitettu epäilys hiipi yhä takaisin uusien kysymysten muodossa: miten mies tällaisella hidastuottoisella maantonginnalla voi osoittaa omaisilleen, että hänessä on kykyä ja tarmoa, miten tällaisen myyräntyön avulla pääsee nousemaan? Hän vastasi noihin kysymyksiin neuvoen itselleen malttia ja kestävyyttä, mutta nuo itsepäiset kysymykset kävivät samalla hänelle yhä tuttavallisemmiksi; hän ei aina voinut ajaa niitä luotaan ja rupesi tuntemaan veressään uutta polttoa. Se uusi kuume häntä peloitti, mutta hän ei voinut sille mitään.

Ja anna ollakaan! Pian hänelle selvisi, että hänen tovereistaan toisia vaivasi sama epäilys ja poltto.

Eräänä päivänä työmaalla, jossa heitä oli neljä, viisi miestä sitkeää savikkoa kuokkimassa, pulpahti keskustelussa tuollainen kysymys ääneensä esiin. Mitä tästä tulee, tähänkö jääkin tämä uusi elämämme? Heikki oivalsi samassa, että nuo kysymykset eivät siis olleetkaan yksinomaan hänen oman verensä polton aiheuttamia, ne kiusasivat samalla tavalla noita toisiakin, jotka hänen laillaan olivat lähteneet valtameren takaa onneaan etsimään ja aloittamaan uuden elämänsä. Se tieto kiihoitti hänen polttoaan ja synnytti taas uuden yrittämisen janon.

Kerran sydämensä toisilleen avannut miesjoukko keskusteli sitten epäilyksistään ja unelmistaan usein ja rupesi pian rakentelemaan uusia suunnitelmiakin. Onnen rattaaseen on rutommin päästävä käsiksi, siivet kaipaavat lentoa taas, pois on päästävä näistä verkkaisista muurahais-aherruksista, joihin ruumis maatuu ja sielu korventuu karreksi.

— Poisko, mutta minne? Kotimaahanko takaisin, sen ahtaisiin oloihin?

— Ei koskaan, sehän olisi häpeä ja nöyryytys! Jos sinne täytyisi palata yhtä tyhjänä kuin sieltä lähti ja olisi tuhlaajapoikina ruvettava tonkimaan kotikylän tunkioita, niin olisihan siinä selvä todistus, että muuhun ei mies kelpaa! — Ei, koettaa täytyy täällä maailmalla, mutta jossakin muussa paikassa, aloittaa taas jostakin toisesta päästä, josta menestys pikemmin lähtisi versomaan.

Veri poltteli nyt taas yhtenään Heikin suonissa, maakin tuntui jo polttavan jalkojen alla. — Salaisia neuvotteluja pidettiin yhä tiheämpään. Miehillä oli muutamien kuukausien palkka säästössä, sen avulla oli yritettävä, ainahan sillä pääsee jonkin matkaa liikkumaan. Ja sitten taas työhön käsiksi.

— Yritettävä mitä?

— Työtä jonkinlaista, mitä tahansa, mutta uudelta pohjalta?

Kuume kasvoi. Ja eräänä päivänä tuo kauan poistumistaan hautonut miesjoukko äkkiä ilmoitti siirtokunnalle lähtevänsä sieltä pois.

— Poisko täältä, minne?

— Käymme katsomassa naapurimaata, olisiko siellä työnsaantimahdollisuuksia. Taikka edellytyksiä yrittää jotakin omin päin.

— Oletteko sen kypsästi harkinneet, tuntemattomuus on edessänne?

— Harkittu on … viikon perästä lähdemme…

Vakaana, mutta päätöksessään horjumatta, pieni miesjoukko oli matkustanut Rio de Janeiroon ja heti siellä tiedustellut Argentinaan lähtevää laivaa.

Oliko heissä ja minkä verran syntynyt epäilyksiä uudesta uhkayrityksestään, sitä he eivät sanoneet, mutta lujaa päättäväisyyttä heidän kasvonsa kertoivat, kun he lähetystöntalon edustalla odottelivat sisään menneitä tovereitaan, joiden oli saatettava passiasiat reilaan. Sitten laivaan! — Arvasin parista tekemästäni kysymyksestä sekä siitä, mitä miesten hankkeesta ennakolta tiesin, että heidän päätöksensä oli järkähtämätön, enkä heitä senvuoksi paljon yrittänytkään varoittaa tai neuvoa. Heitin keskustelun varrella esille vain muutamia kysymyksiä miesten aikeista ja suunnitelmista. Toiset aikoivat painua ylämaahan Argentinan ja Paraguayn rajoille, missä ennestään asui eräitä suomalaisia siirtolaisia muokkaamainsa maapalstain viljelijöinä, toiset taas halusivat Argentinassa hakea jotakin muuta työtä ja ansiomahdollisuutta, — minkälaista, siitä heillä ei ollut aavistustakaan!

— Onhan sinne mennyt miehiä ennenkin, — selitti eräs joukosta, mennyt kaikista maista, on suomalaisiakin, ja sinne ovat jääneet. Emmeköhän mahtune sinne mekin?

— Mutta onko teillä mitään varmuutta, että olo ja työnsaanti on siellä parempaa kuin esimerkiksi täällä Brasiliassa? — Näin varovasti kyselin.

— Varmuutta ei ole tietenkään mitään — vastasivat miehet —, koettaa vain täytyy.

Huomasin, että siinä hiilisilmäisessä nuorukaisessa, jonka mielessäni oli ristinyt Heikiksi, tuo kysymykseni nosti veret poskille. Hän oli lopultakin nähtävästi kaikkea muuta kuin varma, mutta tekeytyi peräti järkähtämättömäksi. Jatkoin vielä kyselemistäni:

— Entäpä, jos siellä Argentinassa käy olo vielä vaikeammaksi kuin täällä?

— Kestettävä se on siinä tapauksessa sekin, vastasi Heikki, ikäänkuin itseäänkin rohkaisten ja suggeroiden. — Yrittää täytyy, niin kauan kuin on nuori, joskushan sitten pakostakin onnistaa.

Seikkailuveri poltteli häntä edelleen, se hänessä taas ilmeisesti voitti hiipivät epäilykset. Milloinka se veri saaneekaan tyydytyksensä? ihmettelin itsekseni. Ehkä silloin, kun lopultakin "onnistaa", — taikka ehkei silloinkaan. Mutta siihen "onnistamiseen" oli minulla, kaiken mukaan, mitä Argentinasta ja sen siirtolaisten oloista olin lukenut ja kuullut, hyvin vähän uskoa. Useimmat siellä joutuvat mierolle ja häipyvät kuulumattomiin. Virkahdin:

— Mutta jospa ei onnista sielläkään, mitäs sitten?

— Koettaa täytyy, intti vain nuorukainen. — Ja jos kaikki lopulta raukee, kaikki yritykset pettävät, silloinhan se on loppuun asti koettu!

— Se on uhkapeliä, panoksena nuori elämä, näin jo varoitin vakavissani. Mutta vastaus oli edelleen jyrkkä ja melkein poistyöntävä:

— Yksi on tämä elämä elettävänämme, ja se on jokaisen oma, hänen yksin!

— Niin on, myönsin. — Ja ehkäpä teillä onnistaakin, sitä hartaasti toivon. Muistin vain, että teillä tänne Brasiliaan tullessanne toki oli tietty paikka, minne mennä, varma osoite ainakin. Onko teillä siellä kauempana etelässä, Buenos Airesin satamaan saavuttuanne, ketään, kenen puoleen käännytte, keneltä kysytte neuvoja?

— Ei ketään, vastasi eräs joukosta vakavana, mutta horjumattomana.

— Maan kieltä ette osaa, mistä saatte siellä ensi yösijan, ensi työpaikan?

Silloin Heikki taas kävi ääneen ja kasvoi ikäänkuin entistä pidemmäksi edessäni. Hän haukkoi hetkisen ilmaa ja vastasi sitten:

— Noita kysymyksiä ja paljon muita olemme itseksemme pohtineet monet unettomat yöt ja helteiset päivät paahteisella pellolla, ne eivät ole meille uusia. Vastauksia niihin emme ole löytäneet, ne ovat meitä varoittaneet ja peloittaneet ja niiden painosta olemme päätöksemme usein hylänneetkin. Mutta vaikka näin onkin, — meidän täytyy kuitenkin päästä matkalle, ei auta säikkyä vaikeuksia! Kävelemme satamasta kaupunkiin ja kaupungista maaseudulle etsien työtä, näissä maissa voi nukkua taivasallakin ja työtä voimme tehdä millaista tahansa.

— Entäpä jos matkarahanne loppuvat, ennenkuin saatte työtä, jos tulee nälkä, ettekä saa ostetuksi leipää?

— Silloin — yksi menneen kaikki! Yrittää vain täytyy, veri polttaa, eikä sille poltolle voi mitään. Tie on takanapäin poikki, eteenpäin on painettava, muu ei neuvoksi. Joko siinä onnensa löytää taikka ei, valitsemisen varaa ei ole!

— Toivon teidän sen löytävän, toivon hartaasti, — hyvästi!

Ne miehistä, jotka olivat käyneet lähetystössä passiasioillaan, palasivat sieltä nyt ja yhtyivät tovereihinsa kadulla, ja minun odotettavani saapui myös samassa. Enemmittä jäähyväisittä, osaamatta antaa lähteville kansalaisilleni sen parempia neuvoja, erosin siinä tuosta pikaisesta kohtauksesta, mutta hiukan miettiväisenä ja vakavamielisenä.

Vakavina rupesivat katveessa odottaneet miehetkin kävelemään kaupungin sisäosiin päin. Eturivissä käveli siinä Heikuran Heikki, selkä suorana, tanakoin, kiirehtivin askelin, ikäänkuin rientäen onneaan etsimään. Hän tuntui takaapäinkin katsoen hyvin varmalta ja lujalta, päättäväisyyttä kuvastui hänen askelissaan, kun hän iski jalkansa maahan. Mutta en voinut olla muistamatta, että äsken, miehiä puhuttelemaan käydessäni. oli pieni epäilyksen punerrus noussut hänen ilmehikkäille kasvoilleen. Se oli kai poissa taas, — joka tapauksessa sen ilmeisesti yhä uudelleen voitti hänen sisässään jatkuvasti käyvä veren poltto.

IKUINEN TAISTELU.

— Tänään mennään kaupungille toimittamaan pois nuo piletti- ja pankkiasiat, — näin päättelemme varhaisena ja verraten vilpoisena aamuhetkenä, kun yön levähdettyämme tunnemme itsemme virkeiksi.

— Lähdetään jo aikaisin, silloin on raitioteillä kulku ja kaupungissa liikkuminen vielä siedettävää, myöhemmin käy siellä tukahduttavaksi.

