Elämän unelmia
Date: 2026-07-26T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Elämän unelmia

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Elämän unelmia

Kertomuksia

Author: Rudolf Herzog

Translator: Uuno Talvio

Release date: July 26, 2026 [eBook #79186]

Language: Finnish

Original publication: Hämeenlinna: Arvi A. Karosto Oy, 1910

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79186

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELÄMÄN UNELMIA ***

language: Finnish

ELÄMÄN UNELMIA

Kertomuksia

Kirj.

RUDOLF HERZOG

Saksankielestä suomensi

Uuno Talvio

Hämeenlinnassa, Arvi A. Karisto, 1910.

SISÄLTÖ:

Rudolf Herzog.
Hänen isänsä.
Yöhyasintit.
Lehti rakkauden kirjasta.
Hella rouva.
Laakeriseppele.
Serbialaisnainen.

RUDOLF HERZOG.

Rudolf Herzog syntyi Barmenissa Länsi-Saksassa joulukuun 6 p:nä 1869. Täällä Saksan suurella teollisuusalueella hän oppi tuntemaan työskentelevän, puuhaavan tehdaselämän raittiine harrastuksineen ja pyrkimyksineen ja sille hän aina pysyikin uskollisena. Tultuaan Berliiniin 1890 hän innolla antautui kirjalliselle alalle; jo kaksi vuotta myöhemmin ilmestyi hänen ensimäinen romaninsa "Frau Kunst". Seuraavana aikana kirjoitti hän useita näytelmiä ja runoja; tänne kuuluvat myös esillä-olevat kertomuksetkin. Vuosi 1903 on käännekohta hänen kirjallisessa kehityksessään; nyt hän vasta saattoi sanoa löytäneensä varman suunnan, jota voi seurata. Siitä pitäen hänen teoksissaan enemmän kuin ennen kuvastuu elämän ankara todellisuus, jossa on kumminkin paljon jaloa, kaunista ja ihailtavaa. Henkilöt ovat hillittyjä luonteita, jotka ovat asettaneet itselleen päämäärän, minkä puolesta käyvät alituista sitkeää taistelua koettaen pyrkiä inhimilliseen hengen jalouteen. Tämä suunta ilmenee hänen myöhemmissä teoksissaan: "Die vom Niederrhein", "Das Lebenslied", "Die Wiskottens" — suomeksi "Wiskottenin perhe" — "Der Abenteurer" ja "Hanseaten". Nämä teokset, niissä esiintyvä rohkea uskallus, syvä ja jalo rakkaus antoivat Herzogille paljon ihailijoita. Hän on Saksan nykyjään elävistä kirjailijoista nähtävästi suosituin.

Suomentaja.

HÄNEN ISÄNSÄ

— Toinnu poikaseni, toinnu! Kerro minulle asian kulku.

— Me leikimme lawntennistä paroni Harraksen luona, kertoi nuori Yrjö von Geiseln. — Hän hengähti syvään aivankuin olisi ollut tukehtumaisillaan, ja hänen levoton katseensa tarkasteli isän ritarillista olentoa.

— Ja sitten, Yrjö.

— Lusi Drumont oli siellä. Hän on minun mielestäni hyvin viehättävä tyttö ja minä sanoin sen hänelle. Vaan hänen kauneutensa tähden eikä siksi, että hän on rikas, sanoin niin. Paroni Harras oli takanamme. Minä tiedän hänen aikovan naittaa vanhimman poikansa, Henrikin, Lusille. Mutta sitä hän ei ole oikeutettu tekemään, isä, ei ole oikeutettu. —

Hänet oli kokonaan vallannut ajatus äsken kuulemastaan. Sanat eivät tahtoneet huulilta päästä. Hänen piti ponnistella voidakseen hengittää.

— Paroni Harras on sinulle sanonut, lisäsi vapaaherra sivellen poikansa hiestyneitä kasvoja, että olet tyhmä veitikka, ja että sinun pitäisi lemmentunnustuksinesi odottaa edes siksi kuin olet päässyt rykmenttiin. Semmoisesta tietenkin suuttui minun melkein täysikasvuinen poikani.

Yrjö oli kalvennut.

— Ei, hän hitaasti vastasi, paroni Harras sanoi: se, joka ei tiedä, miltä tunkiolta on korjattu, älköön lähennelkö epäilyksenalaista nimeään kunnialliseen. —

Vapaaherran käsi kahmasi tahdottomasti tuolinnojaa. Silmät jäykkinä hän silmäili poikaansa.

— Sitä — sitäkö hän on rohjennut? Vieraittenko kuullen?

— Enemmänkin vielä —

Hetkisen tutki Yrjö isänsä kasvoja nyyhkien kuin kiusattu lapsi.

— Isä, isä, hän on häväissyt äitiäni. Sano toki hänen olevan kurjan valehtelijan..

Vapaaherra vapisi. Hän puristi poikaansa rintaansa vasten aivankuin näkisi vihollisia, jotka aikoivat ryöstää häneltä pojan; hänen miehekkäillä kasvoillaan kiistelivät viha ja alakuloisuus.

— Jos hän on loukannut äitiäsi, hän alkoi ankarana puhua, on hän enemmänkin kuin kurja valehtelija. Siinä hän on oikeassa, että äitisi ei ollut minun vaimoni, ei voinut olla.

— Isä!

Yrjö riistäytyi irti ja tuijotti isäänsä aivankuin näkisi hänet ensi kerran elämässään. Sitten hän heittäytyi raivoisena lattialle.

Vapaaherra antoi hänen tehdä mielensä mukaan. Ensi surun täytyi saada purkautua. Vasta kun hiljainen huokaus ilmoitti rajun vimman olevan ohi, laskeutui isä hänen viereensä sanoen leppeällä äänellä: "Yrjö".

Poika ei kuullut. Vasta monen toistamisen jälkeen hän nosti päätään.

— Nouse ylös, sanoi vapaaherra, tietenkin tahdot kuulla vanhemmistasi enemmän ennenkuin heitä tuomitset. Seuraa minua huoneeseeni.

Poika totteli. Nyt hän oli kahdeksantoistias ja niin kauvan kuin voi, hän oli ihmetellyt ja kunnioittanut isäänsä jalouden perikuvana. Hän ei tuntenut tässä maailmassa mitään kauniimpaa ja korkeampaa kuin tuon miehen, isänsä. Äidistään hän tiesi vaan niin paljon, että tämä oli hänen syntymisensä saanut korvata omalla elämällään. Isän kerran hänelle äidistä puhuessa, oli se ollut kuin olisi hän puhunut pyhimyksestä. Muisto tästä oli häntä aina uudelleen hurmannut. Nyt siihen sijaan, nyt —? Isän kaunis kuva oli turmeltunut, ja kuollut äiti menettänyt kultaisen loisteensa, hänen uskonsa peruste oli horjahtanut tasapainostaan ja enkelinsä hän näki hornaan syöksyvän. Jälleen hänet tuo mieletön suru tahtoi vallata. Mutta astuessaan isänsä huoneen kynnyksen yli, hän kokosi kaikki nuoret voimansa.

'— Yrjö! — Vapaaherra tarttui hänen käteensä. — Uskothan sinä, Yrjö, jokaisen lausumani sanan, tavun?

— Isä?

— Niin! Sitä odotinkin. — Hän vaipui nojatuoliin mietteissään pitäen kättään silmäinsä edessä. Sitten hän jatkoi: Sinä olet yhtä hyvää aatelia kuin Harraskin, sillä äitisi oli sukujaan Harras. Hän ja minä, me lemmimme toisiamme. Mutta keskenään vanhaa vihankaunaa kantavat vanhempamme eivät tahtoneet sitä sallia. Omaa tahtoa ei meillä ollut, molemmat olimme liijan nuoria. Minä juuri luutnantiksi — — —

Hän hypähti pystyyn alkaen rummuttaa ikkunaan.

— Tuskin tahdotkaan yksityisseikkoja kuulla.

— En, isä.

Vapaaherra katsahti ulos ikkunasta. — Me arvelimme vanhempain varmaankin nyt suostuvan. Mutta toisin kävi. He riehuivat ja parkuivat sekä lähettivät vihdoin äitisi erään kaukaisella maatilalla asuvan tädin vartijoitavaksi. Siellä hän kuoli sinun syntyessäsi ehdittyään ensin minulle kirjoittamaan tämän kirjeen.

Hän veti kirjoituspöytänsä salalaatikosta nipun kirjeitä ja otti esille päällimäisen. Se oli kellastunut ja rääsyinen.

— Lue, Yrjö, ja mieti sitten miksi isäsi ei ole voinut naida. — Hän kääntyi lähteäkseen pois. — Teen vielä ratsastusmatkan. Hyvästi, rakas poikani!

Nopein askelin hän jätti huoneen, itse satuloi raudikkonsa antaen sen laukata ulos portista. Tultuaan kanervaiselle kankaalle, hän antoi hevosensa astella, asetti ohjat eteensä vaipuen mietteisiinsä. Hetkisen näkyi paroni Harraksen linna, mutta katosi sitten; niin kauvas kuin vaan katse kantoi, näki kanervaa, kukkivaa kanervaa. Ratsastaja hypähti satulasta ja kiinnitettyään raudikon puuhun heittäysi maahan. Aurinko lepäsi kukkien päällä kuin kultainen uni. — Helma, hän hiljaa sanoi, jumaloitu, ihailtu Helmani. —

Ja nyt vierivät hänen aatoksissaan kuvat toistansa seuraten. Hän näki tuon solakan, valkosuortuvaisen olennon lyhyessä leningissään menevän puistoon kävelemään. Hän itse oli kiivennyt puuhun metsänreunalla siinä, missä puisto yhtyi metsään, katsellen puistoon korkealta olinpaikaltaan, koska häntä perheriitaisuuksien vuoksi oli kielletty rangaistuksen uhalla tulemasta Harraksen maatilalle eikä Helmallakaan ollut lupaa puhua nuoren Geiselnin kanssa. Tämäpä se juuri olikin, joka sai heidät mieltymään toisiinsa, ja aina nuori paronitar valitsi sen tien, joka metsään johti. Myöhemmin täytyi Helman lähteä kaupunkiin erään suurta taloutta johtavan sukulaisensa luo, kun taas nuoren Geiselnin, jolle oli hankittu kotiopettaja, piti jäädä isän maatilalle. Mutta joka ilta, kun alkoi hämärtää, satuloi hän hevosensa ja kuljeksimatta kankaalla edestakaisin suorinta tietä kannusti kaupunkiin lemmittynsä ikkunan alle. Sitten hänkin jätti kodillensa hyvästit astuen pääkaupungin ratsuväkirykmenttiin. Siellä hän jälleen kohtasi Helman tullakseen onnellisimmaksi ja onnettomimmaksi ihmiseksi.

Hän oli kutsuttu eräisiin hovitanssiaisiin. Asettaessaan pukuhuoneessa pois viittansa, kaksi naista astui hänen ohitsensa; hän ehti parahiksi helistämään kannuksiaan. Silloin hän alkoi sammaltaa: Helma — —. Toinnuttuaan hämmästyksestä hän nopeasti kiirehti saliin. Lähellä sisäänkäytävää hän näki Helman seisovan aivankuin häntä odottaen. Näköjään tämä näytti kuuntelevan parin naisen puhelua, jotka väliin kohdistivat hänellekin jonkun sanan.

— Armollinen neitoni —

Hymyillen Helma kääntyi häneen.

— Jos minulla on vielä onni olla Teidän tuntemanne —

— Herra von Geiseln! Todellakin, hyvin hauskaa. Että minäkö Teidät tuntisin. Minä en etäämpänäkin ollen ole ollut nuoruuden ystävälleni uskoton!

Helma puhui viehättävästi ja — mies tunsi sen suloisella, hivelevällä tunteella — sydämmellisesti.

— Miten merkillistä, hän sanoi katsahtaen neitoon, yleensä rukoillessa käännytään ylös taivaankuningattaren puoleen; minä olen kääntynyt alas hänen puoleensa.

— Alas ylhäältä pyökkipuusta, hymyili neito. — Kuinka helposti olisittekaan voinut pudota, hän jatkoi yksinkertaisella totisuudella.

— Sitten olisin kumminkin kuollut Teidän jalkainne juureen.

He olivat hetkisen vaiti.

Sitten tunsi luutnantti, että hänen pitää ainakin jotain sanoa ja pyysi siis Helman tanssilippua. Tämä ojensi sen hänelle.

— Te saatte täyttää, mitä tahdotte. Nyt äkkiä heräävät kaikki muistot tyttöajoilta metsikössä. —

He pyörivät orkesterin sävelten tahdissa satojen jäykkäin loistavain ihmisten kesken, eivätkä huomanneet mitään ympäristöstään.

— Tiedättekö, että minä olen Teitä syvästi lempinyt? Lähtiessänne kaupunkiin tullaksenne — suokaa anteeksi — tanssitaitoiseksi, aijoin ottaa hengen itseltäni.

— Minä olenkin päivät läpeensä itkenyt, kuiskasi neito.

— Minuako —?

— Melkein niin luulen.

— Ja sittemmin en ole enää ketään tyttöä ihannoinut!

Neito epäuskoisena pudisti päätään. — Mutta luutnanttina?

— Annan Teille kunniasanani, Helma neiti.

Molempain kasvot saivat totisen ilmeen. —

Kului muutamia viikkoja. Heillä oli taas, kuten melkein joka päivä, kohtaus luistinradalla. Vapaaherran tullessa oli Helma erään sotilaspukuisen kanssa puheissa. Vihdoin neito saapui hänen luokseen kalpeana ja liikutuksissaan. Yhdellä silmäyksellä hän käsitti tytön aseman, tervehti häntä kunnioittaen ja tarjosi kätensä viedäkseen hänet jään yli hiljaisempaan paikkaan.

— Rakkaani — —

— Oma tyttöni — —

— Jos minua rakastat niinkuin minä sinua, niin etsi isäni ennenkuin se on myöhäistä. Harras-serkulla on aikomus pyytää minun kättäni. Kuinka voisin minä elää ilman sinua?

— Minä käyn huomen aamulla aikaisin isäsi luona, vastasi nuori upseeri. — Vaikka vihaakin isääni, ei hän kuitenkaan voi vihata minua oman tyttönsä tähden. Rohkeutta, soma morsioni.

Neito oli yhä vielä rauhaton.

— Eikö se kävisi tänään päinsä —?

— Ei, keskeytti hän puheensa, minä tiedänkin keinon. Sinä tulet puutarhan takaportille. Jos näet sen olevan avoinna, niin mene hiljaa huvimajaan ja odota minua. Siitä ei voi erehtyä. Se on pensaikon keskellä. Jää hyvästi täksi kertaa.

Mies oli saapunut löytäen hänet kyynelten kastelemana vieraan morsiamena. Harras-serkku oli jo ennen iltaa saanut paronin suostumuksen, ja tämä oli juuri äsken lausunut tyttärelleen painavan sanansa. Huomenna tulisi serkku pyytämään itse Helmalta hänen kättään.

Ja surunsa yltäkylläisyydessä, koko suuren rakkautensa häviön nähden katosivat esteet miehen ja vaimon väliltä — he syleilivät toisiaan aina mielettömyyteen asti. Erotessaan eivät he enää mitään valoja tarvinneet. He tiesivät joko olevansa onnellisimmat ihmiset tahi sitten, että tämä onni heidät surmaisi.

Senjälkeen seurasivat iskut toistaan. Paroni kielsi hänet kerran kaikkiaan astumasta taloonsa. Harras-serkku hävisi niinpian kuin mahdollista johonkin kaukaiseen linnoitukseen ja rakastettu tuomittiin tädin luokse vanhalle maatilalle. Hän sai paljon kärsiä erosta — siinä olikin syy hänen kuolemaansa. Se tapahtui pikku Yrjön syntymäpäivänä. — —

Vapaaherra oli hypähtänyt ylös. — Helma, Helma, hän äyhki, kuin pyhää neitsyttä sinua lemmin, sinä olet puolisoni, poikani äiti. Ennen sinua tai sinun jälkeesi en ole ketään muuta tuntenut. Katso meidän Yrjöämme. Oletko tyytyväinen isään ja poikaan: Olen häntä kasvattanut sellaisella rakkaudella kuin vaan isän ja äidin yhdessä on tapana pojalleen lahjoittaa. Olen luopunut elämänradaltani voidakseni kokonaan antautua häntä kasvattamaan, jotta edes sillä palkitsisin sinun suuren tekosi, kuoleman rakkauden tähden. Ja nyt rohjetaan heikontaa elämäntyötäni, rohjetaan sinua, sinua häväistä. Jumalani, olenko tullut jo niin vanhaksi, että en sitä käsitä?

Äkkiä suoristausi hän. —. Minulla on velvollisuuksia kuollutta rakkaimpaani kohtaan. — Ei saa poika erehtyä isästään.

Irroitettuaan raudikon, hän kannusti kaupunkiin.

* * * * *

Äidin kirje käsissään oli Yrjö jäänyt lumottuna istumaan tuolilleen. Vasta kun poiskiirehtivän hevosen kavionkopse hänen korviinsa kuului, tuli hän tuntoonsa; konemaisesti hän avoi kirjeen. Ensin näki hän vaan irrallisia kynänpiirtoja, kirjaimia ja sanoja, joita kuoleva viime hetkinään oli kirjoitellut. Nyt hän sai niistä selvän:

"Rakkahimpani, ystävä parkani! Minä lähden luotasi jättäen sinut yksin. Et saa minua seurata, sillä ei, en sinua kumminkaan yksin jätä. Sinulle jää meidän poikamme, Yrjömme. Minä käsken, ettei häntä sinulta kielletä. Elä hänelle rakkaani. Ole hänelle valoisa esikuva, jotta hän kerran saa huomata, ettei nainen, joka sinua niin paljon lempi, voinut olla huono nainen. Ole hänen isänään äidin maineen tähden. — Kuolossakin uskollisena lähettää sinulle viimeisen suudelmansa Helmasi."

Yrjö oli noussut kirje käsissään. Hänen rintansa nousi ja laski, kasvoillaan vaihteli puna ja kalpeus. — Isä, anna anteeksi, hän hiljaa sanoi; nauraen ja itkien hän vihdoin huusi; vanhempani, olen löytänyt vanhempani jälleen!

Illalla lähetti vapaaherra kaupungista sanan. Tärkeät toimet pidättivät häntä siellä kaksi tai kolme päivää. Yrjö antoi ratsunsa kiitää pitkin kangasta. Hän oli pannut äidin kirjeen povelleen; usein hän otti sen sieltä pois, alkaen sitä lukea. Hänen ajatuksensa liikkuivat kauniissa ritarillisessa isässään, jota hän nyt enemmän jumaloi kuin koskaan ennen. Tuskin hän ehti muistamaan Harraksen linnaa. Paroni, joka sedän kuoleman jälkeen lähimpänä perillisenä oli ottanut sen haltuunsa, kohteli häntä yleensä epäystävällisesti, kun he joskus sattumalta kohtasivat toisensa. Vasta Lusi Drumontin tulon jälkeen, joka myös oli Geiselnille sukua, oli Yrjö pakoitettu enemmän kuin ennen siellä seurustelemaan. Isä ei ollut sitä kieltänyt eikä myöntänyt.

Seuraavan yön Yrjö nukkui rauhattomasti. Vapaaherra ei ollut vielä saapunut. Hän nousi ylös ja pukeuduttuaan lähti matkalle kaupunkiin päin. Noin puolen tuntia kangasta kuljettuaan, tulivat häntä vastaan isot vaunut, joita isä ratsain seurasi. Hän säpsähti, sitten riemuiten hän syöksi kohden ratsastajaa: Isä, oma isäni!

Nopeasti heilahti vapaaherra satulassaan, hypähti maahan painaen poikaa rintaansa vasten. — Poikani —!

— Olen lukenut äidin kirjeen — missä olit niin kauvan — minä sinusta niin pidän.

— Minunhan piti huolehtia kirjeen kuittaamisesta. Tuossa näet!

Yrjö nosti silmänsä. Hiljaa jatkoivat vaunut matkaansa. Niissä istui kaksi herraa pitäen välissään kalpeaa hiljaista miestä.

— Paroni Harras — kuollutko?

— Hän on vaikeasti haavoitettu. Taivas on häntä rangaissut.

Hänen päänsä vaipui. — Rakastatko sinäkin äitiä?

— Niin sanomattomasti, isä.

— Hyvä, poikaseni, menkäämme kotiin.

YÖHYASINTIT.

Valkeat, puoliksi lakastuneet, huolettomasti pöydälle heitetyt yöhyasintit tuoksuivat niin, että päätä kivisti. Hän oli löytänyt ne miehensä päällystakin taskusta antaessaan vaatevaraston siivoojattarelle puhdistamista varten. Ties jumala, mitenkä ne sinne olivat joutuneet.

Nuori rouva hymyili katkerasti. Sitten hän istuutui raskaasti sohvankulmaan ryhtyen korjaamaan leveää vallensteinröyhelöä. Ensin hän neuloi innokkaasti, sitten hitaammin ja hitaammin, kunnes vihdoin antoi kuin tuntemattoman voiman pakosta kätensä ja teatterikauluksen vaipua helmaansa.

Uusi tuoksuaalto pöydältä tunkihe hänen nenäänsä. Yöhyasintit!? — Mitä muistuttikaan hänelle tämä tuoksu. Siitä täytyi olla jo paljon aikaa! Hän kallisti päätään olkaansa vasten ojentaen raukealla sulontunteella hentoja jäseniään, jotka myöhäisestä päivästä huolimatta olivat aamupuvun verhomat. Miksikä hän olisikaan kaunistanut itseään? Häntäkö varten, joka sanoi olevansa hänen miehensä, mutta joka häntä ylenkatsoi — —?

Miksi oli hän hänet ottanut, miksi hän oli mennyt hänelle vaimoksi? Ja nyt hän äkkiä tiesi, mitä kukkien tuoksu johti hänelle mieleen, tiesi sen, tiesi sen, eikä voinut hillitä muistelmiaan, jotka nälkäisinä susina haavoittuneeseen sydämmeen iskivät. Veri nousi hänelle päähän, hänen hengityksensä oli raskas kuin meren syvällävöyrivä aalto.

Hän oli kahdeksantoistias tyttö, kaunis kuin Kreikatar. Mutta hänen lempensä oli voimakas kuin saksalaisen nuoren tytön ja hän uneksi prinssistä, joka purjehtii maan ympäri häntä etsiäkseen. Hänen prinssinsä oli voimakasluonteinen perämies. Tarttuessaan ruoriin ja suhahtaessaan tuulissa eteenpäin tämä ajatteli nuoruudenlemmittyään, jonka kauneus saattoi veren kuohumaan niin, että hänen täytyi hillitä itseään ollakseen huudahtamatta. Hän tahtoi naida tytön, mutta vasta sitten, kun on kapteeni, ja kun laivanisäntä on antanut hänelle oman laivan ohjattavaksi. Se ei kumminkaan käy käden käänteessä, mutta pitkälti siihen ei voi olla. Ja häämatkansa he tekisivät hänen omalla laivallaan purjehtien koko maan ympäri.

Tyttö riemuitsi prinssinsä loma-aikanaan istuessa hänen luonaan kertoen sen maailman kauneudesta, mikä tytölle avautuisi hänen rinnallaan. Mielikuvitus huumaantui hänen kuvauksistaan samoinkuin ennen tuhannen ja yhden yön tarinoista. Ja mitä enemmän mies toivoi hänessä tapaavansa naista sitä enemmän unohti tyttö miehen kuunnellessaan hänen väririkkaita kuvauksiaan. Tyttö oli unelmoitsija — kahdeksastatoista vuodestaan huolimatta lapsi.

— Bella, oli mies häneltä kysynyt, rakastatko minua?

Ja tyttö oli katsellut häneen ihmetellen rauhallisesti vastaten:

— Tietysti, Fred.

— Suutele minua sitten.

Ja hän suuteli. Mutta kun mies tahtoi häntä syleillä ja uudelleen koskettaa kuumat huulensa hänen huuliinsa, oli hän pannut kätensä miehen huulille nyrpeillään sanoen:

— Riittää jo, Fred. Sinä et vaan tahtoisi kertoa minulle abessinialaisista naisista. Se on väärin.

Hän alkoi kertoa kaikista aamuauringon maan naisista, hänen rintansa ollessa melkein pakahtumaisillaan sen yhden ainoan tähden, joka hehkuvin silmin hänen edessään istui.

— Pureskelevatko he hasjista, hän kysyi uteliaana. Ja huumaako se? Mies myönsi.

— Kuule sinä, minustakin tuntui äsken niin, kun sinua syleilin. Se oli kukka.

Ja hän osoitti yöhyasinttia, joka Fredillä oli napinreijässä. Se oli
Fredin lempikukka. Hänellä oli aina sellainen.

Bellalla oli toinenkin ystävä, kaupungin teatterin jäsen, joka oli vuokrannut hänen äidiltään huoneen. Tämän esittäessä Mortimeria tai Romeota istui Bella aitiossa, jonka oli häneltä saanut antaen vastustamatta johtaa itsensä pois todellisuudesta. Mutta Fred oli vihoissaan, astuessaan äidin pieneen asuinrakennukseen ja tavatessaan näyttelijän mielensä tietyn luona. Hän oli Fredin mielestä sietämätön keikari, Don Juan, jolla ei ollut lujaa luonteenlaatua, vaan jonkinlaista rakastettavaa turhuutta. Tällaiset ihmiset olivat Fredille vastenmieliset. Heissä oli hänestä jotain naismaista. Hän vaistomaisesti vainusi heissä jotain himokasta salaperäisyyttä, jota ainainen uutuudenhalu kutkuttaa, ja hänen terve luonteensa, joka saattoi tuntea nautintoa vaan yhden ainoan naisen omistamisesta, inhosi näitä merirosvoja, jotka pitivät huvittavampana hetkistä iloa naisten luona.

Eräänä päivänä oli Fred tullut tytön luokse enemmän liikutettuna kuin tavallista. Hänen esimiehensä oli uskonut hänelle "Lorelein" kuljettamisen, jonka hän nyt ensikerran itsenäisesti sai johtaa siirtomaihin. Kun Bella vielä olisi hänen puolisonsa, niin hän ei tietäisi, mitä muuta voisi kohtalolta toivoa onnensa lisäksi. Häntä huimasi ajatellessaan omaisuuttaan. Voi, kuinka hän tahtoikaan suudella näitä rusohuulia ja uneksivia silmiä, kuinka hän tahtoi kokonaan tehdä tytön omakseen ja hänen kiihkonsa kasvoi nähdessään Hubertin olevan saapuvilla. Bella tuskin katsahtikaan tulijaan, niin innokkaasti hän kuunteli, mitä näyttelijä puhui. Mies laverteli parhaillaan sielunelämästä ja kahden ihmisen puhtaasta, platonisesta rakkaudesta — hän oli oikein ymmärtänyt, mitenkä rauhoitettu saaliinsa on kesytettävissä. Nyt hän lähti Fredille ylpeästi nyökättyään päätään, huoneeseensa tuomaan ystävättärelleen jonkun kirjan.

Ovi hänen jälkeensä sulkeutui, ja Fred tuskin voituaan hillitä itseään lemmittynsä näkemisestä, kiirehti hänen luokseen. Ja nyt kierti hän kätensä hänen hoikan vartalonsa ympäri, hänen huulensa kiihkoissaan koskivat tytön huulia, niin että hänen oli vaikea hengittää ja hänen täytyi vastustaa Fredin kätten kosketusta — äkkiä värisytti häntä ensi kerran pelko, tunne, joka täytti hänet tuskalla; hän ei tiennyt, mikä häneen tuli, hänen silmiään huimasi ja molemmin käsin hän painoi miehen rintaan vastustaakseen hänen syleilyään. —

— Bella, hän sammalsi, Bella, minun vaimoni! Kapteeni, minä olen kapteeni, nyt olet sinä minun. Oi Bella —.

— Minä en tahdo, kuuletko, minä en tahdo.

Mutta mies ei ymmärtänyt vaan alkoi häntä uudelleen syleillä. Tyttö puolusti itseään.

— Päästä minut, hän puhkui, päästä minut — tämä on — pelkuri…

Äkkiä vetäytyi mies takaisin. Näyttelijä seisoi jo ovella nauraen — melkein huomaamatta. Bella pakeni hänen luokseen tarttuen suonenvetoisesti häntä käsivarteen.

— Suojelkaa minua, tyttö vaivoin sai sanotuksi. Pelastakaa minut tuolta hurjapäältä.

Näyttelijä oli silloin pilkallisesti ovea osoittaen kuiskannut:

— Te kuulitte, herraseni, noin karkeasti ei sovi neitiämme rakastella.

Silloin ei merimies enää voinut malttaa mieltään. Muistamatta, että huoneessa oli nainenkin, osui hänen kätensä keikarin poskipäille; sitten hän syöksyi ulos, satamaan, laivalleen.

Huoneessa tuoksui vielä yöhyasintti, jota Fred tapansa mukaan oli kantanut, kun Bella ja hänen huonosti kohdeltu ritarinsa, hienon sielullisen rakkauden mies kihlautuivat.

— Bella!

Nuori rouva säpsähti ja tarttui työhönsä, joka oli helmasta liukunut lattialle. Hänen miehensä häntä huusi.

— Bella! kuului vieläkin kerran vihainen ääni. Taivas, missä piilet?
Vastaa toki, kun sinua kutsun.

Taas nousi hehkuva viha hänen poskilleen niinkuin jo usein ennenkin heidän kolmivuotisen avioliittonsa aikana. Kumminkin hän nousi mennen makuuhuoneeseen. Huberti oli vasta äsken noussut vuoteeltaan. Hänen oli tapana nukkua puoleenpäivään asti, koska öisin oli vaan vähän kotona.

— Jouduppa sukkelaan, minun pitää lähteä teatteriin, hän haukotteli.
Oletko korjannut Piccolominin kauluksen? Anna se tänne; on aika lähteä.

— Sinäkö? hän kysyi hetken kuluttua hyvillään, pukeutuen. Olipas sekin työtä eilen illalla! Kaikki ihastuksissaan, kokonaan suunniltaan! Vasta meidän naismaailmamme — sepä vasta oli kysymys! Hän alkoi rallattaa erästä ariaa. Mutta auta toki takkia päälleni, kuulethan, että on kiire.

Nainen auttoi häntä konemaisesti.

— Tuletko näytöksen jälkeen heti kotiin? hän kysyi.

— Loruja. Meikäläinenhän tarvitsee hiukkasen virvoitustakin.

Hän ei vastannut mitään, nyökytti vaan päätään miehen astuessa rappusia alas mennäkseen ensin talossa-asuvan parturin luokse. Laahustavin askelin hän astui asuinhuoneeseen takaisin asettuen jälleen vanhalle paikalleen. Katkeruuden piirre suun ympäriltä ei ollut poistunut.

Mies petti häntä. Varma siitä hän oli jo aikaa sitten ollut. Täydellisen, sielukkaan rakkauden hän luuli odottavan itseään avioliitossa tämän miehen kanssa. Hän hymyili hermostuneesti. Se oli mielettömyyttä! Mies oli hänet nukuttanut kauniilla puheillaan, oli tehnyt omakseen ja sitten alentanut taloudenhoitajattarekseen. Hän tarvitsi sellaista. Sitä parempi, että hän oli nainut juuri hänet! Sitä enemmän hän, nainen, kiinnittäisi harrastuksensa yksinomaan talouteen. Rakkausko? — Voi, hänhän oli niin kainon ikävystyttävä, ja — ja — tuo toinen oli suosittu ja juhlittu mies.

Hän petti puolisoaan. Hän ei pitkään aikaan enää ollut kaivannut häntä.

Lakastuneitten yöhyasinttien tuoksu teki hänet hulluksi. Taikka oliko se siksi, että ne muistuttivat häntä ensimmäisestä lemmestään. Silloin hän oli lapsi, joka pelkäsi lempeään. Nyt hän oli puoliso, joka kaipasi sitä.

Tuoksua oli enää mahdoton sietää. Fred oli kerran sanonut sen vaikuttuvan hasjis'in tavoin, hän tunsi sen nyt. Hän tahtoi heittää kukat pois, mutta käsi ei ollut halukas niihin koskemaan. Mistä oli hänen miehensä ne tuonut? Synnin ne olivat lähettämät ja synti niistä nyt sokaisten ja huimaten pursui. Kuuma virta kulki hänen ruumiissaan, sydän sykki kiihkoisesti, hän tahtoi huutaa, mutta sanat eivät lähteneet kurkusta — vihdoin kuului huuto, yksi ainoa kiljaus. Hän vaipui polvilleen, pää nojasi pöydän syrjää vasten, rinta aaltoili niin rajusti, että vaatteet ahdistivat.

— Fred, Fred, hän ähkyi. Jumala ole minulle armollinen.

"Lorelei" oli satamassa, hän oli nähnyt laivan, Fred oli tullut takaisin, hän, hän, joka tytössä oli ensikerran naisen herättänyt suudelmallaan eloon, joskin vaan hetkeksi. Ja nyt hän näki hänet edessään, tuon voimakkaan, ruskettuneen, uskollisen miehen, ja hänet valtasi kaipuu, villi kaipuu, voimakkaampi hänen omaa minuuttaan.

Nousten lattialta hän katseli arasti ympärilleen. Ero! Tuo sana oli vilahtanut hänen aivoissaan salamana, joka välkehtelee yössä. Mutta aina siihenkö asti pysyä täällä, tämän luona, tämän — —? Hän ei voinut sitä sietää, ei enää. Kunpa hän ei olisi yöhyasintteja tuonutkaan mukanaan! Siis pois, pois. Minne? Fredinkö luokse? — Ja mitä sitten, jos tämä ajaisi hänet luotaan, ei tahtoisi häntä vaimokseen?

Hän kalpeni ja suunsa tiukkeni.

Sitten heittäen iltaviitan hartioilleen, hän astui ulos. Hänen täytyi mennä Fredin luo, vaikka miten, hän ei muuta voinut!

Ja huoneessa leijui raskaana, huumaavana yöhyasinttien tuoksu… — — —

LEHTI RAKKAUDEN KIRJASTA.

Kesäinen iltapäivä…

Pienessä pappilassa on kaikki kuolonhiljaista. Vain työhuoneen vanhalta, kiiltonahkapeittoiselta, jykeväkaareiselta leposohvalta kuuluu väliin kuorsaava ääni. Herra pastori on iltapäivälevollaan. Pihatossakin on äänetöntä. Eläimet ja ihmiset mielellään loikovat muutaman hetken liikahtamatta. Avattuani pienet lyijypuitteiset ikkunaruudut, istuudun ikkunan ääreen. Hurmaava, raskas ruusuntuoksu tunkeutuu hiljalleen, aivan hiljaa huoneeseen laskeutuen otsalle, silmiin ja huulille, synnyttäen kumman kaipuun — kaipuun, jota ei voi mitenkään määritellä, mikä väreilee ihmiseen saaden sielunkin melkein huomaamatta, aivan hiljaa värähtelemään, aivankuin värisevät auringonsäteet hiljaisen kesäilman. Unelmoiminen ei ole hyvää, sillä saksalainen unelmissaan joutuu aina alakuloisuuteen, enkä minä nyt tahdo tulla siihen; siksi on päivä aivan liian kaunis. Konemaisesti kierrän sikarin ja sytytän sen pysyäkseni hereillä; mutta se on samaa kuin koettaa ajaa paholaista pirulla pakoon. Suloisen opiumin tavoin vaikuttaa savu minuun — arvelen, mietiskelen, naurahtelen; kasvoni käyvät vakaviksi ja otsa vetäytyy ryppyyn.

Edessäni pöydällä on levällään vanha, kellastunut kirja. Se on luettelo kuolleista. Pastori oli sen aamulla noutanut taloon nimittääkseen minulle ne pikkukaupungin ja läheisen kyläkunnan nuorukaiset, jotka Napoleonin sodissa olivat Venäjän, Espanjan ja Saksan sotatanterilla kaatuneet. Katkottu sireninoksa on jätetty poikittain kirjanlehtien yli. Pastorin nuorin lapsi toi sen mukanaan tänne ylös kutsuessaan meitä päivälliselle. Kirjava perhonen oli jo jonkun aikaa liidellyt sen yläpuolella. Lähestyy toinen; ne karkottavat toisiaan; pakenevat ja etsivät toisiaan; nyt laskeuvat molemmat aivankuin huumauksissa sireninoksalle — lemmenidylli kuolleitten luettelossa.

Hajamielisenä nostan oksan pois täyteenkirjoitetuilta sivuilta, ajatuksetonna kiintyy silmäni sen entiseen paikkaan tahtoen heti jälleen liitää pois — silloin — mitä näinkään? Tuijottaen kirjaan hypähdin pystyyn. Taivas, tuo nimi — ja heti sen alla — ei, ei, ei epäilystäkään — hän se on, olen löytänyt heidät jälleen.

Rykmentissä ei ollut parempaa toveria kuin Wolf von P. Hän oli oikea ratsumiestyyppi, ulkomuodoltaan kaunis, rakastui kuin turkkilainen — empimättä kuudessa, seitsemässä paikassa yhtaikaa —, joi kuin jumalat Walhallassa ja oli turhantarkka kunniastaan, niin että hänellä, vaikka vasta luutnantti, jo kumminkin oli velkoja kuin majurilla. Mutta se ei saanut häntä hetkeksikään huolestumaan. Jokainen lainasi mielellään uljaalle nuorukaiselle. Ja kun äkkiä kuoli eräs hänelle etäistä sukua oleva täti, jonka olemassa-olo aina oli kuullostanut jotenkin sadunomaiselta, oli tämä kaikkien hämmästykseksi määrännyt Wolf veitikalle kaiken omaisuutensa perinnöksi. Taas alkoi hurjailu. — — Joku aika siitä hän sai käskyn lähteä täydennystoimikunnan mukana Ukrainaan ostamaan rykmentille hevosia. Kun hän kuukausmäärien kuluttua palasi, ei kukaan tahtonut tuntea tuota vakavaa, synkkäaatoksista, äkkipikaisuuteen asti hermostuvaa miestä entiseksi säteileväksi, lystikkääksi ja teräshermoiseksi Wolf von P:ksi. Hän lopetti kaikki entiset tuttavuudet ja toimitti tehtävänsä eläen erakon elämää, tuskin vastaten toveriensa osaaottaviin kysymyksiin.

— Ei merkitse mitään. Loruja, sehän johtuu ilmasta. Vereni saostuu liiaksi.

Hoettiin pelihäviöstä, onnettomasta rakkaudesta — sanalla sanoen, koko tuo tunnettu luettelo mahdollisuuksia vedettiin esiin yhdenkään niistä tahtomatta oikein soveltua.

Eräänä talvi-iltana — lumi putoili kohtisuoraan, suurina hiutaleina kuulumattomasti, aavemaisesti — päätin mennä tapaamaan Wolfia, jonka kanssa aina olin ollut hyvissä väleissä, voidakseni hänet kerrankin kunnollisesti ripittää. Kun tulin hänen asunnolleen, joka oli vähän matkaa linnueen leiristä, ajoivat vaunut juuri esiin. Uteliaana näkemään, kuka noin myöhään vielä kävi hänen vierailullaan, painauduin varjoon tähystellen samalla terävästi pimeyteen. Näin, kuinka kuski tuli ovelle, puhui jotain vaunussa olevalle, avasi sitten oven ja — pidätin henkeäni — nöyrästi auttoi vaunuista kevyttä, lumihiutaleentapaista, untuvavaipan peittämää naisolentoa. Pään ympäri oli monin kerroin kierretty tiheä, valkoinen huntu niin, että minun oli mahdotonta tarkastaa hänen kasvonpiirteitään ja nähdä hiuksien väriä; jäin siis epätietoisuuteen hänen ijästään. Nainen katsahti ylöspäin Wolfin valaistuihin ikkunoihin ja pyyhälsi sitten arkana taloon. Hetken kuluttua näin miehen kiirehtivän ikkunaan ja vetävän kaihtimet alas niin, että säleet sälisivät. — —

Ainakin tunnin ajan olin jo marssinut edestakaisin talon edustalla. Silloin näin vihdoinkin kuskin kiirehtivän porttikäytävästä, jonne oli kylmyyttä paennut, ottavan peitteet hevosilta ja avaavan vaununoven. Nopeasti olin vastapäätä olevassa vanhassa piilopaikassani. Totta toisen kerran — Wolf! Siinä hän oli. Takinkaulus ylöskäännettynä hän seisoi ovella, kalpeana, silmät liekehtivinä ja kuitenkin liikuttava piirre ylvään suun ympärillä. Nyt kääntyi hän viittoen sisään ja äskeinen valkea olento nopeasti saapui hänen luokseen painautuen häneen. Sitten sulki Wolf hänet varovasti syliinsä, kantoi hänet lumessa kahlaten vaunuihin ja hyppäsi itse mukaan. Kuski tiukensi ohjia ja eteenpäin mentiin yössä. Lunta tuli yhä tiheämmin ja minusta tuntui kuin olisin näkyjä nähnyt.

Seuraavana päivänä hämmästyi koko upseeristo siitä, että Wolf oli eronnut. Vielä myöhään illalla oli hän esittänyt eropyyntönsä. Se myönnettiinkin hänelle loman muodossa, emmekä me saaneet enää nähdä iloista toveria joukossamme. Pitkän, pitkän aikaa tuntui meistä siltä kuin puuttuisi meiltä jotakin, joka on parasta tässä maailmassa. Sitten vähitellen totuimme hänen katoamiseensa, ja jonkun ajan kuluttua olimme hänet unohtaneet.

Pari vuotta jälkeenpäin kuljeskelin ympäri pääkaupunkia, jonne olin saapunut tavatakseni siellä opiskelevaa orpanaani. Illalla mennessämme ylioppilaskapakkaan nimitti hän minulle juomaveikkonsa paremmin tutustuttaakseen minut heihin.

— Sitäpaitsi on joukossamme vielä eräs herra von P.

Säpsähdin.

— Wolf von P.? Ennen ollut X:n rakuunana?

— Aivan niin: tunnetko hänet? ja orpanani alkoi nauraa.

— Tunnen niinkin — rykmenttitoveri —, vastasin minä vieläkin hämmästyksissäni. Mutta miksi niin ilostut?

— Hän on naisvihaaja. Voi, miten hullua.

Ja orpanani jälleen nauroi.

— Katsos, hän jatkoi, tarvitsee vaan johtaa keskustelu pieniin, kevytmielisiin balettitanssijattariin, hairahtuneihin perhetyttöihin ja muihin kamelianaisen kaltaisiin naikkosiin, silloin saa hän kuumetta kuin koulupoika. Sitten hän kallistaa pikarin toisensa jälkeen, kunnes otsasuonet pullistuvat, ottaa viittansa ja poistuu hyvästellen ohimennen. Kun joku tuntematon henkilö on kertojana, voi olla varma keskustelun menemisestä niin pitkälle, että ehdottomasti on haaste lopputuloksena. Ja mensurissa hän on mestari. Kaikkia hän löylyttää perinpohjin. Mutta naisten kanssa hän ei seurustele.

Vaijeten kuljin orpanani vierellä, kunnes saavuimme ravintolaan. Sydän sykkäili kuin sulhasmiehellä, saisinhan taas nähdä vanhan ystäväni. Jumalani, miten mahtoikaan hän olla entisestään muuttunut. — Saattajani työnsi oven auki, ja me astuimme sisään. — Loin ympärilleni pikaisen silmäyksen ja tuossahan hän oli — tuolla ylhäällä kahden oluesta pöhöttyneen herran keskellä, kauniina ja norjana kuin ennenkin, vaan vähän värittömämpänä. Kuitenkin olivat hiuksensa vähän sekaisin otsalla. Pari arpea teki hänet miehekkään näköiseksi. Hän mahtoi olla noin kuudenkolmatta vuotias.

— Wolf! huusin ääneen läpi huoneen.

Hän hätkähti, hypähti paikaltaan ja koetti katsella tupakansavun läpi. Sitten, nähtyään minut, hän sanoi hiljaa ja tyynesti kuin olisi minua jo ennen päivällä toimipaikassamme tervehtinyt: — Kas, Dick, sinäkö se olet? Painahan puuta taikka ennemmin odota vähän, minä tulen heti kanssasi. — Ja hän tarttui lakkiinsa, joka oli hänen takanaan tuolinnojalla.

— Suvaitsetteko, paroni, sanoi orpanani, että ensin esitän tämän herran. Sitäpaitse ei hänelle kai inhimillisen mittapuun mukaan ryyppy tekisi pahaa.

Wolf nyökkäsi ja heittäytyi jälleen istuimelle. Pian kohotti hän lasinsa ja hymyillen surullisesti kilisteli sitä kanssani.

— Jos suvaitset, Dick.

Hetkisen kuluttua pyysin herroilta anteeksi odottaen jännityksellä, mitä vanhalla ystävälläni olisi sanottavaa.

— Pitäkää varanne, huudettiin jälkeeni, hänen kotonaan kummittelee.

— Te olette ensimmäinen, jonka hän päästää luokseen.

— Hän tutkii alkemiaa. Vaatikaa nähdäksenne hänen salainen työhuoneensa.

— Hän tekee kultaa, piru vieköön!

Huudettiin vieläkin jälkeemme, vaikka ovi oli jo aikaa sitten kiinni paukahtanut. Olimme kadulla. Oli talviyö, kuten saduissa sanotaan. Lunta putoili alituiseen, salaperäisesti, peittäen maan tiheäkuteiseen harsoon. Aivoissani välähti ajatus: tällainen oli sekin yö, kun hänet viimeksi näin.

Wolf nojautui käsivarteeni ja niin kuljimme vaijeten umpimähkään kadulta toiselle. Väliin tarkastin miestä tutkivasti sivulta. Katseemme kohtasivat ja hän puristi käsivarttani.

— Niin, niin, hän sanoi, semmoista se nyt kerran on. Varmaankin kummeksit tavatessasi minut tuolla noitten velikultien joukossa. — Hänen kaikilla sanoillaan oli sama sointu. — Mutta on hetkiä, jolloin minä olen hurjan, ylimielisen seuran puutteessa, ja tuo tuolla oli juuri sellaista. — Sinä kyllä ymmärrät, voidakseni kaiken muun unohtaa.

— Kurja mies, minä sanoin tietämättä oikein, mitä sillä tarkoitin.

— Kurja, toisti hän. — Minäkö kurja? Erehdyt ystäväni, olen miehistä rikkain. Ei keisarikaan voi rikkaudessa kanssani kilpailla.

Hän vaikeni jälleen; mutta äkkiä alkoi hän taas kiihkeästi aivankuin peljäten tilaisuuden pujahtavan käsistään.

— Katsos, hän sanoi, oikeastaan minun pitäisi pyytää anteeksi, että yht'äkkiä niin vaan ilman muuta katosin. Mutta silloin — olin kuin puulla päähän lyöty — ja vielä tänäänkin — se on typerä juttu. Sinä naurat sille. Kaikki nauravat. Siksipä en kerrokkaan.

— Laukaseppas vaan, poikani, pyysin. — Sinä nieleskelet pilleriä, joka ei tee sinulle hyvää. Kevennä sydäntäsi. Taivas, se ei ainakaan ole ensi kerta.

— Ja sinä et naura? Etkö? — Hän näytti aivan surkealta. — Sinä olet ainoa, joka —

— Sanani, Wolf.

Hän nyki viiksiään ja alkoi:

— Muistathan, kuinka minut muutama kesä sitten komennettiin Ukrainaan hevosia ostamaan. Ratsain harhailin aroja puolikin päivää erältään; tämä yksinäisyys tuntui minusta majestetilliselta, ikivanhalta, melkein synnittömältä. Muuten eivät aivoni olleet kovassakaan toimessa, mutta tällaisessa ympäristössä valtaa ihmisen puhdas ajatteleminen. Aloin pitää ratsastuksesta, ja kun toverini seudun linnoissa koettivat viettää päivänsä niin hauskasti kuin mahdollista, pakoitin minä ratsuni liikuttamaan jalkojaan. Melkein kuulumattomasti viiletti hevoseni ruohikko-aroa; samassa pysäytin sen ja tähystin syvään hengittäen sen pään ohi alaspäin. Edessäni villin ruusupensaan varjossa lepäsi solakka, hienovartaloinen tyttö. Valkea pusero oli auvennut niin, että näin, kuinka nuori rinta kohosi ja laski. Tyttö luuli olevansa aivan yksin, sen huomasi jo tummien silmien loisteesta, silmien, jotka suurina ja kaihovina taivaaseen katsoivat. — Hurja tunne, vanha, rohkea ritarimieli valtasi minut. Peräytin ratsuani hyppäystä varten, ja kun sen kaviot ruusupensaan luona jälleen maata koskivat ja se nuolena pyyhälsi eteenpäin, kumarruin salaman nopeudella, kiersin käsivarteni tytön vyötäisille ja nostin hänet maasta. Nyt lepäsi hän poikittain satulassa, huuleni liittyivät tiukasti hänen huuliinsa, hevosen vauhkona lentäessä eteenpäin. Kaikki tämä oli vaan muutaman hetken asia; silloin hän käärmeen tavoin luisui käsivarteni alatse, upotti hampaansa vasempaan käteeni, jossa ohjakset olivat; kiroten ne hellitin, olin näkevinäni tulikielekkeitä silmieni edessä ja syöksyin taaksepäin maahan. Toinnuttuani huomasin olevani pitkänään ruohikossa, kostea liinanen oli sidottu pääni ympäri, edessäni nojasi kitukasvuiseen piilipuuhun nuori nainen taputtaen ratsuni kaulaa. Hypähdin pystyyn puolustaakseni käytöstäni. Silloin leimahtivat hänen silmänsä, kääntäen minulle selkänsä, hän katosi eräälle tielle. — Miten sitten kävi? Niin, minä näin hänet jälleen, minun piti saada tavata hänet, vaikka sitävarten olisi pitänyt hakea ja tutkia läpi koko Venäjänmaan. Tapasin hänet samalla paikalla ja minun onnistui esittää itseni. Hän oli seitsentoistias, puolalaista aatelissukua ja vieraili nyt eräällä läheisellä maatilalla. Hänen omat tai oikeammin hänen veljensä tilukset olivat Saksan-Puolassa. Kun muutamia päiviä sen jälkeen koetin entisen ratsasnäytteeni menestymistä, jäi hän vastustelematta lepäämään käsivarsilleni ja hänen huulensa vastasivat suudelmiini.

— Sillävälin olimme saaneet tehtävämme suoritetuksi, kysymyksessä oli kotimaahan paluu. Mutta minä otin loman ja menin kreivi von K:n, rakastettuni, pikku Marin, veljen luo pyytääkseni hänen alaikäisen sisarensa kättä. Tapasin preussilaisvihaajan, kiihkoisen isänmaanystävän. Hänen vastauksenaan oli jyrkkä ja ehdoton ei, ei koskaan. Lohdutonna ja kurjana palasin takaisin varusväkeen; päivä päivältä kulutti kaiho minua yhä enemmän. Niin eräänä talvi-iltana tavallisuuden mukaan istuin suruissani huoneessani. Äkkiä kuuluu portailta ääntä, ovi temmataan auki ja rinnallani hymyillen ja itkien lepää mieleni tietty, suloinen Marini kuin ihmeen ihana valkoruusu. Hän oli juuri paennut ja rientänyt luokseni… Mitä piti minun nyt kunnianmiehenä tehdä? En voinut häntä takaisin toimittaa — se olisi vienyt meidät molemmat kuoloon. Naida — siihen puuttui veljen suostumus holhoojana. Otin ensinnäkin eron virastani voidakseni käyttää aikani mieleni mukaan. Matkustin sitten samana iltana hänen kanssaan pääkaupunkiin, vuokrasin huoneuston ja täällä olen vieläkin. Odotamme siksi kunnes hän tulee täysi-ikäiseksi. Samalla vähän opiskelen. Voi, ystävä hyvä — Wolf puristi kättäni — kunpa tietäisit, kuinka onnellinen olen ja kuinka sanomattomasti samalla kärsin. Tyttö väikkyy aina mielessäni ja minä olen hänen ajatuksissaan. Kumminkaan en ole millekään hetkelliselle ajatukselle antanut mielessäni sijaa, vaikka vaan ovi on välillämme; puhtaana ja jalona hän tahtoo tulla vaimokseni ja minä olen hänelle siitä kunniasanani antanut. Nyt alituisesti pelkään, että joku voisi löytää kalleuteni, että juorut voisivat tavoittaa tätä enkeliä — — et usko, miltä se tuntuu. On hyvä, että aika on pian jo ohi.

Puolen vuoden kuluttua hän on täysi-ikäinen. Ymmärrätkö, Dick, hän on niin rakastettava, niin — niin helkutin kaunis — ja minäkin olen vaan ihminen. Kun tunnen sen, kiirehdin niin pian kuin mahdollista hauskojen veikkojen seuraan virkistääkseni itseäni pikarilla tai miekalla, jota mieluummin kohotan niitten raukkojen puolesta, jotka eivät ole voineet pysyä kyllin vahvoina, sillä minähän tässä parhaiten tiedän, kuinka täynnä heikkoutta rakkaus on. — Nyt olemme asunnollani.

Jäimme seisomaan lumipyryssä tarkastellen toistemme kasvoja.

— Tule mukaan, sanoi hän hiljaa, saat nähdä hänet. On hyvä, että meillä on ystäviä.

Astuttuamme valaistuun saliin, hän jäi kuuntelemaan ja hävisi sitten erään raollaan olevan oven taakse. Hetken kuluttua viittasi hän minua seuraamaan.

— Hiljaa, hiljaa, kuiskasi hän, tyttö on nukahtanut. Hän ei odottanut minua näin aikaisin kotiin.

Pidättäen henkeäni astuin lähemmäksi. Turkkilaisella sohvalla lepäsi tyttö kuin valkea kukka peitteenään jääkarhuntalja. Tummia suortuvia valui kapeille, suloisille kasvoille, jotka liikuttavan luottavaisina uinuivat tyynyllä aivankuin lapsenkasvot. Pieni, soma jalka pisti esiin taljan alta; pikku tohveli oli vierähtänyt lattialle. Wolf kumartui pannen sen jälleen jalkaan. Silloin tyttönen liikahti ja hymyili.

Olimme jälleen ulkona. — Hyvästi Dick, kuiskasi Wolf, pidä meitä muistissasi. Puolusta meitä, kun maailma joskus puhuu meistä pahaa; se kumminkin pitää tätä jonakin aivan käsittämättömänä. Tämän naisen, minun puolisoni nimeä ei saa mikään tahra liata.

Minä en saanut tilaisuutta tähän. Joku päivä jälkeenpäin — olin jälleen etäisessä linnakaupungissa — luin, että puolalainen kreivi von K. oli kaksintaistelussa ampunut ylioppilas Wolf von P:n. Kaksintaistelu oli suoritettu eräässä pikkukaupungissa, jonne oli useamman tunnin rautatiematka pääkaupungista. Täällä olivat herrat tavanneet toisensa, kerrottiin minulle jälkeenpäin, ja puolalainen oli loukkaavin sanoin syyttänyt Wolfia ryöstöstä vaatien hänet taisteluun pistoleilla. Tiedusteluni nuoresta kreivittärestä olivat turhat.

Ja tänään — tänäänkö —? Kuolinluettelo antoi vastauksen. Yhä uudelleen luin nuo kuivat sanat:

"Tänään hautasin ylioppilas v. P:n, jonka puolalainen kreivi v. K. ampui Ravensbergissä." Pastori j.n.e.

ja kohta vähän alempana oli ilmoitus seuraavalta päivältä:

"Tänään hautasin vieraan naishenkilön, joka kuolleena löydettiin kirkkotarhan portin lähellä, kaupungin ulkopuolella."

Pastori oli lopettanut päivällisunensa ja tuli luokseni.

— Niin, niin, nyökkäsi hän, kaksi surullista tapausta; niillä kyllä saattoi olla yhteyttä keskenään.

— Näittekö ehkä kuolleen naisen, tutkistelin minä.

— Ihmeen kaunis olento hän oli. Kuitenkin näytti hän ulkolaiselta.
Varmaan paleltui kuolijaaksi kovassa lumipyryssä.

— Tyttö tahtoi päästä rakastettunsa luokse, minä ajattelin. — Oi lempi, tuo puhdas lempi!

Tartun lakkiini ja kuljen ulos kaupungista kirkkotarhaan. Siihen aitaukseen, johon rikolliset ja itsemurhaajat haudataan, oli heille kummallekin toistensa viereen valmistettu leposija. Mitä huolivat he ympäristöstään? He olivat kumminkin viattomia.

Villi ruusuköynnös tunkeuu pensaikosta peittäen molemmat kummut tiheäkukkaisilla oksillaan. Se kertoo kummun alla lepääville heidän ensi kohtauksestaan arolla. Kaikki on hiljaista. Vaan yksi huokaus kuuluu. Se on minun sydämmeni, joka vielä uskoo rakkauden voimaan.

Kesäyönunelma! — — —

HELLA ROUVA.

Hetkisen hän jo oli ollut hereillä. —

Vain hiljaa liikahtelivat hänen silmäripsensä auringonsäteen uudinten takaa hiipiessä ohutpiirteiselle, raskaan, tumman palmikon alta näkyvälle käsivarrelle, jolta se sitten hypähti kauniille, valkeille kasvoille, jääden uneksimaan pitkille kaareville silmäripsille. Melkein pelästyen oli hän heti sulkenut silmänsä jälleen. Sitten olivat kasvot hiljaa, liikkumatta — ja nyt, nyt väreili kaarevan, rusoisen suun ympärillä pienonen hymyily, joka tuskin rohkenee tulla näkyviinkään, ja joka tukahutetussa liikutuksessaan ja autuudessaan vavisuttaa koko olentoa. Hänestä tuntui niin hyvälle, niin äärettömän hyvälle. Kunpa ei vaan mitään näkisi, ei havaitsisikaan aurinkoa — se olisi samaa kuin tappaa unelmat. Unelmatko —? Oliko hän sitten unelmoinut? Eikö se ollutkaan totta? Oli, tuhannen kertaa oli, se oli totta. Hän eli sen, oli saanut kokea sen! Ja eläisi sitä edelleenkin —

Huulet aukenivat puoliksi ja ahdistuneesta rinnasta kohosi ääni, huokaus menneistä päivistä, toivon ääni tulevasta onnesta. Ja sen arvoituksellinen sointu häntä vähän värisytti.

Kamarineitsyt astui huoneeseen, hän luuli emäntänsä häntä huutaneen. Mutta tämä viittasi häntä menemään liikuttamattakaan itseään, nostamattakaan silmäripsiään.

Aivan hiljaa hän lepäsi. Vain silmäkulmat väräilivät hiljaa ja huulilla leikki hymyily, kysyvä, toivova, liikuttava hymy, kätkien monen vuoden vaiheet. Ja samassa hänen mieleensä muistuikin hänen koko elämänsä.

Hänelle kuvastuivat neitovuodet. Ollen nuori ja kaunis, talojenkauppakeinotteluilla omaisuutensa hankkineen rikkaan isän ainoa tytär, oli hän viettänyt elämää, jota vaan harvat hänenlaisistaan voivat. Mitä hän vaan tahtoi, se tapahtui. Oikut, joita tuskin oli sanoin lausuttukaan, täytettiin. Synnyltään alhaissukuinen isä ylpeydellä salli kalliimman omaisuutensa esiintyä koko rikkautensa loisteessa. Hänen tähtensä ei isälle mikään uhraus ollut liijan suuri. Tyttärelleen hän tahtoi kovilla ponnistuksilla ansaittujen rahojensa avulla hankkia ylemmissä seurapiireissä aseman, jota itselleen alhaisen sivistyksensä vuoksi ei ollut kyennyt saavuttamaan. Tytön piti kerran naida mies, jolla olisi mainetta ja arvonimiä. Siinä oli hänestä lapsensa onni, hänen omakin onnensa.

Hän sitten, Hella? Häntä miellytti nähdä itseään hemmoiteltavan. Kuinka suuri ilo olikaan tuntea olevansa ihailijain ympäröimänä, joita saattoi hallita ja vallita kuin isän miljonia. Lemmestä hän luki romaneissa, ja sille hän nauroi. Hän oli vakuutettu siitä, että rakkaudessakin oli kädentäysi pankkiosotuksia paras "Sesam, aukene". Ja hänellä oli noita pankkiosoituksia. Miksikä siis vapaaehtoisesti antautua kaikille naurettaville pikkutuskille, kun avion voi paljon mukavamminkin saavuttaa. Hän tiesi sen kerran tulevan luokseen ja se olikin nuorelle neidolle pääasia.

Yhden ainoan kerran joutuivat hänen periaatteensa horjumaan. Eräs nuori arkkitehti, joka usein oli kauppahommissa hänen isänsä kanssa, ja jota vanha, turhantarkka keinottelija vähän suosi voidakseen perinpohjin käyttää hyväkseen välineettömän, mutta kumminkin lahjakkaan aloittelijan taitoa, oli käynyt tervehtimässä perhettä ja saanut olla osallisena iltaseuroissa ja usein järjestetyissä juhlallisuuksissa. Hella kohteli häntä ensin samoinkuin muitakin miehiä tai ainakin koetti niin tehdä. Mutta pian hän huomasi tässä sanattomassa poikaraukassa olevan hyvän joukon enemmän miehekkyyttä kuin kaikissa muissa hänen ympärillään olevissa liehakoitsijoissa ja ihailijoissa yhteensä. Hän ei ollut pahoillaan tästä havainnosta, mutta häntä kovin suututti huomatessaan, ettei nuori Aksel vähintäkään näyttänyt välittävän hänen käskevistä oikuistaan, vaan kasvonilmeillään osoitti niiden olevan vaan pahoja tapoja. Hän päätti olla kokonaan välittämättä tuosta miehestä ja teki tätä niin perinpohjin, että jokaisen rohkean eriskummaisuuden keskusteluun sujautettuaan tarkkaan tutkisteli, mikä vaikutus sillä olisi Akseliin. Itse hänen sitä tahtomatta, muuttui tällainen välinpitämättömyys muodoltaan niin, että välittömästä ihastuksesta tuskin enää mitään puuttui, ja että se vähitellen kehittyi hänelle selittämättömäksi tunteeksi.

Nuoren arkkitehdin tarkalta silmältä ei tämä jäänyt huomaamatta. Jo alusta alkaen hän oli — taiteilijan silmällä, kuten luuli — ihaillut tytössä kaunista naista. Mutta ajan mukana oli tähän ihailuun yhtynyt niin paljon inhimillistä tunnetta, että hän tarvitsi koko tahdonvoimansa säilyttääkseen miehekkyytensä, jotta ei hänkin aivan vastustamatta antaisi sitoa itseään neidon riemuvaunujen eteen ja lisäisi hänen orjiensa lukua. Miehen mieleen ei todenperästä koskaan johtunut ajatus, että rahoista ylväs isäntänsä joskus appena lankeaisi hänen kaulaansa. Liijankin hyvin hän siinä asiassa tunsi vanhuksen kunnianhimoiset suunnitelmat.

Olikohan siihen syynä se, että hän ja Hella tahtoivat pysyttäytyä loitolla toisistaan, olikohan se noitten kahden toisiaan kaipaavan ihmisen nuoruudenvoima ja kauneus — kun he kohtasivat toisensa oli ilmassa jotain ikäänkuin selittämätöntä, painostavaa, kuten kuumana kesäpäivänä, kun tunnetaan, että ukonilman pitää puhjeta.

Ja Aksel tiesi sen kyllä. Hänen piti ponnistella pysyäkseen rauhallisena tytön läsnäollessa, jotta hänen hehkuva katseensa ei valtaisi tyttöä, jotta hän ei rientäisi hänelle sanomaan: Miksikä olemme tyhmyreitä? Mehän lemmimme toisiamme. Me kuulumme toisillemme, sillä kauneus ja nuoruudenvoima ovat kuuluneet yhteen jo alusta asti. — Mutta silloin hän muisti, mitenkä se päättyisi, mitenkä sen tulisi päättyä; hän ajatteli katkeraa surullista loppua. Ja hän tunsi, mitenkä veri nousi hänelle päähän häpeästä, kun hän vaan sellaista oli ajatellutkin. Hän koetti uskotella itselleen, ettei olisi hänelle lainkaan kunniallista vähäpätöisissä olosuhteissaan ja huonossa asemassaan kiinnittää itseensä naista, jonka koko kasvatus oli suunnattu loistavampaan elämään. Yhtä kunniatonta olisi vaatia hänen isältään keinoja tällaisen elämän mahdollisuuteen ja sitten itsekin niistä rauhassa nauttia. Ei, ei; hän tunsi olevansa liijan arvokas sellaiseen ryhtyäkseen; hän tiesi olevansa kyllin voimakas luottaakseen omaan itseensä ja ahkeran työnsä tulevaisuuteen.

Päivällä hän oli saanut Hellalta kirjelipun, jossa tämä pyysi häntä uhraamaan iltapäivänsä saapuakseen järjestämään juhlasalin koristelemista, jossa illalla piti pidettämän tavallista suuremmat juhlallisuudet. Lujalla päätöksellä viimeisen kerran astua tuohon taloon, jossa hänen mielensä tasapaino niin oli alkanut horjua, lähti hän heti syötyään sinne. Juhlasalissa hän näki Hellan. Tämä seisoi leikatuilla ruusuilla ja kukkivilla köynnöksillä täytettyjen korien keskellä. Hetkeksi hän jäi seisomaan kynnykselle lumottuna ja hurmaannuksissaan. — Sitten hän puri huuleensa ja syvään kumartaen astui Hellan luo. Aivankuin palkkatyössä harkitsi hän koristamista ja rappusille nousten alkoi tehtävänsä. Mutta Hella oli jo huomannut, kuinka voimakkaan vaikutuksen hän oli tehnyt tuohon vahvaan, miehekkääseen luonteeseen eikä hän itsekkään voinut olla vapaa samasta tunteesta. Melkein pakkasenpuistatuksena tuo tunne värisytti hänen suloista olentoaan ja silloin hänet valtasi villi jano, hurja kaipuu. Hän ojensi ruusunoksan Akselille, tämä tarttui siihen Hellan yhä edelleen pitäessä varresta kiinni. Hämmästyneenä silmäili Aksel häneen. Hän tuli kuolonkalpeaksi; hänen silmäteränsä suurenivat. Silloin neito hiljaa antoi päänsä painua rintaansa yhä pitäen oksasta kiinni.

— Hella!

Aksel hypähti hänen viereensä, painoi hänen päätään rintaansa vasten. Silloin neito äkkiä kiersi kätensä hänen kaulaansa alkaen suudella hänen silmiään, huuliaan — —

— Sinäkö, sinäkö tahtoisit tulla minulle vaimoksi? Sinäkö tulisit köyhälle poikaparalle vaimoksi. Ymmärrätkö, mitä se merkitsee? Tiedätkö, millaisia ristiriitoja sinun ja isäsi välille syntyy? Onko sinulla voimia?

Hän myönsi kovasti liikutettuna nyökäten päätään.

— Minä vannon sinulle sen.

Pitäen neitoa edessään mies näki hänet täydessä nuoruudessaan ja ihanuudessaan; hänen sydämensä hekumoitsi ja hänen taiteilijasilmänsä hekumoitsi tuon ihmeellisen naisen omistamista.

— Minä vannon sinulle omaavani voimia siihen.

Vielä tänään hän tahtoi puhua isälleen. Hän piti paraimpana vasta
Akselin käynnin jälkeen keskustella siitä isänsä kanssa, ja pyysi
Akselia tulemaan siis vasta huomen aamulla.

Aivan rauhallisena tämä häntä syleili. Se oli hänen ensimmäinen rakkautensa.

Seuraavana päivänä hän aamupostissa sai kirjeen tytön isältä, joka hänelle kirjoitti, että hän ei tahtonut etsiä sanoja kuvatakseen miehen käytöstä, kun tämä nuoren tytön hetkellisestä huumauksesta luulee itselleen pääomaa koituvan. Sitäpaitsi oli hän tyttärelleen jyrkästi selittänyt, että tällä ei ole mitään häneltä toivottavaa, jos hän aikoo menetellä isän tahtoa vastaan. Tyttö oli sitten keskustelun kestäessä itse huomannut alhaisen elämän käyvän itselleen sopimattomaksi ja niin ollen edes vähänkin korvatakseen hairahdustaan hän illalla oli antanut aviolupauksensa hovineuvos von Werder-Brackburgille. —

Aksel tarttui päivälehteen. Hänen katseensa pysähtyi heti suureen kihlausilmoitukseen. Niin kiire olikin Hellalla ollut korvaamaan nuoruutensa erehdystä. — —

Uneksija rauhattomana käänsi kylkeään. Hänen rintansa paisui ja laskeui. Hän näki vanhan, laihan hovineuvoksen, puolisonsa; hän näki elävänsä kymmenen loppumatonta vuotta tuon alituisesti sairaan miehen rinnalla, kymmenen ulkonaisesti loistavaa, mutta sisällykseltään lohduttoman kuivaa vuotta. Aluksi talonemännän tuhannet uudet velvollisuudet eivät saattaneet häntä tätä ajattelemaan, mutta kun arvonimensä, maineensa ja asemansa uutuus oli häipynyt, hän huomasi harjoittaneensa nuoruuttaan ja kauneuttaan kohtaan hiljaista itsemurhaa. Mutta sittemmin alkoivat nuo toisellaiset ajatukset hiipiä hänen sydämeensä. Ja nytkään ei hän luullut voivansa karkottaa mielestään tuota hurjaa himoa, hullua kaipuuta enemmän kuin silloinkaan — silloin — — Hän oli rikas rouvarukka, rouva, joka oli luopunut puolisona-olemisen perusehdosta, rakkaudesta.

Sitten kuoli hänen miehensä ja vuoden kuluttua hän jälleen kiihkolla heittäyi juhlien pyörteisiin etsimään sitä, minkä hän nuoruutensa kukkeudessa oli itseltään kieltänyt, miestä, jolle voi lahjoittaa suuren naisellisen rakkautensa, onnentunnetta, joka ei tahdo kanssansa leikiteltävän. Ja eilen taiteilija-tanssiaisissa hän oli kohdannut tuon miehen, jota koko avioliittonsa kestäessä ajatteli, josta hän satoja kertoja sydämmessään oli luopunut, mutta joka yksin oli hänelle miehekkyyden perikuvana säilynyt.

— Aksel!

Parhaimman ystävän tavoin piti miehen istua hänen viereensä kertomaan mitä oli toimittanut ja saavuttanut. Ja omituisella ylpeydellä hän kuunteli, mitenkä tämä oli päämääränsä löytänyt ja tullut vaikuttavaksi mieheksi. Hän ei huomannut tai ei ollut huomaavinaan, että mies häntä kohtaan osoitti jonkunmoista pidättäytymistä. Hänen täytyi saada tuo mies omakseen, hänet uudelleen voittaa. Ja hän kertoi hänelle harmaasta avioelämästään, yksinäisestä leskenä-olostaan; hänen poskensa kuumeisina hehkuivat, verenväri punasi ohuen, kauniin niskan.

Aksel kunnioittaen seurasi häntä vaunuihin, mutta hän pakoitti tämän seuraamaan itseään aina asunnolleen asti. Vaijeten astui Aksel vaunuihin. Ja Hella puheli edelleen aivankuin peljäten hänen poistuvan; mies hänen edessään tunsi vuoroon värisevänsä, vuoroon lämpenevänsä. Hänen piti sulkea silmänsä, jotta tuon toisen katse ei kohtaisi häntä.

— Aksel, kuiskasi hän. Vaunut lähenivät taloa. Silloin teki mies liikkeen tarttuen hänen käteensä, ja heti kohtasivat Hellan huulet hänen huuliaan. — Sinun pitää antaa anteeksi, Aksel; Aksel, sinun pitää!

Kovin surullisena nyökäytti mies päätään.

Mutta Hella riemuitsi; molemmin käsin hän tarttui hänen päähänsä.

— Aksel, Aksel! Alituisesti olen vaan sinua ajatellut. Ja huomenna, huomenna sinä tulet!

Mies katseli häntä. Hän näki hänen olevan rakkauden hehkussa niin kauniin; kaiken unohtaen hän syleili häntä. — —

Tuota ajatteli uneksija ja syvään hengittäen hän hymyili. —

Hän hypähti ylös ja tarttui soittokelloon, Kamarineitsyt saapui.

— Kello on heti yksitoista, armollinen rouva. Häntä alettiin pukea ja herkeämättä hän katseli itseään peilissä. Kuinka nuorekkaana hän olikin pysynyt, kuinka kauniina! Vasta tänään pitkästä aikaa hän sen jälleen huomasi. Kuinka vaalea ja rusoittava. — Hän huokaili ja hymyili. — — Niin, nuori hän tahtoi olla, sillä hän olikin vielä nuori.

Kello on kaksitoista. Nyt hän oli puettu. Pikaisen aamiaisen jälkeen hän meni saliin, jonka ikkunat olivat kadulle päin. Joka silmänräpäyksenä Aksel saattoi tulla. Tosiaankin hän värisi kuin nuori tyttö, vaikka olikin jo nainen, kolmenkymmenen korvilla oleva leski. Jos Aksel olisikin tämän huomannut? Ei varmaankaan. Hän näki hänessä yhä vielä muinaisten aikain Hellan.

Aika vieri. Hän tuli kärsimättömäksi. Kello oli jo yksi, kaksi. Kamarineitsyt tuli tiedustelemaan, milloinka armollinen rouva suvaitsisi käskeä tuoda aamiaisen. Ilman vastausta sai tämä lähteä takaisin. Hänen päätänsä vähän kivisti. Kellon kolmatta käydessä hän hypähti pystyyn. Eteisessä kuului askeleita. Mutta se olikin vaan palvelija. Silloin hän painoi päänsä ikkunaruutuun alkaen silmäillä katua. Peloittava rauhattomuus valtasi hänet. Hänen mielessään välähti ajatus: hän ei saavukkaan. Äkkiä hän tunsi itsensä niin yksinäiseksi, onnettomaksi, hyljätyksi — huolimatta nuoruudestaan ja kauneudestaan. Ja oliko hänellä yleensä edes niitä enää? Taikka oliko se rakkaus, joka ne molemmat lyhyeksi aikaa oli hänelle sallinut — —?

Alkoi hämärtää. Hän astui peilin ääreen ja näki siinä kalpeat, surunmurtamat kasvot syvällä lepäävine silmineen. Ja äkkiä hän tiesi Akselin varmasti pysyvän poissa, koska tämä piti häntä edelleenkin vanhatapaisena Hellana ja tahtoi varoa nuoruuden erehdyksiä. Huudahtaen hän heittäytyi patjalle. Rakkaus oli hänestä ikuisiksi ajoiksi häipynyt. Kaikki oli lopussa.

Hän tunsi tulleensa vanhaksi. — —

LAAKERISEPPELE.

Vanha mies istui kyyryllään rikkinäisellä tuolilla, josta olki pitkinä tukkoina tunkihe näkyviin. Hän oli verhoutunut ohueen, värittömään viittaan, jota polvien kohdalta suonenvedon tapaisesti koetti pitää kiinni. Häntä värisytti. Ulkona putoili syyssade raskaana, hämähäkinverkkomaisina vesilankoina, joissa likaisenruskeat kastanjanlehdet pyörtelivät edestakaisin kuin tuskallisesti siivillään pieksevät linnut. Ne olivat surullisia puitteita siihen surulliseen kuvaan, joka esitti vanhuksen huonetta. Täälläkin oli kaikki harmaata. Kurja vuode, vanhuudesta heikontunut pöytä, jonka ääressä oli vaan yksi tuoli, vesikannu vaatearkulla ja sen yläpuolella puolikas peili. Ja tämän kurjuuden keskellä melkein kuin ympäristön ivana riippui valkeaksisivutulla seinällä suuri, kuivunut, tomuttunut laakeriseppele kellastuneine nauhuksineen.

Huoneessa hämärti. Vanhus kohoitti alaspainuneet parransängen rumentamat kasvonsa antaen sairaan, raukean katseensa hetkiseksi kiintyä seppeleeseen. Sitten hän jälleen vaipui kyyryyn…

Hänen vielä ollessaan nuori toivorikas poika oli hänellä tehtävänsä maailmassa ja hän tunsi elävänsä lemmelleen. Hän oli omistanut elämänsä sävelille, ja hänen lempensä oli nuori, hoikka tyttö suurine, uskovine silmineen. Hän tahtoi naida tytön, mutta heiltä kummaltakin puuttui rahaa; siksi omaiset vaativat häntä olemaan ajattelematta avioliittoa rakastetun tytön kanssa ja etsimään vaan naista, joka toisi mukanaan myötäjäisiä. Mutta hän ei ottanut tätä kuuleviin korviin, uskoi vaan tulevaisuuteensa ja yhä lujemmin rakkauteensa.

Vuosikausia hän oli opiskellut, vuosikausia etsinyt soitonjohtajan paikkaa. Vähitellen häipyi kummankin nuoruus, mutta he yhä vaan toivoivat vielä kerran voivansa yhtyä. Miehessä huomattiin jo ensimmäiset alakuloisuuden piirteet, koska hän sai taistella katkeraa taistelua olemisensa puolesta. Silloin viimeisenä hetkenä näytti hänelle onni koittavan. Erään pikkukaupungin teatterissa hän sai toisluokkaisen viran. Mutta asemansa alemmuutta hän ei huomannut, hän näki vaan suuren onnen auringon kultaisena hänelle hymyvän. Hänen nuoruuden toiveensa ja suunnitelmansa, joita jo oli tottunut pitämään menetettyinä, virkosivat äkkiä eloon aivankuin eivät ne koskaan häntä olisi hyljänneet. Saatuaan ensimmäisen kuupalkkansa hän kävi ihmeen vakavaksi. Kauvan astui hän edestakaisin huoneessaan, kunnes vihdoin alkoi hiljaa hymyillä itsekseen. Sen täytyi tapahtua. Miksikä ei se voisi tapahtua? — Hehän lempivät toisiaan — — —

Erääksi sunnuntaipäiväksi he määräsivät häänsä; kustannuksia välttääkseen ei pitänyt kutsuttaman ketään vieraita. Tultuaan siviliviranomaisten ja papin luota ilonsa valtaamina takaisin aivankuin olisivat he omanneet kaikki Intian rikkaudet, ja yksinkertaisen aterian jälkeen istuessaan sylityksin asunnossaan viidennessä kerroksessa onnellisina toisiaan naurattaen, häiritsi heidän onneaan teatteripalvelija, joka ilmoitti, että toisen soitonjohtajan on illalla esiinnyttävä sijaisena johtamassa operaa. Tämä oli kohtalon ilkeä käsi, mutta velvollisuuksiensa täyttämisestä he vaan saattoivat elää. Syleiltyään kylliksi vaimoaan, hän lähti teatteriin asettuen johtajanpaikalleen. Oliko se onni, joka oli hänet vallannut, oliko se rakkaus, joka verenä hänessä kuohui, hän liikutti tahtipuikkoaan sellaisella innolla, sellaisella antautumisella, että orkesterikin soitti paremmin kuin yleensä, ja yleisö jyrisevillä suosionosoituksilla pakoitti onnellisen johtajan yhä uudelleen kumartelemaan. Opera loppui. Vielä kerran hänen tahtipuikkonsa piirsi kaaren ilmassa; silloin — mitä se oli? — hän ei luullut oikein näkevänsä, jotain vihreätä liikkui hänen silmiensä edessä; hän tunsi kokonaan punastuvansa koulutytön tai koulupojan tavoin. Sitten hän ojensi kätensä ottaakseen vastaan parvekkeelta tarjotun kahisevan, vihreän laakeriseppeleen, ensimmäisen seppeleensä, kokonaan vapisten mielenliikutuksesta. Maa vaipui hänen jalkojensa alla. Katsojat ja soittajat olivat poistuneet, mutta yhä vielä hän seisoi paikallaan, hämmästyksissään, naurun ja itkun taistellessa keskenään, epäilevin sormin pitäen seppeltä edessään kuin pyhää esinettä.

— Onni! hän mutisi, onni! häälahja.

Ja nyt hän todellakin alkoi itkeä.

Myrskytuulena hän oli kiitänyt kotiin, rappusia ylös, temmannut oven auki ja riemuiten sulkenut vaimon syliinsä. Hän ripusti laakeriseppeleen hänen kaulaansa alkaen tanssittaa häntä ympäri huonetta, hän oli hullaantunut ilosta. Aina myöhäiseen yöhön hän piti vaimoaan sylissään, ja tuhansien hyväilyjen kestäessä yhä uudelleen koetti arvata, kuka se jalo antaja olisi, joka näin häntä kunnioitti hääpäivänään.

Soittokausi kului. Hääpäivän seppel oli jäänyt ainoaksi. Mutta molemmat he kuitenkin olivat onnellisia epäitsekkäässä rakkaudessaan. Läheni kesä ja soitonjohtajan täytyi alkaa miettiä, mitenkä soittotuntien antamisella saisi kesäajankin tuottavaksi. Nuori vaimo huolehti kodinhoidosta pitäen vähillä apuneuvoilla taloutta iloisena pystyssä. Pientä oli elämä vähäpätöisessä soittotaiteilijan asunnossa, mutta silmäys seinän parhainta paikkaa koristavaan seppeleeseen oli tarpeeksi synnyttämään tyydytyksen tunteita ja loihtimaan mieheen satumaisia tulevaisuuden toiveita.

Satumaisia toiveita — syksyn perhosia.

Ja taas oli syksy. Näytäntökausi alkoi ja kului loppuun eikä toista soitonjohtajaa enää suurempi onni suosinut, hän jäi yhtä huomaamattomaksi kuin ennenkin. Seuraavan näytäntökauden alusta hän oli ilman paikkaa. Sijaan tuli asumaan suru, ja minne vaan he kodissaan katseensa loivat, kaikkialta se irvisti. Vieläpä se pilkallisesti irvisteli laakeriseppeleenkin lehvistä, joita kerran oli tervehditty onnen tunnusmerkkeinä. Vielä pysyi mies pystyssä ja nähdessään alituisesti toimessa olevan seuralaisensa hiljaiset, kalpeat kasvot, hän kiirehti hänen luokseen ja painaen hänen päänsä käsivarttaan vastaan, alkoi sitä hiljaa silitellä.

— Kyllä me tämän kestämme, hän kuiskaili. Niinkauvan kuin sinä olet minun käy kaikki hyvin. Sinähän olet onnen kanssasi tuonut taloon, heti ensi päivänä seppeleen. Hymyileppäs vähän, minun suloinen kallis vaimoni.

Ja hän hymyili kyynelten putoillessa hänen hyvistä silmistään.

Mutta suru ei ollut vielä mielestään kylliksi saanut. Se ei tyytynyt vaan asuntoon, se alkoi ahdistaa pahinta vihamiestään, joka sitä aina oli vastustellut. Se kävi lujasti käsiksi urhoolliseen naiseen. Hän kalpeni kalpenemistaan; silmät kiiluivat tulisina ja kuumeisina, lämpiminäkin päivinä väristys puistatti hänen ruumistaan. Mutta vieläkin hän vastusti kunnes viimeisetkin voimat olivat käytetyt ja hän kuolonraukeana sai heittää aseensa.

Mies seisoi hänen vuoteensa ääressä hyväillen hänen käsiään. Sanatonna hän siinä seisoi, konemainen oli jokainen hänen liikkeensä. Hän ei käsittänyt, että vaimo voisi kuolla. Lohdutonna hän istui lääkärin mentyä; irroittaen avuttoman katseensa kuolevasta hän antoi sen hetken harhailla ympäri huonetta ja kiinnitti sen vihdoin laakeriseppeleeseen aivankuin pitäisi sen saada aikaan joku ihme, kuin pitäisi sen auttaa häntä nyt niinkuin usein ennenkin vaikeina hetkinä.

Mitään ihmettä ei tapahtunut. Hämärtävän päivän mukana taas sammui yksi elämä ravitsevan öljyn puutteesta ja sen mukana sammuivat äkkiä miehenkin elämäntoiveet.

Koko ihmisijän vielä kesti hänen tarkoituksetonta elämäänsä. Hän eli edelleen tuhansien muitten tavoin. Vaan kerran vuodessa hän heräsi, vaimonsa kuolinpäivänä. Sen päivän lähetessä hän alkoi tavallista innokkaammin työskennellä. Mikä työ hyvänsä hänelle kelpasi. Soitto oli kokonaan unohtunut. Ansaitsemillaan rahoilla hän osti tekokukista tehdyn seppeleen vieden sen illalla hautuumaalle vaimonsa haudan koristaakseen. Niin oli hän tehnyt jo monena vuotena aina tähän syyspäivään saakka, joka harmaalla vedellään pieksi kurjan ullakkohuoneen ikkunaruutuja.

Vanha mies rikkinäisellä olkituolilla kiertyi vielä tiukempaan ohueen viittaansa, jälleen silmäten nopeasti kuivunutta laakeriseppeltä. Sitten hän suurella voimainponnistuksella kohosi horjuville jaloilleen.

— Tänä vuonna, hän nyökkäsi, ei minulla ole seppeltä ja kumminkin olen sen sinulle velkaa — laakeriseppeleestä.

Loisteettomin silmin hän tuijotti seinään ja hänen päässään välkähti eräs muisto siltä ajalta, jolloin hän oli haudannut puolisonsa. Sinä päivänä oli miehen käteen joutunut vaalennut vihkonen, johon hänen vaimonsa salassa ja huolellisesti oli merkinnyt kaikki menot. Ensimmäisellä rivillä, juuri hääpäivän kohdalle oli kirjoitettu: laakeriseppeleestä.

Silloin oli hänet vallannut kuin mielettömyys.

— Vaimoni, puolisoni, missä sinä olet? Antakaa minulle takaisin puolisoni! Taivaan jumala, ole minulle armollinen!

Hänen enkelinsä ei enää tullut takaisin.

Tätä ajatteli vanhus katsellessaan laakeriseppeltä. Sitten hän nyökkäsi vielä kerran, kiiveten vaivalloisesti tuolille, otti hän rapisevan, kuivan seppeleen huolella alas naulasta, painoi hatun päähänsä ja hapuilevin askelin jätti talon. Pieksevässä syys-sateessa, tuulen puhaltaessa niskaansa, hän hämärässä meni kirkkotarhalle päin.

Nyt hän seisoi haudan ääressä pannen vanhan laakeriseppeleen vaalenneine nauhoineen täsmällisesti paikalleen.

— Vaimoni, hän sanoi, tällä kertaa en voinut sinulle antaa tekokukkia, Minulla ei ollut rahaa ja olin sairas, kovin sairas. Sentähden tuon sinulle laakeriseppeleen takaisin. Minä en tarvitse sitä enää. Ensi kerraksi — ensi kerraksi — silloin olen jo kauvan ollut luonasi. Me kolme kuulumme kumminkin yhteen.

SERBIALAISNAINEN.

Tyttö oli synnyltään serbialainen. Mies oli tullut tutuksi hänen kanssaan eräällä aateliskartanolla, kun hän vielä oli turkkilaisen majurin arvoisena maassa. Tyttö oli kaunis kuin parisilainen laulajatar ja kevytmielinen kuten Reinstein itsekkin oli ollut, kantaessaan vielä pari vuotta sitten preussilaisen luutnantin pukua. Siksi muistuttikin tyttö hänen omaa nuoruuttaan — nuoruutta, joka oli ollut kaunis ja huikenteleva, mutta kunniakas. Hänen rahansa olivat kumminkin aikaa myöten alkaneet loppua. Sentähden vaihtikin hän preussilaisen palveluksen turkkilaiseen, jossa, taitava päällikkö kun oli, kahdessa vuodessa kohosi majuriksi.

Nada Siritshistä tuli hänen vaimonsa. Häät olivat hauskat; hän muisti ne koko elämänsä ajan. Jo pöydässä mielisteli hänen tuleva puolisonsa herroja niin, että nämä hänen tähtensä olivat vähällä kaulansa katkaista. Avioliitto — niin avioliittokin oli häitten jatkoa. Heidän välillään kesti alituiseen viehättävää, kutkuttavaa, kiihoittavaa lempiväin taistelua, ja joka päivä toi muassaan uutta hauskuutta, ammuskelemista, hyökkäyksiä ja voittoja. Vaimo oli erinomainen morsian — mutta huono emäntä. Kuka aviomies sentään kuherruskuukausien kestäessä sitä huomaisi tai tahtoisi huomata saadessaan täyden omistusoikeuden niin hurmaavaan olentoon. Götz von Reinsteinin päähän ei ainakaan sellainen pälkähtänyt. He telmivät lasten tavoin, syleilivät toisensa puolikuolleiksi, elivät päivästä toiseen tuhlaten sen vähän omaisuuden, minkä Götz oli voinut hankkia myymällä isältä perityn, jokseenkin velkaantuneen meklenburgilaisen maatilansa. Sitten tuli aika, jolloin Nada kävi alakuloiseksi eikä tahtonut poistua huoneistaan. Ja jonkun ajan kuluttua oli herra Götz v. Reinstein vahvakeuhkoisen pojan onnellinen isä.

Onnellinen isä! Ei ollut ketään onnellisempaa tällä tai tuollapuolen Tonavaa. Notkistaessaan pitkän ratsumiesvartalonsa lasta kohden ja antaessaan koukkunenänsä ja liehuvien kirkkaanvaaleitten viiksiensä vähän kutittaa pienokaista, joka nauraen ojensi hänelle kätensä, näytti se esisaksalaiselta idylliltä Etu-Aasiassa. Tietenkin oli Götzin mielestä selvää, ettei yleensä voinut olla ketään kauniimpaa, voimakkaampaa ja älykkäämpää poikaa kuin hänen Hannu Yrjönsä ja hän olisi epäilemättä vääntänyt niskat nurin kaikilta epäilijöiltä. Mutta rouva Nada ei näyttänyt ottavan osaa hänen ihastukseensa, ja Götzin uneksiessa eikö tämän pikkuvesan tehtävänä ehkä ole vielä kerran kohottaa Reinsteinin suku entiseen kunniaansa, ajatteli hänen puolisonsa usein eikö pieni Hannu Yrjö pian alenna häntä ensi sijalta toiselle. Hän oli liijan nuori, liljan kevytmielinen ja elämänhaluinen, voidakseen arvolla täyttää äidintehtäviään. Pian syntyikin perheessä epäsopua. Poika tarvitsi hoitoa, ja Götz arveli äidin ensi sijassa eikä imettäjän olevan velvollisen huolehtimaan pojasta. Mutta tämä ei ollut ollenkaan Nada rouvan mieleen. Hänellä oli aina niin paljon tehtävää loistaakseen ja hurmatakseen salongeissa, että kotoiset velvollisuudet olivat vallan unohtua. Kaupunki oli täynnä sotaväkeä. Talossa kävi paljon vieraita upseereja. Ei koskaan ollut elämä ollut sellaista, sillä nyt oli valtiollisella taivaalla synkkiä pilviä. Tämä oli Nadan kaltaiselle rouvalle oikea tilaisuus riemujuhlien viettoon, ja pian hän sai kokea tyydytystä, sillä hänen tähtensä eräs venäläinen kapteeni surmasi nuoren itävaltalaisen valtiomiehen kaksintaistelussa.

Götz aivan hämmästyi saatuaan tiedon tapahtumasta. Hän katsahti vaimoonsa. — Tämä naurahti. — Silloin tunkeutui miehen näköjään itämaisesta kevytmielisyydestä esiin teutoninen raivo; hän tarttui vaimonsa olkaan ravistellen häntä kuin tahtoisi herättää hänet uuteen elämään.

— Vaimo, hän huusi; vaimo, tiedätkö, mitä teet? Tahdotko siis musertaa perheonnemme, tahdotko turmella lapselta luottamuksen äitiinsä, antaessasi sen tietää, että käyttäydyt kuin paras kiemailija ikään?

Nainen uhitteli häntä.

— Mene, vaimo sanoi, minä tahdon elää.

— Elääkö? puhisi toinen. Sitäkö sinä elämiseksi sanot, että annat aihetta murhaamiseen, ettet lainkaan välitä omasta lapsestasi!

— Älä huoli minusta.

Mies tuijottaa häneen sanattomana. Ja voimatta hillitä itseään hän tarttui ratsupiiskaan. Kalpeana väristen nainen seisoi hänen edessään.

— Ei, ajatteli mies, hän on Hannu Yrjön äiti. Noin en saa häntä häväistä.

Ruoska vaipui.

— Kiitä lastasi, hän sanoi ja jatkoi sitten: Sinä vielä johdut toisellaisiin tapoihin, muutat kyllä mielesi. Toistaiseksi pysymme seuraelämästä erillämme.

Näin sanoen hän poistui.

Kahden viikon kuluttua alkoi venäläis-turkkilainen sota. Götz v. Reinstein oli määrätty rykmenttineen Schipka-armeijaan ja hänen täytyi lähteä.

Ero tuntui hänestä vaikealta. Vaikka sotaankutsu hänen sotilasmielelleen olikin virkistävä, niin painosti häntä kumminkin kovin suhde vaimoonsa. Pian hänen raitis luonteenlaatunsa kumminkin voitti ja hän lohdutti itseään sillä ajatuksella, että yksinäisyys lähentäisi toisiinsa äitiä ja lasta ja Nada vakaantuisi. Niinpä syleili hän siis vaimoaan niinkuin ennenmuinoinkin, puristi pikkupoikaa rintaansa ja heilahtihe satulaan antaen joukkonsa kulkea juhlamarssia ikkunan ohi ja asettuen itse eturintaan.

Kokonaisen vuoden heitteli sodanjumala arpaa sota-onnesta. Venäläiset lyötiin, mutta hyökkäsivät uudestaan eteenpäin Rumanilaisten avustamina, kun taas turkkilaiset oli jääneet toimettomiksi. Sitten oli Plevnan taistelu, jonka vallien edustalla venäläiset vertaan vuodattivat ja jossa heille aluksi koitui veristä ivaa, sekä vihdoin Schipka-armeijan antautuminen. Kun vuoden 1878 lopulla tehtiin rauha, antoi sulttaani surmata osan tappiollejoutuneita upseerejaan sekä eroitti toiset myöntämättä heille säädettyä eläkettä. Viimemainituita oli myös majuri v. Reinstein. Käsivarsi murskaantuneena hän palasi noutamaan omaisiaan viedäkseen heidät ensin Berliniin. Hän aikoi hankkia siellä itselleen jonkun hallitusviran.

Kun Reinstein tuli joukkonsa vanhaan asemakaupunkiin, ei ollut ketään häntä ottamassa vastaan. Muutamia laiskoja tyhjäntoimittajia vaan käyskenteli lähistöllä, siinä kaikki. Kun seutu rauhanehtojen mukaan oli puhdistettava sotilasosastoista, niin asukkaat olivat menettäneet kaiken harrastuksensa sotilaihin. Reinstein karahutti talolleen pureksien viiksiään. Kaikki oli täällä kuolonhiljaista. Vaivoin hän pääsi alas hevoseltaan, kun läpiammuttu käsivarsi ei tehnyt tehtäväänsä, ja alkoi kolkuttaa talon ovea ratsupiiskan varrella. Hän kuunteli kuumeentapaisessa liikutuksessa. Eteisessä kuului laahustavia askeleita. Ääni kysyi:

— Kuka siellä?

— Aukase, hän huusi, ja samassa työnnettiin salpa sisäpuolelta auki.

— Voi, Pyhä Neitsyt — herra!

— Missä on vaimoni? kysyi kotiinpalaava kiihtyneenä työntäen luotaan imettäjän, joka suuteli hänen käsiään.

— Voi rouva, rouva — — vaikeroi vanhus. — Mikä onni, että ainakin herra on palannut.

— Eikö vaimoni ole kotona?

— Poissa, änkytti vanhus. — Hän lähti pois sen venäläisen upseerin kanssa, joka aina kävi talossa. Siitä on jo noin viikko aikaa.

Majuri nojautui seinään. Hän seisoi tuijottavin silmin ja kumarassa tahtoen puhua, kysyä jotakin. Vihdoin tuskaisesti ponnistaen hän sai sanotuksi:

— Ja Hannu Yrjö — mukanako — poissako? —

— Armollinen herra, itki vanhus, — armollinen herra, hän, pikkuprinssini, on sairas, mutta kyllä hän paranee nähdessään rakkaan isänsä.

— Poika on siis täällä? — Parilla hyppäyksellä oli majuri syössyt imettäjän ohi huoneeseen. Tultuaan hitaasti huoneeseen, näki tämä majurin olevan pitkällään pienokaisen vuoteen ääressä, jolta hän oli pojan temmannut, peittäen sen suudelmillaan ja hyväilyillään kuin olisi onnesta järkensä kadottanut. Yön hän valvoi lapsen luona, kun vanhus ensin oli käynyt lääkäriä hakemassa. Tämä tuskin puhui mitään, antoi vaan lyhyitä määräyksiä siitä, kuinka lasta on hoidettava. Pitkä, ikävä viikko kului loppuun. Silloin kykeni jo pieni kaksivuotias jättämään vuoteensa ja tekemään kävelykokeita isän avustamana. Näytti siltä kuin onnen aurinko ei koskaan niin säteillen olisi majurille hymynyt.

Sillävälin oli hänen vaimonsa lähettänyt hänelle kirjeen. Konemaisesti hän luki rivit, jotka hänelle ilmoittivat, että vaimonsa oli sallinut kapteeni Kavaloffin saattaa itsensä erään sukulaisen maatilalle voidakseen sieltäkäsin ajaa avioerohakemustaan. Hän sanoi lähteneensä, koska voi otaksua miehen palaavan näinä päivinä ja siksi uskalsi hän myös pieneksi aikaa turvallisesti jättää Hannu Yrjön imettäjän huostaan. Häntä ei voitaisi syyttää kunniattomuudesta — kapteeni ei toistaiseksi ole lähempänä häntä kuin muutkaan liehakoitsijat. Hän sanoi odottavansa eropäätöstä voidakseen sitten ryhtyä muihin toimenpiteisiin.

— Kunniattomuudesta, mutisi Reinstein nauraen katkerasti. — Mitä muutakaan se olisi, kun jättää lapsensa yksikseen ajattelematta tai tietämättä, kuinka kauvaksi aikaa. Jos olisin kaatunut taistelussa —. Oi, sitä vaimo ei ollut ajatellut. Hän nimittää kaunista tekoaan yksinkertaisesti oikuksi, korkeintaan ajattelemattomaksi erehdykseksi, nuoruuden kevytmielisyydeksi tai joksikin sentapaiseksi — jos, jos hän sitä yleensä ollenkaan muistaa. — — —

Kunniattomuus? — Luuleekohan hän siihen nimenomaan kuuluvan myöskin sen, että hän vielä pettää minua avioliitossa?

Hän hypähti pystyyn alkaen mitata huoneensa lattiaa synkät rypyt otsallaan. — Olen liijan hyvin häntä kohdellut — olen liijaksi näyttänyt rakastajan osaa ja liijan vähän puolison. Ihailijoita hän tunsi joukottain, todellisia miehiä ei. — Donnerwetter, huusi hän äkkiä meklenburgilaisella raivolla, olisi pitänyt häntä löylyttää, löylyttää! — —

Pikku Hannu tuli horjuen huoneeseen, ja samassa loikoi pitkä, ijäkäs mies lattialla ollen hevosena, vaununa ja laivana niin hyvin kuin käsivartensa vain salli. Tyytyväisinä ilakoivat isä ja poika kilvan.

— Aika mies, myhäili Götz, kun Hannu Yrjö pahasti putosi polvelta sanaakaan hiiskumatta ja kumminkin heti taas kiiveten sille. — Topakka isku, poikaviikari; toivottavasti olet enemmän meklenburgilaista sukua kuin — — —

Sana tarttui kurkkuun. Hän kumartui hellästi poikansa yli vähän sujauttaen häntä sormillaan. Niin jatkettiin leikkiä kunnes lapsi väsyi ja vihdoin nukahti. Koska imettäjä oli mennyt kaupunkiin ostoksia tekemään, riisui Götz itse pojan käärien hänet höyhenpeitteeseen. Vielä kerran suuteli hän lasta varoen, ettei viiksensä sitä kutittanut.

Noustuaan kävi hän liidunvalkeaksi.

Avonaisella ovella seisoi Nada rouva.

Götz veti syvän, syvän henkäyksen. Sitten hän ojensi kätensä.

— Ulos! hän sanoi puoliääneen. — Ei askeltakaan lähemmäksi vuodetta!
Ulos!

Kun nainen ei liikahtanutkaan, meni mies hänen luokseen, tarttui häntä käteen ja työnsi hänet kynnyksen yli viereiseen huoneeseen. Götz sulki ensin hiljaa välioven ja kääntyi sitten naiseen; kasvot vihasta mustina lähestyi hän häntä.

— Sinäkö — uskallat — onko sinulla rohkeutta tulla — tuletko tähän huoneeseen? Nainen, huudahti hän suutuksissaan osoittaen ovea ratsupiiskallaan, jonka oli temmannut seinältä. — Pitääkö sanoa sinulle, missä paikkasi olisi, kun olet jättänyt lapsen omiin hoiviinsa? Mene kadulle!

Mutta kun nainen ei vieläkään tehnyt lähtöä, kadotti mies malttinsa.

— Tämän sinä ansaitset ja tämän.

Ratsupiiska osui vinkuen naisen olkapäille. Sitten vaikenivat molemmat.

Götz tyyntyi. Hohtava häpeän puna kohosi hänen kasvoilleen tekonsa johdosta. Paukahtaen putosi piiska lattialle. Aivankuin olisi rouva tätä odottanut, kumartui hän salaman nopeudella, nosti ylös piiskan alkaen suudella sitä. Götz otti sen hänen käsistään ja mursi sen kappaleiksi. Häntä säälitti sydänjuuriin asti.

— Miksi tulit, hän sanoi hiljaa?

— Tahdoin nähdä teitä, vastasi tuskin kuuluva ääni.

— Silloin olisit voinut pysyä täällä.

Jälleen hiljaista. Götz tuli kärsimättömäksi.

— Miksi siis menit?

— Olin mustasukkainen, kuului väkinäinen vastaus.

— Mustasukkainen — toisti toinen hämmästyen. — Et ainakaan minulle.

— Hannu Yrjölle.

— Me-meidän pojallemme?

Hän nyökkäsi.

— Sanohan minulle, alkoi toinen vähän arveltuaan. — Otaksun, ettet ole tullut tänne kertomaan juttuja minulle. Muuten —

— Götz!

Hän ojensi miehelleen rukoilevasti kätensä.

Tätä oli äänen sävy erityisesti liikuttanut.

— Götz, hän kiihkeästi jatkoi. — Jumala taivaassa on todistajana sille, että olen sinua aina intohimoisesti rakastanut, hulluuteen asti. Sitten tuli Hannu Yrjö. Silloin sinä muutuit. Minä, joka ennen olin tottunut täydelliseen rakkauteen, sain nyt tyytyä jäännökseen. Aloin sinua kiemailla — sinä et sitä huomannut. Sitten kiemailin varusväen päälliköitä tehden ne orjikseni, siten herättääkseni huomiotasi. Turhaan. Jatkoin hurjemmin siksi, kunnes se eräänä päivänä maksoi nuoren itävaltalaisen elämän. Silloin sinä heräsit, vaan et minua katsoaksesi, ihaillaksesi tulisella rakkaudella, niinkuin ennen. Sinä tartuit piiskaan — etkä lyönyt minua. Et rakastanut minua edes niin paljon, että olisit pitänyt minua lyömisen arvoisena.

Götz irtautui väkisin jäykästä ihmettelystä.

— Mutta, ihmislapsi, hän sanoi, jollei asema olisi minusta niin kirotun vakava, sanoisin: Sehän on aivan jumalaista rakkaudenosoitusta. Lyönyt!

-— Sitten syttyi sota, kertoi toinen nopeasti. — Ja kun minä täällä palaustasi odottaen istuskelin, tiesin, että minun pitää tulla hulluksi, jollet jälleen lahjoittaisi minulle rakkauttasi. Kuulin, että joukkomme muutamain päiväin kuluttua palaisivat. Silloin annoin kapteeni Kavaloffin nopeasti viedä minut sukulaisteni maatilalle. Narri ajatteli — ja samalla hän alkoi heleästi nauraa ylimielisen lapsen tavoin — tuo narri ajatteli, että tämä tapahtui hänen tähtensä. — Totisempana hän sitten taas jatkoi: — kirjoitin sinulle eroavani. Ajattelin nyt hän raivostuu. Panee taivaan ja helvetin liikkeelle saadakseen minut jälleen takaisin. Mutta et tullutkaan — ja silloin — silloin pelästyin kuollakseni; lieköhän kaikki jo lopussa? Aloin ajatella sinua ja itseäni ja lasta; silloin vasta havaitsin kevytmielisyyteni. Götz! kun ajattelin sinua unohdin kaiken, kaiken! Nyt yksinäisyydessä aloin ikävöidä Hannu Yrjöä, meidän kummankin lasta ja huomattuani, kuinka olin ollut kehno äiti, vannoin itsekseni korvaavani nyt hänelle kaiken kaksin-, kolminkerroin.

Götz oli antanut hänen puhua loppuun.

— Minun kustannuksellaniko? kysyi hän vihdoin suorasti, mutta hymyillen.

Vaimo katsoi häneen kysyvin silmin. Sitten astui hän epäilevän askeleen miestään kohti.

— Tule vaan, sanoi mies hilliten tunteittensa myrskyn. — Rangaistuksesi olet jo saanut. Olet saanut todistuksen siitä, että rakkauteni on ainakin jonkin arvoinen.

Vaimo oli kietonut kätensä miehen kaulaan tämän yhä puhuessa. Hän nauroi, itki, suuteli sanat miehensä huulilta.

— Tuosta sisään! puolusti toinen itseään työntäen hänet hellästi Hannu
Yrjön makuuhuoneeseen sekä sulkien oven äidin ja pojan jälkeen.

— Hän on serbialaisnainen, mutisi mies hymyillen puistaen päätään.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELÄMÄN UNELMIA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ELÄMÄN UNELMIA

- SISÄLTÖ:

- RUDOLF HERZOG.

- HÄNEN ISÄNSÄ

- YÖHYASINTIT.

- LEHTI RAKKAUDEN KIRJASTA.

- HELLA ROUVA.

- LAAKERISEPPELE.

- SERBIALAISNAINEN.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE