Forsytein taru
Date: 2026-07-05T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Forsytein taru

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Forsytein taru

Author: John Galsworthy

Translator: Tyyni Tuulio

Release date: July 5, 2026 [eBook #79034]

Language: Finnish

Original publication: Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1929

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79034

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FORSYTEIN TARU ***

language: Finnish

FORSYTEIN TARU I

Varakas mies; Erään Forsyten intiaanikesä

Kirj.

JOHN GALSWORTHY

Englannista suomensi

Tyyni Haapanen-Tallgren

Porvoossa, Werner Söderström Osakeyhtiö, 1929.

SISÄLLYS

ENSIMMÄINEN KIRJA: VARAKAS MIES

ENSIMMÄINEN OSA.

1. Vanhan Jolyonin kutsut 2. Vanha Jolyon lähtee oopperaan 3. Päivälliset Swithinillä 4. Rakennussuunnitelmia 5. Eräs Forsyte-koti 6. James valloillaan 7. Vanhan Jolyonin pikkusyntejä 8. Talon piirustukset 9. Ann tädin kuolema

TOINEN OSA.

1. Rakennus edistyy
2. June huvittelee
3. Ajelulla Swithinin kanssa
4. James menee itse katsomaan
5. Soames ja Bosinney ovat kirjeenvaihdossa
6. Vanha Jolyon eläintarhassa
7. Iltapäivä Timothyn talossa
8. Tanssiaiset Rogerilla
9. Ilta Richmondissa
10. Nuori Jolyon tekee diagnoosin
11. Bosinneyn kunniaan vedotaan
12. June tekee vierailuja
13. Talo valmistuu
14. Soames istuu portailla

KOLMAS OSA.

1. Rouva MacAnder todistajana 2. Yö puistossa 3. Kohtaus Kasvitieteellisessä puutarhassa 4. Matka infernoon 5. Oikeudenkäynti 6. Soames ilmoittaa uutisen 7. Junen voitto 8. Bosinneyn lähtö 9. Irenen paluu

VÄLIKERTOMUS: ERÄÄN FORSYTEN INTIAANIKESÄ I—V

ENSIMMÄINEN KIRJA

VARAKAS MIES

Orjat, vastaatte te,
On meidän omat…

(Venetsian kauppias)

ENSIMMÄINEN OSA.

1. VANHAN JOLYONIN KUTSUT

Ne, joilla on ollut onni päästä perhejuhlaan Forsyteille, ovat saaneet nähdä tuon viehättävän ja opettavaisen näyn — ylemmän keskiluokan perheen täysissä höyhenissä. Mutta kuka ikänänsä näistä etuoikeutetuista on omannut sielullisen erittelyn lahjaa (rahallisesti arvoton taito, josta Forsytet niinollen eivät mitään tiedä), hän on saanut olla todistajana näytelmässä, joka ei ainoastaan ole itsessään ihastuttava, vaan joka antaa valaistusta hämärään inhimilliseen ongelmaan. Selvemmin sanoen, nähdessään koolla tämän perheen, jonka haaroista yksikään ei tunne mieltymystä toiseen ja jossa kolmen jäsenen välillä ei vallitse mitään myötätunnon nimen arvoista, hän on tajunnut sen salaperäisen konkreettisen sitkeyden, joka tekee perheestä niin peloittavan ykseyden, niin selvän pienoisjäljennöksen yhteiskunnasta. Hänen on suotu näkynä havaita yhteiskunnallisen edistyksen himmeät polut, hän on saanut aavistuksen patriarkaalisesta elämästä, villiheimojen parveiluista, kansakuntien noususta ja rappeutumisesta. Hän on kuin ihminen, joka on taimesta saakka nähnyt puun kasvavan — sitkeyden, riippumattomuuden ja menestyksen perikuvana keskellä satojen heiveröisempien, mehuttomampien ja voimattomampien puitten kuolemaa — ja jonakin päivänä näkee sen kukoistavan mairein, täyteläisin lehvin, miltei vastenmielisen upeana, vehmautensa huipulla.

Kesäkuun 15 p. 1886 neljän tienoissa iltapäivällä olisi satunnainen tarkkaaja vanhan Jolyon Forsyten talossa Stanhope Gaten varrella voinut nähdä Forsyte-perheen ylimmän kukoistuksen.

Tilaisuus oli perhevastaanotto neiti June Forsyten, vanhan Jolyonin pojantyttären, ja herra Philip Bosinneyn kihlauksen kunniaksi. Vaaleitten hansikkaiden, keltaisten liivien, viuhkojen ja silkkihameitten loistossa oli läsnä koko perhe — vieläpä Ann täti, joka nyttemmin vain harvoin lähti Timothy-veljensä vihreän salin nurkasta, missä, taustanaan töyhtö kuivunutta pampas-ruohoa vaaleansinisessä maljakossa, hän istui kaiken päivää lukien ja kutoen, ympärillään kolmen Forsyte sukupolven kuvat. Ann tätikin oli läsnä, hänen taipumaton selkänsä ja tyvenien vanhain kasvojensa arvokkuus olennoivat perheaatteen jäykkää omistusvaistoa.

Kun joku Forsyte meni kihloihin, naimisiin tai syntyi, olivat kaikki Forsytet koolla; kun Forsyte kuoli — mutta kukaan Forsyte ei ollut vielä kuollut, he eivät kuolleet, sillä kuolema oli vastoin heidän periaatteitaan ja heillä oli varokeinot sitä vastaan, korkeasti elinvoimaisten, omaisuutensa anastusta pelkäävien ihmisten varokeinot.

Forsytein seurustelulla toisten vieraitten kanssa oli tuona päivänä tavallistakin hiotumpi leima, siinä oli valpasta, tutkivaa varmuutta, loistavaa arvokkuutta, ikäänkuin jokin olisi herättänyt heissä epäluuloja. Soames Forsyten kasvojen epäluuloinen nyrpistys oli levinnyt kautta rivien: he olivat varuillaan.

Heidän asenteensa alitajuinen hyökkääväisyys teki vanhan Jolyonin vastaanotosta psykologisen hetken perheen historiaan, heidän draamansa alkusoiton.

Forsytet olivat närkästyneet jostakin, ei yksilöllisesti, vaan perheenä. Tätä närkästystä ilmensi ulkoasun lisätty täydellisyys, ylitsevuotava perhe-sydämellisyys, liioiteltu perhe-tärkeys ja — epäluuloinen nyrpistys. Vaaraa he vainusivat, vaaraa, joka on niin välttämätön yhteiskunnan, ryhmän tai yksilön peruslaadun ilmisaattamiseksi, vaaran aavistus antoi kiillon heidän haarniskalleen. He näyttivät ensimmäisen kerran perheenä vaistoavan, että heitä kosketteli jokin outo ja epäterve.

Kookas, jyhkeä mies, joka nojautui pianoon, kantoi kaksinkertaista liiviä leveän rintansa verhona, kaksinkertaista liiviä ja rubiinirintaneulaa, yksinkertaisen liivin ja timanttineulan asemesta, jotka kuuluivat tavallisempiin tilaisuuksiin, ja hänen sileiksiajelluilla, nelikulmaisilla vanhoilla kasvoillaan, joitten väri oli kuin himmeän nahan ja joilta himmeät silmät katsoivat, oli kaikkein arvokkain ilmeensä silkkisen kaulahuivin yläpuolella. Tämä oli Swithin Forsyte. Ikkunnan ääressä, missä voi saada kohtuullistakin paremman osuuden raitista ilmaa, oli toinen kaksoisveli, James. »Lihava ja laiha kaksoinen» oli vanhan Jolyonin näille veljille antama nimi. Kuten jyhkeä Swithin oli Jameskin yli kuusi jalkaa pitkä, mutta hyvin laiha, ikäänkuin olisi hänet syntymästä saakka määrätty laskemaan saldoa ja ylläpitämään tasapainoa. Hän vartioi tilannetta, eteenpäin kallistuneena, kuten aina; hänen harmaat silmänsä näyttivät kokonaan unohtuneen katselemaan jotakin salaista ikävyyttä havahtuen sentään aika ajoin luomaan nopean, tutkivan syrjäsilmäyksen ympäröiviin tosiseikkoihin. Hänen poskiaan, joita ohensi kaksi yhdensuuntaista vakoa, ja pitkää, parratonta ylähuultaan kehysti ylen huoliteltu poskiparta. Käsissään hän käänteli ja väänteli kiinalaista posliiniesinettä. Ei kaukana hänestä, erästä ruskeapukuista naista kuunnellen, oli hänen ainoa poikansa Soames, kalpea ja hyvinajeltu, tummatukkainen, vähän kalju mies. Hän oli työntänyt leukansa vinosti ylöspäin, ja hänen nenällään oli tuo ennenmainittu epäluuloinen nyrpistys ikäänkuin hän olisi torjunut luotaan munan, jota tiesi olevansa kykenemätön sulattamaan. Takana oli hänen serkkunsa, pitkä George, viidennen Forsyten, Rogerin poika, irvokas ilme lihakkailla kasvoillaan, miettien jotakin ilkamoivaa leikkipuhetta.

Jokin itse tilanteeseen kuuluva oli järkyttänyt heitä kaikkia.

Kiinteästi rivissä vierekkäin istui kolme rouvasihmistä — tädit Ann, Hester (molemmat Forsyten tytöt) ja Juley (oikeammin Julia), joka ensimmäisen nuoruuden sivuutettuaan oli siinä määrin unohtanut itsensä, että oli mennyt naimisiin Septimus Smallin, heikkorakenteisen miehen kanssa. Hän oli elänyt jo monta vuotta kauemmin kuin mies. Hän asui nyt vanhemman ja nuoremman sisarensa kanssa Timothyn, kuudennen ja nuorimman veljensä talossa Bayswater Roadin varrella. Jokaisella näillä naisilla oli viuhkat käsissä ja jokainen oli tehostanut tilaisuuden juhlallisuutta jollakin väriläikällä, jollakin ponnekkaalla höyhenellä tai rintaneulalla.

Keskellä huonetta, kynttiläkruunun alla niinkuin isännän sopiikin, seisoi perheen pää, vanha Jolyon itse. Kahdeksankymmenen vuoden ikä, hieno, valkea tukka, kupoolimainen otsa, pienet tummanharmaat silmät ja valtavat valkeat viikset, jotka lankesivat ja levisivät alas voimakkaalle leualle asti — kaikki tämä teki hänet patriarkan näköiseksi, ja huolimatta poskien laihuudesta ja ohimoitten onttoudesta hän näytti olevan ikuisen nuoruuden valtias. Hän seisoi äärimmäisen suorana, eivätkä hänen tarkat kiinteät silmänsä olleet mitään menettäneet kirkkaasta välkkeestään. Niinpä hän näytti olevan pienempien miesten epäilyjen ja vastahakoisuuksien yläpuolella. Kuljettuaan luvuttomat vuodet omaa tietään hän oli ansainnut ikäänkuin vanhaan tapaan nojautuvan oikeuden tähän erikoisuuteen. Vanhan Jolyonin mieleen ei olisi ikinä tullut, että oli tarpeen joskus näyttää empivältä tai epäluuloiselta.

Hän ja neljä muuta läsnäolevaa veljeä. James, Swithin, Nicholas ja Roger olivat hyvin erilaiset, hyvin samanlaiset. Jokainen näistä neljästä veljestä oli hyvin erilainen kuin toiset, ja kuitenkin kaikki olivat samanlaiset.

Näiden viisien kasvojen piirre ja ilmevaihteluitten läpi voi huomata eräänlaista leuan lujuutta, joka piili pinnallisten eroavaisuuksien alla ja antoi rotuun kuuluvan leiman, liian esihistoriallisen kuvailtavaksi, liian etäisen ja pysyvän kiisteltäväksi — perhekohtaloitten ammattimerkin ja takeen.

Nuoremmassa polvessa, johon kuului iso, härkämäinen George, kalpea, uupumaton Archibald, nuori, lempeän ja houkuttelevan itsepäinen Nicholas, vakava ja narrimaisen itsetietoinen Eustace, oli tuo sama leima, kenties vähemmän tarkoittavana, mutta vääjäämättömänä — jotakin hävittämätöntä perhesielussa.

Johonkin aikaan iltapäivän kuluessa oli kaikilla näillä niin erilaisilla ja niin samanlaisilla kasvoilla ollut epäluulon ilme, jonka aiheuttajana varmaankin oli se mies, jonka tuttavuutta he olivat kokoontuneet tekemään.

Philip Bosinney oli tiettävästi varaton nuorimies, mutta Forsyten tytöt olivat ennenkin menneet kihloihin, vieläpä naimisiin sellaisten kanssa. Ei oikeastaan siitä johtunut, että Forsytein miehet epäilivät häntä. He eivät olisi voineet selittää, mistä sai alkunsa eräänlainen paha aavistus, jota synkensi perhejuorun sumu. Kerrottiinhan tosin, että nuori mies oli käynyt velvollisuusvierailullaan Ann, Juley ja Hester tätien luona pehmeä harmaa hattu päässä — pehmeä harmaa hattu, joka ei ollut edes uusi — likainen, kuosinsa menettänyt kappale. »Kuinka omituista, kultani — kuinka hullun kurista!» Hester täti oli kulkenut pienen, pimeän eteisen läpi (hän kyllä on likinäköinen) ja koettanut hätistää hattua tuolilta pois. Hän luuli sitä vieraaksi, huonomaineiseksi kissaksi — Tommyllä on niin epämiellyttäviä ystäviä! Hän hämmentyi kun se ei liikkunut.

Kuten taiteilija, joka koettaa etsiä merkityksellistä pikkuseikkaa ilmentämään koko kohtausta, paikan tai henkilön luonnetta, niin nämä itsetiedottomat taiteilijat, Forsytet, olivat intuitiollaan takertuneet tähän hattuun, se oli heidän merkityksellinen pikkuseikkansa, yksityiskohta, johon koko asian sisällys käärittiin, sillä jokainen heistä oli kysynyt itseltään: »Hm, no, olisinkohan minä tehnyt vierailun tuo hattu päässä?» ja jokainen oli vastannut »En», ja eräät, joilla oli enemmän mielikuvitusta kuin toisilla, olivat lisänneet: »Se hattu ei ikinä olisi tullut minun päähäni!»

George irvisti kuullessaan jutun. Hatun käyttö oli ilmeisesti ollut tarkoitettua pilaa! Hän itse oli tuntija sellaisessa.

»Kovin korskeata», sanoi hän, »herra Merirosvo!»

Ja tämä sukkeluus, »Merirosvo», linkoutui suusta suuhun, kunnes siitä tuli suosittu nimitys Bosinneylle.

Tädit jälestäpäin nuhtelivat Junea hatusta.

»Meidän mielestämme sinun ei olisi pitänyt sallia, kultani!» olivat he sanoneet.

June, tuo pieni ruumistunut tahto, oli vastannut pirteällä, kopealla tavallaan:

»Oi, entä sitten? Phil ei koskaan tiedä mitä hänen yllään on.» Kukaan ei ollut uskonut niin herjaavaa vastausta. Etteikö mies tietäisi, mitä hänen yllään on? Ei, ei!

Mikä siis oli tuo nuori mies, joka mennessään kihloihin Junen, vanhan Jolyonin tunnustetun perijättären kanssa oli järjestänyt asiansa niin hyvin? Hän oli arkkitehti, mikä ei vielä itsessään ollut riittävä syy tuollaisen hatun käyttöön. Kukaan Forsyte ei sattunut olemaan arkkitehti, mutta eräs heistä tunsi kaksi arkkitehtiä, jotka eivät ikinä olisi panneet tuollaista hattua päähänsä lähtiessään viralliselle vierailulle Lontoon huvikauden aikana. Vaarallista — ah, vaarallista!

June ei tietenkään tajunnut tätä, mutta hän olikin maineikas, vaikka vasta yhdeksäntoista vuoden vanha. Eikö hän ollut sanonut rouva Soamesille, joka aina kävi niin kauniisti puettuna, että sulat kuuluvat alhaisolle? Rouva Soames oli tosiaankin lakannut käyttämästä sulkia, niin peloittavan suorasukainen oli rakas June.

Nämä aavistukset, tämä paheksuminen ja täysin aito epäluulo eivät estäneet Forsyteja kokoontumasta vanhan Jolyonin kutsuille. Vastaanotto Stanhope Gatella oli suuri harvinaisuus, sellaisia ei ollut pidetty kahteentoista vuoteen, ei tosiaankaan vanhan rouva Jolyonin kuoltua.

Seura ei ollut koskaan ollut näin täysilukuinen, sillä ollen salaperäisessä yhteydessä keskenään, kaikista eroavaisuuksista huolimatta, he olivat tarttuneet aseisiin yhteistä vaaraa vastaan. Kuin karja koiran saapuessa kentälle he seisoivat päät vierekkäin, olka olassa, valmiina karkaamaan pystyyn ja tallaamaan tunkeilijan kuoliaaksi. He olivat saapuneet epäilemättä myöskin hankkimaan käsitystä siitä, minkälaatuisia lahjoja heidän lopullisesti odotettiin antavan, sillä vaikka häälahjakysymys tavallisesti järjestettiin tällä tavoin — »Mitä sinä annat? Nicholas antaa lusikoita!» — niin paljon riippui sulhasestakin. Jos hän oli sileä, harjattu, hyvinvoivan näköinen, oli välttämättömämpi antaa kauniita tavaroita: hän odottaisi sellaisia. Loppujen lopulta jokainen antoi tarkalleen sitä mikä oli oikein ja sopivaa eräänlaisen perhesovittelun avulla, joka oli kuin hintojen sovittelua Pörssissä. Lahjatavarain oikea järjestely määrättiin Timothyn mukavassa, punatiilisessä talossa Bayswater Roadin varrella ja Puiston lähellä, talossa, missä asuivat tädit Ann, Juley ja Hester.

Forsyten perheen epämukavan tunteen oikeutti hatun pelkkä mainitseminen. Kuinka mahdotonta ja väärin olisi ollut, että yksikään perhe, joka kiinnittää huomiota noihin suurta ylempää keskiluokkaa ikuisesti luonnehtiviin esiintymisseikkoihin, olisi voinut tuntea olonsa muuta kuin epämukavaksi!

Epämukavuuden syy seisoi takaovella puhellen Junen kanssa. Hänen kihara tukkansa näytti pörröiseltä, ja oli kuin ympärillä tapahtuva olisi tuntunut hänestä tavattomalta. Hän näytti myös sellaiselta, jolla on oma hauskuutensa mielessään.

George sanoi syrjään Eustace-veljelleen:

»Ihan kuin aikoisi veistää vitsin tästä kaikesta — tuo hemaiseva merirosvo».

Tuo »hyvin ihmeellisennäköinen mies», niinkuin rouva Small perästäpäin nimitti häntä, oli keskikokoinen ja vankkarakenteinen, hänellä oli kalpeat, ruskeat kasvot, tuhkanväriset viikset, hyvin ulkonevat poskipäät ja ontot posket. Hänen otsansa kallistui taaksepäin päälakea kohti ja ulkoni myhkyröiksi silmien yläpuolelle, mikä muistutti Eläintarhan leijonatalossa nähtyjä otsia. Hänellä oli sherrynväriset silmät, jotka väliin olivat hämmästyttävän tarkkaamattomat. Vanhan Jolyonin kuski oli huomauttanut hovimestarille saatettuaan Junen ja Bosinneyn teatteriin:

»En minä pääse hänestä perille. Minun silmissäni hän on kuin puolikesy leopardi.»

Tuon tuostakin joku Forsyte läheni, hiiviskeli ympärillä ja tarkasteli häntä.

June seisoi hänen edessään torjuen tuota joutavaa uteliaisuutta — pieni ihmisenkappale, niinkuin joku oli sanonut, »vain tukkaa ja henkeä», pelottomat siniset silmät, luja leuka ja heleät värit — tyttö, jonka kasvot ja vartalo näyttivät liian hennoilta punakultaisen tukan kruunulle.

Pitkä, kaunisvartaloinen nainen, jota joku perheenjäsen kerran oli verrannut pakanalliseen jumalattareen, seisoi katsellen noita kahta hämärä hymy huulillaan.

Hänen kätensä, joita verhosivat harmaat ranskalaiset käsineet, olivat ristissä päällekkäin, hänen vakavat, viehättävät kasvonsa kallistuivat vähän sivulle, ja kaikkien läsnäolevien miesten silmät olivat kiintyneet häneen. Hänen vartalonsa keinui niin tasaisesti että itse ilma näytti panneen sen liikkeelle. Hänen poskillaan oli lämpöä, mutta vain vähän väriä, ja hänen suuret, tummat silmänsä olivat hyvin pehmeät. Mutta hänen huulensa ne olivat — kysyvät ja vastaavat, hämärästi hymyilevät — joita miehet katselivat. Ne olivat herkät huulet, aistilliset ja suloiset, ja niitten läpi näytti tulevan lämpöä ja tuoksua, joka oli kuin kukan lämpö ja tuoksu.

Kihlautunut pari, jota näin tarkastettiin, ei ollut tietoinen tästä passiivisesta jumalattaresta. Bosinney huomasi hänet ensin ja kysyi hänen nimeään.

June vei sulhasensa tuon kaunisvartaloisen naisen luo.

»Irene on ylimmäinen ystäväni», sanoi hän. »Olkaa hyvät ja suostukaa toisiinne, te kaksi!»

Kaikki kolme hymyilivät pikku neidin käskyä, ja heidän hymyillessään ilmestyi Soames Forsyte hiljaa tuon kaunisvartaloisen naisen takaa, joka oli hänen vaimonsa, ja sanoi:

»Ahaa, esitä minutkin!»

Itse asiassa hän julkisissa tilaisuuksissa harvoin loittoni vaimonsa vierestä, ja silloinkin kun seurustelun vaatimukset erottivat heidät, hänen saattoi nähdä seuraavan Ireneä silmillään, joissa oli omituisia valppauden ja