— Mutta pankit ja konttorit eivät valitettavasti ole silloin vielä auki, täytyy lykätä lähtö vähän myöhempään päivällä.

Ja silloin, myöhemmin aamupäivällä, herää meissä epäilyksiä koko kaupungille lähtöä kohtaan. Onkohan meidän nyt tänään todellakin lähdettävä siihen helteeseen? Tiedämmehän jo ennestään, minkälaista se kävely Rio de Janeiron kaduilla päiväsydännä on. Yhden kadunvälin käveltyäsi on paitasi likomärkä ja niissä yksissä lämpimissä saat sitten vaeltaa päiväkauden. Se on saunassa oloa koko ajan, erotus suomalaisesta saunasta on vain se, että sinun täällä täytyy olla vaatteissasi ja hikisenä nousta rappusia ja ravata asioilla.

— Jos jätettäisiin huomiseen se kaupungissakäynti? ehdotamme toisillemme.

— Huomenna on kyllä sama helle…

— No, mennään siis tänään. Hoidettavathan ne asiat on.

— Ei mennä tänään, ehditään me vielä…

Se on meissä täällä omituista päättämättömyyttä, soutamista ja huopaamista, jota emme kotimaasta tunne. Merkillistä, tässä kuumuudessa ei jaksa tehdä edes ruttoa päätöstä eikä varsinkaan panna sitä toimeen. Tuo päättämättömyys ja vitkastelu, jonka rasittava kuumuus aiheuttaa ja jonka leima on koko yhteiskunnassa, on siis jo tarttunut meihinkin pikamatkailijoihin. Olemme jo monena päivänä päättäneet tehdä tuon pienen kaupunginmatkan asioitamme hoitamaan, mutta aina on päätös rauennut, retki on jäänyt toistaiseksi. Niin näkyy jäävän tänäänkin. Hiukan huoahtaen alistumme siihen lopputulokseen.

Se on, kuten sanottu, kuumuudesta aiheutuvaa raukeusilmiötä, jota täällä tapaamme joka askeleella. Suunnitellaan paljonkin, luvataan ja päätetään; siitä jonkin innostuksen hetkellä tehdystä päätöksestä saattaa olla tieto sanomalehdissäkin, mutta sen toimeenpanosta ei sitten kuulukaan mitään, se kuivui hiljalleen kokoon. Sama juttu on pienissä yksityispiireissä tehtyjen suunnittelujen tai sopimusten. Lähdetään esim. ensi pyhänä sinne tai sinne. Mutta sattuu esteitä, ei tule lähdetyksikään. Ja sen oivallamme niin peräti hyvin: tekee mieli torkahtaa sunnuntaiaamuna vähän pidempään, eikähän ole syytä tässä helteessä liiaksi rehkiä.

Myöskin liikealalla luvattujen suoritusten laita on usein tässä hellemaassa sama. Teemme esim. jonkin tilauksen. Se luvataan suorittaa ja lähettää tavara asuntoomme määräaikana. Kokenut tietää jo ennakolta, ettei se silloin tule eikä piankaan. Koetamme rauhoittua, soitamme ja kiirehdimme tilaustamme, ja meille luvataan, anteeksipyytäen ja kohteliaasti, että tavara nyt varmasti tulee silloin ja silloin. Mutta ei se tietysti tule silloinkaan. Kohteliaisuudesta on helppo luvata, luvata melkein mitä tahansa; mutta se lupaus ei ole vakavasti tarkoitettukaan, se on vain ystävällistä ja myötämielistä puhetta, joka täällä asiantuntevissa piireissä heti rajoitetaan oikeaan arvoonsa. — Niin, olet odottanut kauan tuota tilaustasi ja vihdoin jo lopettanut odottamisen. Olet ehkä, mikäli tuota tavaraa todella tarvitset, ostanut sen korvikkeen muualta ja raahannut itse kotiisi. Silloin yht'äkkiä tulla tupsahtaa lähetys ja lasku. Kuka tuota olisi uskonut! Mutta tavara ei ole aivan samaa, kuin mitä alkujaan tilasit, se on ilmeisesti laadultaan vähän huonompaa, — lasku sitä vastoin voi olla sovittua hintaa parempikin. Suutut tietysti, aiot palauttaa koko hökötyksen takaisin, mutta sitä sinun ei pidä tehdä. Se tietäisi hyvien tapojen loukkaamista ja rumaa rettelöimistä, — on parasta, että nielet harmisi ja koetat kärsiä. Jos saat tilaisuuden, otat puolestasi toisella kerralla toisella taholla ja toisessa muodossa vahinkosi takaisin yhtä ovelasti. Ja niin tekee taas sinun uhrisi kolmannelle ja näin yhä edespäin. —

Mutta eksyinpä kauas tuosta aikeestamme lähteä eräänä päivänä kaupungille ja siitä tekemämme päätöksen raukeamisesta. Me oivallamme, että tämä horjumisemme on sitä "ikuista taistelua" kuumuuden aiheuttamaa raukeutta vastaan, jota jo olemme täällä etelässä oppineet käymään hidastellen ja peräytyen askel askeleelta. Se on tropiikin ainaista taistelua sitä luonteenpehmenemistä vastaan, jonka esim. erittäin tarmokkaat siirtolaiset onnistuvat voittamaan, nousten sen ponnistuksen voimalla nopeasti menestykseen ja rikkauteen, mutta joka useimmille päättyy tappioksi, pysyväksi lamaantumiseksi ja lopulliseksi sortumiseksi. Se on meillekin jo pienoiskoossa tuttua taistelua, jossa armotta joutuisimme alakynteen, jos sitä olisi vuosikausia jatkettava, — sitkeimmätkään ponnistuksemme eivät ilmeisesti kestäisi tässä "ikuisessa taistelussa". Siksi kunnioitamme sitä enemmän niitä, jotka tässä taistelussa pystyvät pysymään voitonpuolella, varsinkin jos heidän samalla onnistuu säilyttää luonteensa lujana ja turmeltumattomana.

— Siis emme lähde tänäänkään kaupungille noita pikku asioitamme hoitamaan? kysymme lopullisesti toisiltamme, vielä heikosti toivoen, että tarmomme ehkä sittenkin olisi lujittunut.

— Niinhän me sen jo päätimme, eikö niin? Tänään tulee armoton helle, johan se huoneessakin tuntuu.

— Tuntuu kyllä, ja tuntuu kai taas huomennakin. Mutta lykätään siis asiat huomiseksi!

Istumme hiukan noloina tätä tarmottomuutemme ja tappiomme tulosta harkiten. Oivallamme, että se on huono päätös, heikkoutemme todistava, mutta minkäpä sille mahtaa. Onneksi tarmottomuus ei tällä kertaa ole korvaamaton.

— Mutta sen me tästä nyt näemme, että meidän on pian paettava tästä maasta pois. Menemme täällä nopeasti alaspäin, tekisimme täällä varmaankin pian moraalisen haaksirikon. Sillä voimamme eivät kestäisi tässä ikuisessa taistelussa.

IKÄVÄ.

Laivankeula irtausi verkalleen Rio de Janeiron rantalaiturista. Peräpuolen rappukäytävä oli vielä maissa kiinni ja myöhästynyt matkustajaretkue, joka juosten saapui satamaan, nousi kiireesti sitä myöten ylös. Viimeiset brasilialaiset viranomaiset laskeutuivat samalla laivasta maihin ja heti sen jälkeen vivuttiin tuo viimeinen "lankonki" jyrinällä laivan kylkeen. Alus lipui loitommas laiturista.

Se tuntui minusta, siinä kannella seistessäni, ensin sanomattoman vapauttavalta. Vaatteeni olivat taas lähtötouhussa liimautuneet ihoon kiinni, nyt ne pääsevät kuivumaan. Päivä porotti tosin helteisenä, ja tiesinhän, että se niin tulisi porottamaan vielä monta päivää matkan varrellakin. Mutta tietoni siitä, että nyt kuitenkin olin lähtevässä laivassa, jonka keula kääntyi pohjoista kohti ja joka viikossa, parissa oli vievä minut tästä helteestä viileämmille vesille, se oli jo omansa tuomaan mieleeni lohdullisen tunteen. Tämä raukeuttavan hikoilemisen aika oli siis kerran loppuva, jokainen uusi päivä oli vievä minut kotimaan rantaa, kotoista tunnelmaa kohti. Hienon tuulen lehahtaessa laivan yli hengitin helpotuksesta. Keuhkoni, jotka nyt puolentoista kuukauden ajan olivat olleet kuin yhtenäisessä puristuksessa, ne tuntuivat taas laajentuvan ja ilomielin totesin itsekseni, että vielä hetkinen, niin ne saavat jo täytensä ilmaa!

Mutta se vapautuksen tunteeni kahliutui taas, kun loin silmäyksen loittonevalle rannalle — siellä ei nyt vapautusta tunneta! Siellä seisoi laiturisillan kohokkeella muiden, valtamerenlaivaa saattamassa olleiden joukossa nuori, hoikkainen pariskunta, jonka silmissä hiilosti surumielistä kaipausta. He seisoivat, nainen ja mies, toisiinsa painautuneina, heilutellen meille, lähteville, nenäliinojaan ilmeisesti haikein, hillityin kädenliikkein. Sydäntäni riipaisi sinne katsellessani. Noiden nuorten, meille rakkaiden ihmisten täytyi siis jäädä sinne yksin helteen mantereelle, samalla kun me lähtevät nautimme vapautuksestamme. Heillä ei saanut olla samaa helpotuksen tunnetta, heitä jäyti päinvastoin, sen tiesin, sanomaton ikävä. Näin sen koko heidän asennostaan, luin sen heidän kalpeista kasvoistaan, joissa asui syvä, alistuva vakavuus.

Tunsinpa hyvin sen vakavuuden lähteen. Se on sitä samaa pohjatonta ja sammumatonta ikävää, joka hellittämättömänä janona kalvaa kaikkia eurooppalaisia, nimenomaan pohjoismaalaisia, jotka joutuvat elämään tropiikin maissa. Sitä janoa ei siellä saa sammumaan millään eikä koskaan. Olen tavannut ikänsä Etelä-Amerikassa olleita eurooppalaisia, jotka siellä ovat menneet naimisiin ja perustaneet kukoistavat perheet, omaksuneet kaikki tropiikin tavat ja elinkeinot, sulautuneet sen ilmastoon ja melkein unhoittaneet äidinkielensä, — eikös peijakas vie heitäkin yhä jäydä sama kalvava koti-ikävä! He vakuuttavat kyllä usein itselleen ja muille, että täällähän heidän kotimaansa nyt on, ja hyvä on täällä olla; "vanhassa maassa" heillä ei enää ole kotia eikä omaisia elossa, mitäpä sinne ikävöisi! Mutta pian sen huomaa, että he koettavat pettää itsensä, valehtelevat itselleen; siellä syvemmällä sydämessä kytee yhä kotimaan kaipuu, leimahtaen usein liekkiinkin, ja pidemmältä keskusteltaessa he sen avoimesti myöntävätkin. Se ei sammu tuo ikävä ainakaan täysikäisinä kotimaasta lähteneissä, ennen kuin haudassa, olivatpa he kuinka hyviä uuden maan kansalaisia tahansa, jopa natsionalistejakin. Nouseva, uudessa maassa syntynyt polvi ei tietenkään tuota kaipuuta tunne samalla tavalla, mutta jokin vaistomainen veto kaukaiseen alkukotiin on sentään silläkin.

Eräs vanha, hollantilainen pariskunta, johon laivassa tutustuimme, oli ollut Argentinassa 43 vuotta. Oli hankkinut, monien vaikeuksien jälkeen, itselleen siellä hyvän toimeentulon; perhe oli siellä täysin "kansallistunut", — yksi pojista oli edustajana Argentinan parlamentissa — ja siis kaikin puolin kasvanut kiinni uuteen kotimaahansa. Mutta läpi kaikkien näiden vuosien ja vaiheiden oli kotimaankaipuu kalvanut iäkkäiden matkatoveriemme mieltä. Ja nyt, kun he ryppyisinä ja harmaina vihdoin kerran olivat lähteneet matkalle vanhaa syntymämaataan tervehtimään, oli aivan sydäntälämmittävää nähdä sitä lapsellista iloa, sitä mielenkevennystä, jolla he odottivat saapumistaan rakkaaseen Hollantiinsa. He laskivat saapumispäivän lähestymistä jännittyneemmin mielin kuin me. Kysäisin heiltä kerran:

— Oletteko ajatelleet, että siellä kotona on lähtönne jälkeen kaikki muuttunut, käynyt teille vieraaksi. Onko teillä siellä enää omaisiakaan elossa?

— Varmaa tietoa ei ole, vastasi äijä. — Yksi sisaristani luultavasti elää, muita ei.

— Kenen luo siis sinne riennätte?

— Vanhan Hollannin luo! Siellähän ovat olot tietysti paljon muuttuneet, sitten kun sieltä 23-vuotiaana läksin, mutta se on sittenkin oma, rakas syntymämaani, jota olen 43 vuotta kaivannut ja jonka nyt saan nähdä.

— Se kaipuu ei siis ole haihtunut mielestänne koskaan?

— Ei parhaan menestymiseni varrella eikä suurimman alennukseni aikoina, — tämä kaipuu ja toivo on meitä silloin juuri ylläpitänyt ja kannustanut työhön. Tätä paluumatkaa olen aina unelmoinut…

Tuota kaipuun voimakkuutta miettiessäni en hetkeksikään hellittänyt katsettani sieltä Rion loittonevalta rannalta, josta nuo kaksi ohkaista olentoa yhä piirtyivät silmiini. Tiesin hyvin, mitä noiden nuorten mielissä liikkuu, kun he tuossa ääneti tuijottavat lähtevää laivaamme, — tiesin, vaikken luultavasti voinut kuvitella sen ikävän väkevyyttä, jota he nyt mielissään tunsivat. Johan he ovat uuteen maahansa ja sen olosuhteisiin perehtyneet hekin, oppineet maan kielen, eläytyneet kaikella nuoren mielen joustavuudella sen tapoihin ja tarmokkaasti paneutuneet työhönsä, sitä paremmin vielä viihtyäkseen ja menestyäkseen. Heillä on siellä pieni, sievä koti, jota vaalivat ja täydentävät, ja monessa suhteessa he ovat saaneet ajatuksensakin jo kiertämään uusien olojen edellyttämässä kehässä. Mutta tiedänpä myös, että heitä arkioloissakin kalvaa herkeämätön koti-ikävä, joka joskus voi tempautua aivan ylivoimaiseksi. Toisiinsa turvautumalla he aina jaksavat sen voittaa, mutta lakkaamatonta, hivuttavaa taistelua se heiltä vaatii. Nyt tuli siihen ikävään pieni keskeytys, kun saapui kotimaasta omaisia vieraiksi, se oli heille kuin kosteikko erämaassa. Mutta se kuukausi kului kovin nopeasti, kosteikko kuivui, ja nyt tuntuu heistä, sen tiedän, erämaa kahta rasittavammalta ja autiommalta. Isoksi osaksi heidän vuokseen, heitä virkistääksemme, olimme me lähtevät tehneet tämän pitkän matkan etelän hehkuville maille. Mutta tällä hetkellä, rannalle katsellessani, melkein kaduin, että saavuin muutamiksi viikoiksi heidän luokseen. Sillä nyt on heillä taistelu tuota jäytävää ikäväänsä vastaan moninkerroin ankarampi, nyt se on vasta ylivoimainen. Heidän nuorissa mielissään ei nyt olisi tuota erikoista tuskaa, ellemme olisi ollenkaan tulleet.

Välimatka rantaan pitenee, esineet ja henkilöt kantautuvat silmiini sieltä jo hämärinä ja utuisina. Mutta vielä näen sentään selvästi nuo kaksi vaaleaa olentoa sillankohokkeella, kuin kivettyneinä siihen toisiinsa nojautuneina. He tahtovat tietysti hekin nähdä laivan ja sen kannella seisovat omaisensa niin kauan kuin vain voivat, koko heidän huomionsa ja aistimuksensa näyttää kohdistuvan siihen. Heidät on kotimaan kaipuu ikäänkuin naulinnut tuohon paikkaan ja he pelkäävät, että uusi ikävä heidät lopullisesti voittaa, jos he siitä hievahtavat ja lähtevät hakeutumaan vieraalla maalla yksin jääneeseen kotiinsa.

— Onkohan tuossa laivaa saattaneessa väkijoukossa muitakin, jotka taistelevat samoin kuin he, virkahdin alakuloisena seuralaiselleni.

— Arvatenkin. Tuntuu siltä, että koko tuon jäävän rannikon täyttää yksi ainoa suuri, viiltävä ja polttava ikävä.

— Ja ehkä on sitä samaa tunnelmaa täällä laivassakin, muissakin kuin meissä.

— Ehkä on… Emmehän ole lähteviä yksin.

Sama jäytävä tunne, jonka tiesimme rannalle jääneitä raatelevan, viilteli näet meidänkin mieltämme. Laituri häipyi hämärään, peittyi toisten alusten ja niemien taa, ja saattajat katosivat auttamattomasti silmistämme. Saatoimme enää ainoastaan mielikuvituksessamme nähdä heidän seisovan siellä keksiäkseen vielä vilauksenkaan poistuvasta laivasta. Emmekä sen vuoksi voineet siitä kaiteen äärestä vielä kotvaan aikaan irtautua. Tahdoimme nähdä edes ne kukkulat, joiden juurella noilla nuorilla rakkaillamme on yksinäinen asuntonsa ja jonne he nyt palaavat jatkamaan taisteluaan kalvavata kaipuutaan vastaan. Siinä seisomalla tosin vain kannustimme omaa ikäväämme, mutta emmepä voineet siitäkään erota, se oli jo tavallaan käynyt meille rakkaaksi sekin.

Ilta oli käsissä. Lyhyt hämärä häivytti kukkulatkin näkyvistämme ja pian laskeutuneen täyspimeän lävitse vilkkuivat enää vain etääntyvän kaupungin himmenevät valot, kun laiva nopeasti kynti aallokkoa pohjoiseen päin.

PAREMMALLE PUOLELLE.

Euroopasta Etelä-Amerikkaan matkustettaessa on päiväntasaajan yli kulkeminen suuri tapaus. Sitä joka laivassa juhlitaan ja näitä juhlia valmistellaan monta päivää. Pannaan käyntiin entisajoilta periytyneet, hiukan karkeatemppuiset kastetoimitukset, joissa esiintyvät toimitusmiehinä ja "vannottajina" (laivamiehistä palkatut) Neptunus-jumala ja hänen lukuisat apulaisensa, jotka kannelle laaditussa altaassa kastavat ensikertalaiset matkustajat, kuitenkin vain ne, jotka siihen ilveilyyn tahtovat antautua. Järjestetään urheilukilpailuja, nuorisonleikkejä ja pukutanssiaisia, ja lopuksi juodaan pullo samppanjaa, joka seuraavan puolentunnin kuluessa raskaasti hikoillaan ruumiista ulos. Koetetaan pitää iloa matkan helteisen yksitoikkoisuuden viihdyttämiseksi.

Päinvastaiseen suuntaan matkustettaessa ei ainakaan suuria Neptunus-juhlia panna toimeen syystä, että melkein kaikki etelästä Eurooppaan matkustajat, lapsia lukuunottamatta, ovat jo päiväntasaajan yli kulkeneet. Mutta jännittyneinä ja kaivaten odotetaan tälläkin retkellä saapumista tälle rajaviivalle ja sen yli pääsemistä, sillä sehän tietää kuumuusvyöhykkeen sivuuttamista ja solumista viileämmille vesille. Jotakin juhlallisuutta tahtoi laivamme nuoriso kuitenkin tälläkin retkellä saada toimeen ja niin asetettiin "komitea", jonka tuli ekvaattoripäiväksi järjestää kilpailuja ja leikkejä tanssiaisineen ja soittajaisineen. Nuo valmistelupuuhat, joihin useimmat nuoremmista luokkamatkustajista joutuvat mukaan, ovatkin ehkä kiinnostavimmat koko juhlahommissa, koska ne eräiksi päiviksi sitovat ajatukset tiettyyn, yhteiseen harrastukseen.

Juhlapäivän aamu oli käsissä. Laivanpäällystön tiedoitusten mukaan oli klo 11 ap. "hurahdettava" päiväntasaajan yli. Hiukan jännitystä oli siis mielialassa. Saapuessani ruokasalista, aamukahvilta, kannelle, tapasin siellä erään matkustajatoverin, jonka kanssa silloin tällöin olin jutellut — hänen lepotuolinsa oli lähellä omaani — ja joka nytkin pysähdytti minut tarinoimaan. Se oli hienopiirteinen, solakka herra, aina huolellisessa puvussa ja usein kukkanen napinlävessä. Hän seisoi siellä nyt katon kannatuspylvääseen nojaten, niinkuin usein oli tapansa, — hän veti näet toista jalkaansa perässään ja levähti sen vuoksi kävellessäänkin usein. Tervehdin häntä tuttavallisesti ja totesin ensi sanoikseni, että nyt tänään siis juhlitaan päiväntasaajaa.

— Niin, tänään päästään pallomme paremmalle puolelle, hän vastasi iloisesti.

— Paremmalle, virkahdin hiukan hämmästyneenä, sillä tiesin, että hän oli argentinalainen. — Tarkoitatte, että nyt pääsemme vähitellen pallon lauhkeammalle, viileämmälle puolelle.

— Niin, ja yleensä paremmalle puolelle, hän vastasi itsepäisesti, siirtyen mukavampaan noja-asentoon. — Jos päiväntasaaja jakaa maapallon kahtia, on sen pohjoisempi puoli epäilemättä parempi puoli. Siellä on Eurooppa ja Yhdysvallat, vanha sivistys ja uusi yritteliäisyys, työ ja kunto, jalot aatteet, paremmat ihmiset…

— Niin, etelän maathan ovat vielä nuoria ja tavallaan muokkaamattomia, yritin vielä väitellä, — mutta niillähän on rajattomat mahdollisuudet, tulevaisuus…

Mutta hän puisteli sormeaan ja jatkoi melkein kiihtyen:

— Ei, ei, se on erehdys. Niistä maista ei tule koskaan muuta kuin siirtomaita, joiden antimia kaikkialla tarvitaan, mutta joita vain "eksploateerataan". Niissä ei viihdytä, nimittäin eivät viihdy muut kuin sekarotuiset ja neekerit — alkuasukkaitahan ei enää paljon olekaan —, kaikki muut sieltä kaihoilevat tänne "paremmalle puolelle".

— Etteköhän sentään tänään katso asioita etelän kannalta liian pessimistisesti, intin vieläkin. — Kun kulttuuri kerran juurtuu näihin maihin…

— Se ei sinne juurru, keskeytti hienopiirteinen puhetoverini melkein äkäisesti. — Minulla ei ole mitään syytä panetella tuota uutta maailmaa, jossa minulla on kotini ja perheeni ja toimeentuloni, jossa olen pari vuosikymmentä menestyksellisesti työskennellyt ja jonne siten olen eläytynyt. Enkä sieltä kai nytkään olisi lähtenyt, ellei minun terveyteni vuoksi olisi pakko Saksasta hakea erikoislääkärin hoitoa — sitä ei sieltä saa. En panettele uutta kotimaatani, mutta tiedän, mikä se on ja mitkä ovat sen edellytykset. Ja siihen perustuen olen selvillä siitä, että pohjoinen puolisko on parempi puolisko. Siksi niin sydämestäni iloitsen siitä, että sinne nyt pääsen, iloitsen, että tänään solahdetaan rajaviivan yli ja että sitten ripeästi lähestytään terveempiä, raikkaampia ja kaikin puolin arvokkaampia seutuja. Ja teillä on tietysti sama tunne?

— Mitäs minusta, pikamatkustajasta!

— Tässä suhteessa olemme pikamatkustajia kaikki. Olimmepa tropiikissa vuosia, kuukausia tai vuosikymmeniä, kun sieltä palaamme, hengitämme kaikki helpotuksesta.

Hän hymähti hilpeästi ja lähti taas jatkamaan hidasta kävelyään, toivottaen:

— Näkemiin, siellä paremmalla puolella!

Jäin katselemaan juhlavalmistuksia ja istahdin sitten vuokratuoliini odottamaan sitä hetkeä, jolloin laiva sivuuttaa päiväntasaajan.

Jo töräyttikin laivan höyryämyri pitkän, karkean tuhahduksen merkiksi siitä, että nyt juuri kuljettiin tasaajaviivan yli, missä päivä ja yö ovat yhtä pitkiä, missä ei ole kesää eikä talvea eikä hämärää. Syntyi vilkasta liikettä kannella, ihmiset nousivat nojatuoleistaan, taputtivat käsiään ja tervehtivät toisiaan iloisin huudahduksin. Soittokunta puhalsi reippaan marssin ja rupattelevissa seuroissa singahteli tavanmukaisia kompalauseita:

— Näittekö sen, tuossahan se juuri vielä on (nimittäin päiväntasaaja).

— En nähnyt, mutta kuulin.

— Kolahtiko laiva sitä vastaan?

— Ei, mutta vinkaisi…

— Sitä viivaapa ei nähdä eikä kuulla, mutta se tunnetaan. Eikä sitä tunnettaan voi kukaan kieltää!

— Hei, nyt ravakasti eteenpäin, pohjoista kohden!

Tuntia myöhemmin istuttiin taas ruokasalissa, aamiaisella. Huomasin, että se hienopiirteinen herra, joka tavallisesti huonoine jalkoineen ensiksi asettui ruokapöytään, nyt ei ollut siellä, kuinka lie myöhästynyt. Ateria oli aluksi tavallista vilkkaampi, mutta se vilkkaus tyrehtyi ja sammui vähitellen, mielialaan tuli jotakin hillitsevää. Ja yht'äkkiä kuiskasi edeskäypä, joka usein muulloinkin välitti meille päivän uutisia, annostaan tarjotessaan ja nyökäyttäen päätään tuota tyhjää tuolia kohden, hiljaa:

— Hän on äsken kuollut.

— Tuoko kukkarintainen argentinalainen?

— Juuri hän, tieto siitä leviää nyt pöydästä pöytään.

— Mutta kuinka se on mahdollista, tiedustelin järkyttyneenä. — Tapasin hänet toista tuntia sitten ja juttelin hänen kanssaan pitkän hetken, — hän oli aivan entisellään.

— Niin oli, pukeutui aamulla, kuten tavallisesti ja käveli kannella. Sitten hän meni 1/2 11:n aikaan laivalääkärin vastaanottohuoneeseen — hän kävi lääkärin luona joka päivä —, ja siellä hän yhtäkkiä horjahti ja kaatui tuolilta lattiaan. Sai tietenkin halvauksen…

— Ilmeisesti…

Kävin aivan sanattomaksi, ajatukseni tuntui melkein kuin pysähtyvän. Hänkö, jonka kanssa äsken rupattelin, joka tuossa juuri iloitsi pääsemisestään päiväntasaajan "paremmalle puolelle", hänkö ei sitten sen rajaviivan yli päässytkään … tuli äkkieste… Taikka hän joutui viime hetkessä kulkemaan toisen, vielä tärkeämmän rajaviivan yli, siirtyi sillä tavalla "paremmalle puolelle". Hänen heikko, taudin runtelema ruumiinsa taittui, taittui juuri ennen kuin höyrytorvi törähti. Hän astui kyllä rajaviivan yli hänkin, mutta hiukan toisella tavalla, kuin itse äsken kuvitteli, vakavammin, lopullisemmin…

Vakavina syötiin ateria loppuun, äskeinen äänekäs hilpeys oli tiessään, hiljaisina matkustajat vetäytyivät eri tahoille supattamaan. Ekvaattori juhlan komitea piti eräässä nurkassa hiljaista kokousta ja päätti, että juhlavalmistukset peruutetaan, juhlasta ei tietenkään tänään voi tulla mitään; se siirretään paria päivää tuonnemmaksi, kunnes vainajan hautaamisesta ollaan selvillä. Laivan pappi pitää sen sijaan tänään hartaushetken. Vainajan omaisille oli jo heti langattomasti sähkötetty tapahtumasta ja nyt odotettiin heiltä tietoa, oliko ruumis balsamoitava ja ilmanpitävässä sinkkiarkussa kuljetettava Eurooppaan, — se kuuluu olevan sangen kallis juttu, — vai onko vainaja haudattava mereen. Illalla saapuikin jo vastaus, että vainaja oli vietävä Hampuriin.

Se päiväntasaajan päivä kului siten vakavan mielialan vallitessa. Nähtävästi yksi ja toinen matkustajista "meni itseensä" ja mietti lepotuolissaan hetkisen iäisyyden ongelmaa. Katseli hattarapilvien lentoa ja antoi ajatuksensa lentää niiden mukana tavallista totisempiin ilmakehiin. Omasta puolestani en saanut ajatuksiani irti tuosta aamuisesta kohtauksestamme; näin koko ajan edessäni tuon häiverän, hienopiirteisen miehen, joka iloitsi pääsemisestään muutaman tunnin perästä rajaviivan "paremmalle puolelle".

Seuraavana päivänä oli mieliala laivassa sentään jo tasaantunut ja nuoriso rupesi jatkamaan keskeytyneitä ekvaattorijuhlansa puuhia. Mutta kun niitä sitten jonkin päivän perästä oli ryhdyttävä toteuttamaan, tuli uusi keskeytys: Taas kuolemantapaus laivassa! Laivan ylikokki oli kuollut. Saanut siellä keittiöhelteessään yskän, joka meni keuhkoihin, ärtyi keuhkokuumeeksi ja kaatoi miehen lyhyessä ajassa. Eihän sitäkään sopinut juhlia.

Päinvastoin painui mieliala nyt entistä vakavammaksi. Kysyttiin, kuka on oleva kolmas vainaja. Vastaus saattoi kohdistua kehen tahansa. Juhlimisinnostus talttui nuoremmistakin — kaksi vainajaa oli laivassa.

— Tuleeko tällä kertaa merihautaus, kyselivät matkustajat toisiltaan. Tiedettiin, että merimiehet ja muut palvelushenkilöt, jotka matkalla kuolevat, tavallisesti haudataan mereen; pistetään säkkiin, johon pannaan riittävä paino, ja solautetaan lautasiltaa myöten valtameren syvyyteen, laivapapin lukiessa ruumiinsiunauksen. Olisi ollut mielenkiintoista, joskin samalla kaameaakin, olla mukana sellaisissa hautajaisissa.

Mutta samalla tiedettiin jo vastauskin tehtyyn kysymykseen:

— Ei tule merihautausta, tämäkin vainaja viedään Hampuriin omaistensa haudattavaksi.

Kokki oli palvellut laivayhtiötä parikymmentä vuotta ja yhtiö suostui sen vuoksi suorittamaan balsamoimisesta ym. aiheutuvat kustannukset. Kokkivainaja siirrettiin senvuoksi jäädytettyyn säilytyshuoneeseen hienopiirteisen herran toveriksi. Ja juhlapuuhat siirtyivät taas toistaiseksi.

Eikä niistä lopulta tullutkaan mitään. Oli jo soluttu moniaita päivämatkoja ekvaattorista, joka ei siten enää soveltunut juhlan esineeksi. Ja samalla tapahtui ilmassa omituinen, sanottiin harvinainen, äkkimuutos.

Olihan eletty viikkokausia yhtämittaisessa helteessä, jota jatkui päiväntasaajan toisellekin puolelle. Alituista hikoilemista oli saanut kärsiä laivassakin päivät ja yöt, — mitään peittoa ei öillä voinut pitää ja päiviksi oli pukeuduttu aina yhä ohuemmin. Miehet kulkivat pyjamaspuvuissaan kannella eikä naisilla ollut verhonaan kuin usvanhienoja harsohepeneitä, mutta sittenkin täytyi vähänväliä ottaa kylpy tai käydä altaassa uimassa, jotta tuota tuuletonta hellettä ollenkaan kestäisi.

Nyt rupesi puhaltamaan pohjoistuuli ja varsin viileä. Oi, kuinka se aluksi tuntuikin suloiselta, kuinka nautittiin, kun tuulenhenki kuivasi hikistä ihoa. Mutta se tuuli yltyi. Jossakin Pyreneitten rannikolla oli ollut täysi pohjoismyrsky, ja se lennätti nyt lehahduksiaan tänne etelän merille asti. Suloista, mutta outoa, ehkä vähän liikaakin äkiksestään. Matkustajista veti yksi ja toinen takin tai kangaspuseron ylleen — yöpuku ja usvahepenet katosivat näkyvistä. Pohjoistuulta jatkui ja ennen pitkää tropiikin helteeseen tottuneet etelämaalaiset pujottivat tuulensuojaksi villapuserot, "pulloverit" ylleen ja reipastelivat niin kannella, yhä kehuen ihanaa viileyttä. Mutta pian eivät riittäneet "pulloveritkaan", ja kehumiset loppuivat. Pohjoisen henkäys oli yhä kylmempää. Sitä etelän iho jo arasteli. Nuo lämminveriset katselivat aivan kauhulla keskikannella olevaa vesiallasta, jossa muutamaa päivää aikaisemmin oli uitu ja nauttien pulikoitu; heidän pintaansa karmi ajatellessaan, että nyt, tällä vilutuulella, olisi mentävä tuohon "kylmään" veteen. Eikä vesi kumminkaan ollut kuin noin 20:ssä asteessa, ilma oli sitäkin yhä lämpimämpi. Mutta sekin tuntui lämpötuulten hemmottelemista jo viluiselta. Heidän piti hakea matka-arkuistaan yhä tukevampaa vaatetusta, mikäli tropiikkiin tottuneilla sellaista olikaan. Päivässä, parissa, oli matkustajisto siten kokonaan muuttanut muotoaan. Toisilla oli villahuivi kaulassa, toisilla palttoot yllään, kaikilla tukevat tamineet eilisten hellepukujen ja harsopuserojen tilalla.

Se oli meille pohjoismaalaisille oikein kodikasta nähdä ja me viihdyimme erinomaisesti tuossa uudessa seurassa; pukeuduimmepa itsekin liiveihin, joita ei koko etelänretkellä oltu käytetty, ja paksumpiin pukuihin, — oli näet syytä varoa vilustumista äkillisessä ilmanvaihdoksessa ja nuo äskeiset kuolemantapauksetkin tietysti matkustajia varoittivat.

Mutta samalla me nautimme sanomattomasti. Siunattu pohjoistuuli, se oli niin kodikas ja tuttavallinen! Se toi meille tervehdyksen, kuvittelinpa, aivan suoranaiset terveiset, kaukaisesta kotimaastamme. Siellä se usein on äksy ja epäystävällinen, täällä se tuntui terveisien tuojana mitä herttaisimmalta ystävältä, rehdiltä, kunnolliselta ja luotettavalta. Sen viileät henkäykset hivelivät suloisesti tropiikissa kiusautunutta ihoani ja antoivat minun maistaa pohjolan vilpoista makeutta. "Huoleti kiitelkööt muut" … laususkelin siellä kannella, tuulen keskessä, kävellessäni ja kiitin matkaamme onnistuneeksi senkin puolesta, että näin väleen oli päästy raikkaan pohjoistuulen tuiverrettaviksi.

Eräät nuoret herraskeikarit, jotka olivat matkalla Brasiliasta Portugaliin — ei sen pohjoisemmas —, siis kuumasta ilmanalasta lauhkeaan, ja joiden pukuvarastot olivat vain sitä silmälläpitäen hankitut, kulkivat siinä kupeellani yhä napittaen takkejaan ja painellen lakkejaan syvemmäs päähänsä ja olivat hölmistyneen ja onnettoman näköisiä.

— Mitä tämä on? he virkkoivat huolestuneina. — Täällä eteläisellä merellä jo näin kylmä, mitä sitten onkaan, kun perille tullaan viikon perästä, jolla aikaa kuljetaan yhä pohjoisemmas. Mitä tämä on?

— Tämä on vain heikko henkäys pohjolasta, vastasin hilpeästi. —
Tulkaa minun maahani, niin saatte tutustua siihen tarkemmin.

— Emme uskalla, hyväpä, jos Portugalin ilmaa kestämme. Meille on kodikkaampi eteläinen pallonpuolisko.

— Sen olemme nyt jättäneet ja kynnämme nyt "paremman puoliskon" laineita. Iloitkaamme siitä!

Mutta heille se ilo ei ollut yhtä täyspitoista kuin meille. He upposivat hetken perästä kannen alle ja pukeutuivat siellä kaksinkertaisiin alusvaatteisiin, joten he olivat aika pullean näköiset, kun taas kannelle ilmestyivät. Ja he olivat tuoneet sieltä mukanaan "pledejä" ja "saaleja", joihin he kietoutuivat, kun istahtivat tuulen suojaan päivänpaisteen puolelle.

Mutta me pohjoismaalaiset seisoimme tuulessa ja annoimme sen valtoinaan leyhyttää vaatteitamme, — sen kylmempää se pohjoistuulikaan siellä kuitenkaan ei ollut. Kerroin siinä keskustelustani "hienopiirteisen herran" kanssa tämän kuolinpäivänä, ekvaattorinpäivänä, ja lisäsin täydellä myötätunnolla:

— Oikeassa se sairas miesraukka sittenkin oli, me siirryimme kaikki todella sinä päivänä "paremmalle" puolelle. Sääli vain miesparkaa, joka ei itse saanut olla mukana tässä ihanassa siirtymisessä!

LIIAN MYÖHÄÄN.

Valtamerilaivassa tutustun monenlaisiin ihmisiin ja monenlaisiin ihmisvaiheisiin. Toiset ovat kyllä omista asioistaan puhuessaan hyvin vaiteliaita, ihan umpeensulkeutuneita, mutta toiset taas juttelevat niistä — ja nimenomaan niistä — hyvin avonaisesti, niin, muusta kuin omista asioistaan he eivät voikaan keskustella. Heidän ajatusmaailmansa kieppuu kokonaan tuon yhden, heidän omaa minäänsä koskevan kysymyksen ympärillä. Tätä viimeksimainittua lajia olivat erään eteläamerikkalaisen perheen jäsenet, joihin laivassa tutustuimme. Sitä perhettä oli kolmea ikäpolvea: isoäiti, vanha ja raihnainen rouva, joka alituiseen oli muun perheen huolenpidon kohteena, hänen poikansa, pitkä ja komea mies, varsin kypsässä iässä jo hänkin, tämän rouva, tuntuvasti nuorempi ja elämänhaluinen nainen, sekä tämän pariskunnan kaksi lasta, poika ja tyttö, noin parinkymmenen vuoden iässä olevia.

En tiedä mistä ansiosta olimme, vaimoni ja minä, päässeet tämän kaukaa tulevan perheen luottamukseen, — ehkä he sentään olivat yhtä avomielisiä muillekin, — niin vain tapahtui, että perheen eri jäsenet pitkin kotimatkaa laivassa usein avasivat sydämensä meille ja kertoivat yksityisistä oloistaan ja aikomuksistaan. Esittivät meille elämäntarinansa, kyselivät neuvojamme ja purkivat meille huolensa. Nuo huolet eivät olleet minkään köyhän perheen huolia, päinvastoin, ne aiheutuivat perheen suuresta varallisuudesta, jota olisi olevissa oloissa pitänyt mahdollisimman tehokkaasti käyttää. Vaivana oli alituiseen uudistuva kysymys siitä, miten perhe Eurooppaan saavuttuaan voisi mukavimmin elää ja nauttia. Niinpä sen jäsenet joskus meiltä kysyivät:

— Mitä neuvoisitte meille, kun tietysti tahdomme nähdä eri seutuja Euroopasta, ostaisimmeko Hampurista auton ja ajelisimme sillä maasta toiseen?

— Sehän on mukavin tapa nähdä maailmaa, varsinkin jos tahtoo kiirettä pitää.

— Kiirettä meillä kyllä ei ole, selitti aviomies. Mutta kävisiköhän vanhalle äidilleni rasittavaksi aina pysähdyspaikoilla, ateriain aikana ja yöseuduiksi, astua autosta ulos ja taas autoon, hotelliin yöksi ja taas aamulla matkalle.

— Mutta sehän se tulee eteen, vaikka junassakin matkustaisimme, pisti hänen rouvansa väliin. — Kuinka hän sen ja junanmuutot kestäisi!

— Eikö teidän sopisi valita jokin sopiva kaupunki, esim. kylpypaikka keskukseksi, jonne sijoittaisitte vanhan rouvan ja josta tekisitte matkoja länteen ja itään ja etelään ja pohjoiseen?

Aviopuolisot katselivat silloin vaiti ollen toisiaan ja nuorten kasvoilla leikki melkein ivallinen hymy — ajatus ei näyttänyt olevan heille uusi, mutta se oli jostakin syystä mahdoton.

— Sopisihan sitäkin tuumia, vastasi sitten aviomies verkalleen. —
Pelkään vain, että äitini ei suostuisi jäämään yksin…

Siinäpä se! Vanha rouva ei ollut keskustellessamme saapuvilla, vaan tulla köpitti hetken kuluttua naisten salongista. Hänen poikansa riensi heti häntä vastaan, saattaen hänet seuraamme, ja kaikki perheen jäsenet kilpailivat nostaakseen isoäidille mukavimman tuolin ja asettaakseen sen sopivimpaan siimekseen. Se oli kumara muija, arviolta 75-80 vuoden ikäinen; kasvot olivat ryppyiset, mutta niillä pälyi vielä itsetietoisuutta ja tahdonvoimaa. Hän ei puhunut saksankieltä, jolla keskustelimme, mutta tahtoi kuitenkin saada selon kaikesta, mitä puhuttiin, joten kävi vaivalloiseksi kääntää hänelle kaikki espanjaksi.

Keskustelu noista auto-aikeista katkesi sen vuoksi ja muutenkin heti, perheen jäsenet eivät nähtävästi tahtoneet sitä nyt jatkaa.

Sen lisäksi, mitä perhe itse kertoi, kuulimme eräältä heidän maanmieheltään vähän tarkemmin sen elämänvaiheista.

Kantaisä oli kuollut sanomattoman rikkaana kolmisen kuukautta sitten. Hän oli ollut tuomari ja virassaan rikastunut, omituista kyllä meikäläisten käsitysten mukaan, mutta hänen maassaan se ei ollut mitään aivan outoa. Ja hänen oli, vastoin tavallisuutta, onnistunut pysyä tuottoisessa virassaan vuosikymmeniä. Yleensähän siellä tosin virkamiehet vaihtuvat hallitusvaihdosten aikana, joita tiheään tapahtuu, mutta tällä miehellä oli ollut niin hyvät tuntosarvet, että hän presidentinvaaleissa tai muissa hallituspulissa osasi aina liittyä voittavaan puolueeseen ja siten säilyttää virkansa ja asemansa. Hän oli siten kasannut peson toisensa päälle ja käyttänyt niitä hyvin vähän kotinsa ja perheensäkin hyväksi; oli elää kituutettu vallan alkeellisessa asunnossa ja hyvin niukasti, — mitkään huvitukset tai muut elämännautinnot eivät tietysti tulleet kysymykseenkään. Ja tämä saituri eli hyvin vanhaksi, kiduttaen perhettään miltei puutteessa. Kun hän sitten vihdoin kuoli, lankesivat nuo suuret varat tietysti hänen perheelleen, ennen kaikkea leskelle, joka kaiken ikänsä oli saanut säästää ja kieltäytyä ja raataa.

Nyt alkoivat perheelle makean leivän päivät. Kaikki olivat yksimieliset siitä, että nyt tulee entisestä kitupiikinelämästä loppu, nyt on saadusta varallisuudesta nautittava. Mutta ensiksi oli tehtävä suunnitelma, miten oli nautittava tehokkaimmalla tavalla. Päätettiin kaikkein ensiksi tehdä tropiikkimaissa aina uneksittu Euroopan-matka, panna säästövaroista tarpeellinen määrä sitä varten pyörimään ja elää rennosti. Nyt oltiin juuri tällä matkalla, — koko perhe.

Sillä vanha rouva, joka kauimmin oli miehensä rinnalla köyhyydessä kitunut, ei iästään eikä heikoista voimistaan huolimatta ollut suostunut jäämään kotiin; hänen piti päästä mukaan, hänkin halusi vielä elää ja nauttia. Hänen takanaanhan olivat vielä rahat ja hän piti nyt perheensä kurissa — kaikki saivat hyppiä varpaillaan hänen edessään ja totella hänen toivomuksiaan. Hän ei tosin jaksanut enää paljon liikkua, vielä vähemmin hän kesti syömisen tai juomisen nautintoja, mutta kaikkialla, mihin perhe vain meni, elokuviin tai iltakonsertteihin, piti hänen kuitenkin olla mukana, — muuten ei mennyt kukaan. Hän näet halusi vielä nauttia elämästä hänkin, mutta se nauttimisen aika oli valitettavasti tullut hänelle liian myöhään.

Siksi mutkisti perheen kaikkia tulevaisuudenkin suunnitelmia se kysymys, miten niihin isoäiti kulloinkin suhtautuisi, miten voitaisiin järjestää asiat niin, ettei hän asettuisi poikkiteloin. Hänellä oli kärttyisä luonne, oli kai elämänsä varrella kovasti kiusaantunut, eikä hän nyt tahtonut suoda toisille sitä, mistä hän ei itse jaksanut nauttia.

Eikä hän enää jaksanut nauttia paljon mistään. Soittajaisissa hän nukahti ja viinilasi, josta pariskunta paljon piti, häntä pyörrytti — pullo pois! Hänen kohtalonsa oli kaikesta nykyisestä rikkaudestaan huolimatta oikeastaan syvästi traagillinen, sillä nuo elämännautintoon tarvittavat varat hän oli saanut käsiinsä liian myöhään. Jos saituri olisi kuollut muutamia vuosia aikaisemmin, olisi leskikin vielä voinut nauttia esim. matkustamisesta ja hyvinvoinnista, joihin molempiin häntä aina luonto oli vetänyt. Mutta ukkorähjä eli pahimmoilleen niin kauan, että leskeltäkin olivat voimat kuluneet lähelle loppuaan, nauttimiskyky kokonaan loppuun, halu ja kademieli vain oli jäänyt jälelle.

Kun muori väsyneenä ja raihnaisena väliin oli saatu hytissään vuoteelle ja torkahtamaan, silloin perhe kuin vapautuneena nousi kannelle, tilasi itselleen jotakin virkistävää juotavaa ja seurusteli matkatoverien kanssa. Mutta silloinkin pyrki keskustelu aina kohdistumaan siihen, miten kantaäitiä maihin tultua olisi hoivattava.

— Olemme nyt päättäneet ensiksi asettua Pariisiin, siellähän on niin paljon nähtävää, kertoi vanhentuva herrasmies, jolla ilmeisesti oli vilkas halu tutustua maailman keskipisteen erilaisiin huvipaikkoihinkin ja -keinoihin. — Asettuisimme johonkin hyvään hotelliin, mutta emme tiedä, käykö se äitini vuoksi päinsä ja täytyneekö hänen takiaan hakea siellä jokin täyshoitola, joka ehkä on kodikkaampi, mutta ikävämpi.

— Ottakaa sairaanhoitaja vanhaa rouvaa vaalimaan, kehoittelimme. — Silloin voitte hyvin asua hotellissakin ja vapaammin käydä museoissa ja teattereissa.

Mutta perheenjäsenet katselivat taas vakavina toisiaan, se oli nähtävästi sekin vaihtopuoli jo tarkoin pohdittu. Ja elämänhaluinen aviopuoliso vastasi alakuloisesti:

— Hän ei suostu siihen, hän tahtoo tulla mukaamme, minne me vain menemmekin, vaikkei jaksaisikaan. On hyvin vaivalloista raahata häntä kaikkialle.

Ymmärsimme hyvin, että niin todella oli. Ja yritimme sen vuoksi puhua järkeä, että täytyyhän nyt sentään nuorempain saada käydä katsomassa Pariisin merkillisyyksiä, vaikkei vanha ihminen jaksaisikaan kaikkialle, sehän on luonnon laki. Perheen nuoremmat jäsenet suhtautuivat suurella innostuksella tähän järkeilyymme, mutta aviopuolisot pudistelivat surumielisesti päätään. Ja hetken kuluttua näkyivät taas ovella vanhan kantaäidin harmahtavat, ryppyiset, mutta samalla terävät kasvonpiirteet. Hän oli vain hetken torkahtanut, herännyt ja huomannut olevansa yksin, suuttunut ja soittanut. Nyt hyttipalvelija talutti häntä tupakkahuoneeseen, jossa istuimme, ja perheen jäsenet ryntäsivät taas häntä vastaanottamaan. Mutta ankaruus ei heti sulanut hänen kasvoistaan, hän laski tulemaan kappaleen vihaisensävyistä espanjaa ja katseli sangen epäilevästi meitäkin, muukalaisia, jotka muka aina houkuttelimme perheen hänen luotaan pois ja neuvoimme sille kuka ties mitä.

Jatkoimme vielä tuokion kankeaksi käynyttä seurustelua ja vetäysimme sitten syrjään tuosta yksin jääneestä perheestä. Emme voineet olla toteamatta, kuinka monenlaisia surut ja vaivat tässä maailmassa voivat olla. Tälläkin perheellä on nyt varoja elää kuinka mukavasti ja loisteliaasti tahansa. Toisten on yhtenään pohdittava, miten saada vaatimaton elämisensä kunkin kieltäytymisen avulla solumaan siedettävästi päivästä toiseen, ei siinä auta kenenkään ryppyillä. Tässä vatvovat perheen jäsenet lakkaamatta, miten käyttää rajattomia varojaan mukavuudekseen ja elämännautinnokseen, — heillä on siinä kuitenkin yksi paha solmu, jonka ohi eivät koskaan pääse. Ja tuo solmu, tuo raihnainen, vanha rouva, — myötätuntomme oli kaikesta huolimatta hänenkin puolellaan — hän halusi käyttää riutuvien voimiensa rippeet maistellakseen vielä jotakin siitä elämänmukavuudesta ja loistosta, jota hän aina oli uneksinut ja josta hänen aina oli ollut, työn orjana, katveessa raataessaan, kieltäydyttävä, mutta hänelle oli nyt juuri, kun taivas oli kirkastunut, tullut ehdoton este: elinvoimat olivat katveessa kuluneet!

Ilmeisesti jäivät tuon tuttavamme perheen vaikeat pulmakysymykset ratkaisemattomiksi vielä laivamatkan päättyessäkin. Toisinaan näin kuitenkin varsinkin perheen nuorempain jäsenten katseissa, heidän noita kysymyksiä yhä pohtiessaan, kärsimättömyyttä ja uhmaa, joka pani aavistamaan, että he jollakin hetkellä halusivat tehdä tenän ja mennä mihin tahtovat, upota suuren maailman huvitteluelämään. Mutta säälin heitä silloinkin, sillä kaikesta näkemästäni ja kuulemastani ymmärsin, että heillä ei tule koskaan olemaan voimaa vapautua niistä kahleista, jotka heitä sitoivat. Sen he, alakuloisiksi taas vaipuessaan, näyttivät itsekin oivaltavan. Minulla ei tietenkään ollut oikeutta ajatella mitään rumaa tämän tavallaan hienosti sivistyneen perheen jäsenistä, mutta joskus en sittenkään voinut olla kuvittelematta, että he väliin toivoivat, ettei kohtalo jatkaisi näitä heidän nykyisiä kahleitaan yhtä pitkälle, kuin se jatkoi saidan kantaisän painostavaa komentoa. Mutta jos heistä todella joskus siltä tuntuikin, niin he varmaankin samassa kavahtivat mokomaa mieleen hiipivää ajatustakin, sillä olisihan se itse asiassa tietänyt heidän toivovan vanhan muorin kuolemaa.

LAPSET.

Valtamerilaivoissa on sydänpäivän kuumimmaksi ajaksi määrätty ns. "hiljainen tunti", joka on tarkoitettu matkustajain ja laivamiestenkin lepohetkeksi. Sellainen onkin etelämeren helteessä hyvin tarpeellinen — sehän onkin tropiikin maissa aivan yleisesti käytännössä —, sillä keskitaivaalta paahtavan auringon tulikehä raukaisee sydänpäivällä erityisesti ruumista, jonka siis täytyy lepäämällä kerätä voimia kestääkseen taas iltapäivärupeaman. Silloin, noin klo 1-3 päivällä, on kaikki kolina laivan kannella kiellettyä, mitkään kilpailupelit tai soitot eivät silloin saa tulla kysymykseen, työvuorossa olevat matruusit liikkuvat tavallista hiljempään, — laiva lepää. Me oikein riisuudumme ja koetamme hetkisen nukkua hyteissämme.

Mutta yhtä lajia melua eivät laivan ankarimmatkaan järjestyssäännöt sentään tälläkään tunnilla voi vaimentaa — lasten äänekästä leikkiä. Laivassa on aina paljon lapsia — perheittäin on näet usein matkalle lähdetty —, on kaikenikäisiä. Koetetaan tosin viedä hiljaiseksi tunniksi lapsetkin nukkumaan, ja pienempien suhteen se onnistuukin, mutta suuremmat lapset rientävät kiellosta huolimatta jatkamaan leikkejään; heitä ei nukuta, eikä mikään voima voi heitä pidättää kannen alla. He telmivät, juoksevat ja kirkuvat — tuntuupa siltä, kuin he tällä tunnilla tekisivät sen tavallistakin rajummin.

No, sitä on siedettävä, täytyyhän lasten saada leikkiä, muutenhan he menehtyisivät tässä eristetyssä laivassa; eihän heille saa asettaa kuonokoppaa. Mutta etelän lapset ovat tavattoman vilkkaita ja äänekkäitä, he kun ovat kasvaneet suuremmassa vapaudessa kuin eurooppalaiset, heidän vallattomuutensa on aivan erikoista. Laivankannella käy siis aamusta iltaan hirmuinen meteli ja helske, joka pian katkaisee raukeimmankin lepäilijän päiväunen. Hän harmittelee sitä siinä hetkisen, mutta nousee sitten makuukomerostaan kannelle — katsomaan noiden lasten leikkiä.

Siihen temmellyksen ääreen sattui meitä kerrankin kaksi vanhempaa herraa, hiljaisen hetken levostamme säälittä herätettyä. Kovaäänistä, meluavaa menoa jatkui nyt ilmeisesti yltyvällä tempolla ja me olimme varmat, jopa melkein vahingoniloiset siitä, ettei tällä säestyksellä kukaan muukaan matkustaja voi levätä.

— Miksi lapset ovat täällä noin tavattoman rajuja, virkahdin, —
Osaavat ne siellä meillä sentään hiljaisemminkin leikkiä.

— Meillä myös, vastasi puhetoverini, tanskalainen. — Mutta kuten kasvojen väristä näette, ovat nämä lapset enimmäkseen tropiikin lapsia, sieltä villeistä siirtomaista peräisin; arvatenkaan ei siellä ole aikaa eikä haluakaan kasvattaa heitä hiljaisempiin tapoihin, ja luontohan on heillä myöskin tulisempaa. Näettekö, kuinka noillakin mustapintaisilla pojilla silmät palavat ja posket hohtavat, — sellainen veri kuohahtaa pian yli laitojensakin.

— Ja Euroopan poikiin tuo rajuus näkyy helposti tarttuvan, he ovat täällä huimapäitä hekin. Noin…!

— Tietenkin, heidän täytyy täällä koettaa olla miehiä puolestaan heidänkin.

Ennen pitkää siinä mustapintaisten poikain luonto loiskahtikin yli laitojensa. He joutuivat riitaan jostakin kilpailutuloksesta, väittelivät hetkisen kiihkeästi ja, annas ollakaan, jo karkasivat toisiinsa käsiksi, mukiloivat nyrkeillä, potkivat ja vetivät tukasta toisiaan. Hirmutappelu oli yht'äkkiä syntynyt. Se pojista, joka joutui alakynteen, kirkui kuin pistetty sika, toiset säestivät, hyökkäsivät joukkoon auttajiksi tai erottajiksi, tuossa tuokiossa kuhisi poikaparvi yhdessä huimassa porukassa, sanomattomassa hälinässä. Aikaihmiset hätkähtivät, joku isä, jonka rakas taimi siinä mylläkässä oli joutunut alimmaiseksi, juoksi joukkoon, sirotteli taistelevia sivummalle, pelasti kalliin toivonsa, antoi tillikoita oikealle ja vasemmalle ja torui ankarasti koko joukkoa. Se asettuikin silloin läähättäen ja ponteissaan, kiukku oli samassa mennyt ohi ja koko poikaparvi rämähti pian hilpeään nauruun. Sen pidempää ei se "viha" ollut. Leikki, kilpajuoksu tai väistämispeli alkoi taas alusta ja jatkui yhtä sovinnollisena ja yhtä äänekkäänä, kunnes ehkä hetken kuluttua tuprahti uuteen tupenrapinaan.

Lapset näyttelevät valtamerilaivassa siten hyvin huomattavaa osaa. He tutustuvat pian toisiinsa ja löytävät heti yhteiset harrastuksensa, joita vanhempain ei ole niinkään helppo löytää. En käsitä, kuinka he niin helposti ymmärtävätkin toisiansa. He puhuvat eri kieliä, espanjaa, portugalinkieltä, saksaa, ranskaa, joku englantiakin taikka tsekin tai puolan kieltä, muuta eivät osaa, mutta tuota pikaa on leikkivä joukko kehittänyt itselleen eräänlaisen yhteiskielen, jolla he toisilleen kirkuvat ja toisiaan komentelevat. Eikä väärinkäsityksiä näytä syntyvän — jos ei joku heti sanasta ymmärrä, niin ymmärtää ainakin käsivarren nykäisystä tai nyrkin sivalluksesta. Se on omalaatuistansa esperantoa.

Joskus kumminkin näytti leikkiväin piiriin välähtäneen jonkinverran käsitystä siitä, että he olivat eri kansallisuutta, eri maanosain edustajia. Paluumatkallamme Brasiliasta olivat laivan useimmat matkustajat eteläamerikkalaisia, enimmäkseen argentinalaisia, ja samoin tietysti lapsetkin, joiden joukossa siis myöskin espanjan kieli oli vallitsevana. Ja nämä olivat kylläkin tietoisia enemmistöasemastaan ja selvästi myöskin kansallisuustuntoisia. He pyrkivät väliin sortamaankin vähemmistöön kuuluvia, jopa halveksumaankin toiskielisiä. Kerrankin kuului poikaparvesta — taisipa olla tyttöjäkin joukossa — äänekästä ilkuntaa, siellä lapset hokivat rääkyen parille parvessaan olevalle jotakin sanaa, joka ilmeisesti oli haukkumasana. En voinut ensiksi kuulla enkä erottaa, mitä sanaa he siinä hokivat, mutta vähitellen se minulle selvisi:

— Eurooppalainen, eurooppalainen!

Se oli noista etelän kasvavista vesoista siis erikoisen halveksuttava käsite; toisia solvatakseen he eivät voineet mielestään löytää sen loukkaavampaa eivätkä pistävämpää mainesanaa kuin "eurooppalainen". Tässä ilmeni siis aivan päinvastainen käsitys kuin sen laivassa kuolleen tuttavani puheissa, joka itsepäisesti vakuutteli ja todisteli, että päiväntasaajan yli pohjoiseenpäin kulkiessamme olimme tulleet sen "paremmalle puolelle". Näillä hokevilla etelän vekaroilla oli ilmeisesti se usko tai tajunta, että he olivat kulkemassa maapallon huonommalle puolelle ja että he itse kuuluivat johonkin ylhäisempään rotuun.

— Eurooppalainen, eurooppalainen! Näin "haukutut" lapset vetäytyivät kuin häpeissään vanhempainsa suojaan, jotka kohtaukselle hymähtivät, ja pian oli leikki taas löytänyt uuden innostumisaiheen. Mitäpä "vekarain" nimityksistä, pian lapset taas saattoivat yhdessä kirkua ja hokea jotakin toista sanaa. Mutta tuo kohtaus tarttui kuitenkin mieleeni, se ikäänkuin avasi uusia näköaloja, uusia johtopäätöksiä, enkä voinut olla tuokion ajan ajattelematta sananpartta: mitä isot edellä, sitä pienet kiljuen perässä!

HUHU.

Siitä kerrottiin laivan kannella supattaen ja ainoastaan luotetuimpain kesken — paniikin välttämiseksi. Oivallettiin näet, että jos se huhu leviäisi yleiseksi matkustajain kesken ja vielä laskeutuisi kolmanteenkin luokkaan, niin siitä voisi tulla tupen rapina. Asia oli siis pidettävä salassa. Mutta kuitenkin siitä puhuttiin monissa piireissä, luultavasti jo kolmannenkin luokan kannella. Sillä siksi vähän on valtamerilaivan matkustajilla yhteisharrastuksia, että jos jokin sellainen ilmestyy, se pian on kaikkien tiedossa ja hampaissa. Ja tämä huhu oli tosiaan omansa koskemaan kaikkien yhteisharrastusta, jopa koko matkan menestymistäkin.

Mistä lieneekin keskusteltu ennen tämän huhun syntymistä. Ilmojen vaihteluista ja sääenteistä olivat käsitykset joka päivä pian loppuunseulotut. Liikemiehet keskustelivat saapuneiden radiotietojen nojalla aina hetkisen kursseista ja hinnoista, mutta hyvin pintapuolisesti, koska kukaan ei tahtonut paljastaa, miten ne hänen asioihinsa saattoivat vaikuttaa. Naiset puhuivat tietysti puvuista, joita he monesti päivässä vaihtoivat, mutta hyvin varovasti, koska täytyi hienotunteisesti välttää kaikkea myötämatkustajain arvostelemista. Ympäristö ei antanut aihetta mihinkään sananvaihtoon; meri oli autio ja avuttoman yksitoikkoinen, ei sieltä saanut lähtökohtaa mihinkään keskusteluun. Istuttiin vain lepotuoleissa taikka käveltiin verkalleen kannen ympäri ja laskettiin, montako kierrosta oli taas saatu tehdyksi. Salongeissa pelattiin korttia tai dominoa, mutta vähänpä siitäkään saatiin sananvaihtoa irti.

Silloin pulpahti yht'äkkiä esiin tuo huhu ja lähti kiertämään. Miesryhmä pysähtyi kaiteen luo, tarpeeksi etäälle muista matkustajista, ja sen keskuudessa kävi hiljainen supatus:

— Ei, siitä ei tosiaankaan ole syytä yleisemmin kertoa, parempi pidättää tiedot pienemmässä piirissä.

— Eikähän mitään aivan varmaa tietoa olekaan. Mutta huolettava juttu se olisi, jos se osoittautuisi todeksi.

— Peräti huolettava. Ja erinäisiä merkkejä sen todenperäisyydestä on jo nähtävissä. Ainoastaan määräajoinhan juoksee enää pesualtaisiimme vettä ja keittiöt kuuluvat saaneen määräyksen noudattaa suurta säästäväisyyttä pöytäastioita pestessään.

— Niin, kolmannessa luokassa pestään niitä jo merivedellä.

— Mutta hiljaa, väkeä tulee … sehän on toistaiseksi todistamaton huhu…

Kuten kuiskeet vihjasivat, koski huhu sitä, että makean veden varasto oli laivasta ruvennut vähenemään ja että siis mahdollisesti saattaisi tulla juoma- ja ruokaveden puute. Mistä mokoma arveluttava huhu oli peräisin, sitä ei kukaan tiennyt, mutta arveluja, miksi suolaton vesi oli vähissä, lausuttiin useankinlaisia. Oli ehkä tapahtunut jokin erehdys tai petos vettä Brasiliassa viimeksi otettaessa. Sitä pumputaan laivoihin erityisesti rakennetuista vesiproomuista, jotka tilauksesta saapuvat laivan kylkeen myymään tuoretta vettä. Mahdollisesti oli letku vuotanut tai oli myyjä tahallaan petkuttanut tarkastavaa upseeria — molempia kuuluu voivan tapahtua, ja tulos saattaa silloin olla kohtalokas. Olisihan laivan puolesta aina mitattava, että sen säiliöt ovat täydet, ennen kuin valtameren yli lähdetään, mutta onko sellainen tarkastuskaan aina erehtymätön?

Näistä keskusteltiin noissa pienissä piireissä, laivan höyrytessä Afrikan rannikkoa kohden, ja tuo hiipivä huhu jännitti mieliä päivä päivältä yhä enemmän. Kukaan ei kuitenkaan kääntynyt laivan päällystön puoleen kysyäkseen, miten laita oikein oli, — ei, sehän olisi ollut loukkaavaa epäluottamusta päällystöä kohtaan. Hekumoitiin vain itse huhulla. Mitenkähän käynee, jos vesi todella rupeaa loppumaan? Täytyy tietysti ruveta sitä ajoissa annostelemaan, käyttää makeaa vettä ainoastaan ruokiin ja juomavedeksi, — tähän asti sitä oli vielä annettu silmivedeksikin, joskaan ei ihan rentonaan. Sitten saadaan kai peseytyä suolavedellä, jossa ei saippuakaan liukene.

— Taikka olla peseytymättä, veisteli joku.

— Kukapa nyt taas juomatarkoituksiin käyttäisikään vettä, kun on saatavissa hyvää olutta, ja sitä on runsaasti, leikkasi toinen pilailija.

— Ja liemiruokiin pantakoon kivennäisvettä, kyllä siitä hyvä soppa tulee!

— Partammekin ajamme apollinariksella, saahan sen, jos tahtoo, lämpimäksikin.

Näin naljailtiin noissa pienissä piireissä, kun pelattiin savuhytissä "bridge'iä" tai kuunneltiin laivaorkesterin soittoa kannella. Mutta aina oli joukossa joku, joka otti asian varsin vakavalta kannalta, virkkaen:

— Voimmehan tässä piloillamme lohduttautua oluella ja soodavedellä, mutta leikki on sentään kaukana, jos huhu toteutuu. Muistakaa, että laivassamme on yhteensä miehistön kanssa toista tuhatta henkeä, on siis kysymys pienen kaupungin varustamisesta juomavedellä. Joukossa on sairaita ja lapsia, — miten heitä hoidetaan makeatta vedettä? Jo pelkkä tällainen huhu voi olla peräti vaarallinen. Kukin rupeaa sen johdosta pian hytissään täyttämään säiliöitä ja kylpyammeita, siinä loppuvat silloin äkkiä suuremmatkin varastot. Silloin syntyy kaikkien sota kaikkia vastaan ja sitä ei päällystökään kykene hillitsemään, sillä juuri se joutuu altavastaajaksi.

Niin, leikkiä ei ole tuollainen huhu, sen myönsi jo äskeinen veistelijäkin.

— Mutta kuka hitto on laskenut sellaisen liikkeelle, sehän on vallan rikollista! Vaikkapa siihen olisi jotakin syytäkin — ja savuttahan ei tulta synny —, asia olisi ollut pidettävä täysin salassa ja vain huomaamatta ryhdyttävä varatoimenpiteisiin. Päällystön, jonka taholta täytyy uskoa huhun vuotaneen, olisi joka tapauksessa puututtava asiaan, ainakin syyllisen selvillesaattamiseksi.

Ruvettiin sitten laskemaan, monenko päivän matka vielä oli lähimpään satamaan, josta voitaisiin saada vettä.

— Madeiran saari on lähin, sinne on noin neljän päivän matka.

— Mutta poiketaanko sinne? Tavallisesti eivät Etelä-Amerikasta tulevat laivat sinne poikkea, ne käyvät siellä vain menomatkalla.

— Nyt kuitenkin kerrotaan laivamme poikkeavan Madeiraan.

Eräs joukosta näpsäytti silloin sormiaan ja oli keksinnöntehneen näköinen.

— Siinäpä se! Pian nyt huomataan, onko huhussa perää vai eikö. Jos laiva vasten tapojaan poikkeaa Madeiraan, on se selvä merkki siitä, että vesi on vähissä ja että täytyy täyttää säiliöt lähimmässä satamassa.

— Niin, kysymys on silloin vain siitä, riittääkö vesi tuohon satamaan asti.

Herrain piireistä siirtyi tämä huhu tietenkin, kaikista varoituksista huolimatta, naistenkin seuroihin, ja siellä se herätti vielä suurempaa hälinää. Siellä ei ollenkaan maltettu kysyä, pitääkö huhu paikkaansa, siellä se heti otettiin täydestä eikä sen kamalia puolia peitelty. Pian oli koko matkustajisto kuin hermotaudin vallassa. Tuosta huhusta alkoivat keskustelut heti aamulla, kun tavattiin, ja jatkuivat sitten iltaan asti. Usein kiihtyen, mutta enimmäkseen sentään hillityssä sävyssä.

Sillä kiihtymystä ja jännitystä herpasi kumminkin se seikka, että päivät kuluivat ilman mitään suurta vedenkäyttelyn rajoitusta ja että päällystö oli niin aivan rauhallinen. Eikö se todella vieläkään tiennyt laajalle levinneestä huhusta? Mahdotonta!

— Ne näyttelevät ovelasti, kapteenit ja perämiehet, näin otaksuivat muutamat kuiskijat. — Tahtovat ehkä viimeisiin asti säilyttää kylmäverisyytensä, siten matkustajia rauhoittaakseen.

— Ja siinä he epäilemättä menettelevät viisaasti…

— Olipa huhussa perää taikka ei.

Tultiin jo lähelle Afrikan rannikkoa. Sivuutettiin Cap Verdin ja Kanarian saaret ja lähestyttiin Madeiraa. Jännitys oli silloin kireimmillään: riittävätkö säiliövarastot todella loppuun asti, taikka tapahtuuko rapsahdus juuri jotakin vuorokautta ennen ensi satamaan saapumista? Oli jo saatu täysi varmuus, että tällä matkalla todella poiketaan Madeiraan, ja sen tiedon johdosta olivat matkustajat ymmärtävästi iskeneet silmää toisilleen. Mutta samoihin aikoihin, välimatkan yhä lyhetessä tuohon ihanaan saareen, jännitys vähitellen laukesi ja kuiskeet kutistuivat. Tästä selvitään nähtävästi sittenkin satamaan asti, vaikkapa tilanne olisikin täpärällä.

Kun sitten eräänä aamuna oli saavuttu Viheriään viinisaareen, kiirehtivät matkustajat maihin jaloittelemaan ja näköaloja ihailemaan, eikä laivan vesivarastoista enää kukaan puhunut mitään. Ei edes tiedusteltu, otettiinko sieltä uutta vettä. Koko äskeinen jännittävä huhu, joka lopulta oli kääntynyt noloksi, tahdottiin näin jälkiselvittelyittä unhoittaa. Palatessamme saarelta totesin kuitenkin, että tutunomainen vesiproomu todella oli laivamme kyljessä ja että siitä pumputtiin laivaan vettä. Sitä toimitusta valvoi laivanupseeri, joka tarkasti säiliöön nousevia vesimääriä osoittavaa mittaria, ja häntä ryhdyin nyt siinä lähtöä odoteltaessa puhuttelemaan.

— Taisi vesi mennä vähiin, koska täällä nyt täydennetään varastot?

— Täällä täydennetään varastot aina, kun tänne poiketaan, vastasi upseeri rauhallisesti. — Madeiran vuoristosta tuleva vesi on näet erikoisen hyvää ja raikasta. Ja kun parin argentinalaisen matkustajan vuoksi tänne kerran oli poikettava…

— Ei siis poikettu tänne yksinomaan vedenottamista varten, kysäisin.

Upseeri loi minuun hämmästyneen näköisen silmäyksen, ja vastasi:

— Vesi olisi säiliöissämme hyvin riittänyt Lissaboniin, jopa Hampuriin asti, mutta raikas vesihän on aina parempaa.

— Niin, tietysti…

Vaikenin ja jäin ihmettelemään, oliko tämä upseeri todella ainoa muukalainen Jerusalemissa, joka ei ollut kuullut laivassa kierrelleestä vesihuhusta ja "vesikauhusta". Ei, noin hyvin hän ei olisi osannut näytellä osaansa, jos hän siitä olisi jotakin tietänyt, vielä vähemmin, jos tuossa huhussa olisi ollut jotakin perää. Enkä minäkään tietysti ruvennut hänelle enää kertomaan, mitä kaikkea laivassa oli lähes viikon aika kuviteltu ja uskottu, enkä, millaisessa jännityksessä matkustajain kesken oli eletty. Sillä hän olisi arvatenkin nauranut minunkin herkkäuskoisuuttani — vetäysin nolona pois.

Enkä enää muillekaan virkkanut sanaakaan edesmenneestä vesihuhusta, jonka koskettelemista toisetkin näkyivät välttävän. Ainoastaan yksi matkatovereistani hipaisi sitä asiaa myöhemmin naureskellen ja kehuen koko ajan suhtautuneensa epäilevästi koko vesikauhuun.

— Mutta mistä se sitten pääsi alkuun ja sai alleen niin kantavat siivet? kysyin.

— Mistä syntyvät yleensä perättömät huhut? Kenties oli kapteeni tai perämies kertonut jollekulle matkustajista, että tällä matkalla poiketaan Madeiraan ja siellä otetaan vettä, — muuta ei tarvittu. Maaperähän oli täällä laivassa, sen yksitoikkoisuudessa, huhulle erittäin otollinen.

— Ja johtopäätöksiä ruvettiin rentonaan tekemään! Hauska kouluesimerkki!

Tulipa melkein ikävä, kun se mieliä jännittänyt huhu noin oli tapettu — mistä nyt puhutaan ja valetaan kannuja! Onneksi läheni koko merimatka loppuaan ja poikkeamiset satamiin sekä perilletulon valmistukset vetivät jo huomion ja keskustelun puoleensa.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK HELLETTÄ ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- HELLETTÄ.

- SISÄLLYS:

- LAITURISTA IRTI.

- NURINPÄIN.

- KILPAILIJAT JA ARVOSTELIJAT.

- TIESI AINA PAREMMIN KUIN MUUT.

- KURITTA KASVANUT.

- MIKÄ ON IHANINTA?

- PIENI AUTORETKI.

- KAHVI JA SOKERI.

- ITKU PITKÄSTÄ ILOSTA.

- HIENON LANGAN VARASSA.

- VAIKEA TYÖYRITYS.

- VÄLITTÄJÄ.

- VASTAKOHTIA.

- TULIKÄRPÄNEN.

- VEREN POLTTO.

- IKUINEN TAISTELU.

- IKÄVÄ.

- PAREMMALLE PUOLELLE.

- LIIAN MYÖHÄÄN.

- LAPSET.

- HUHU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE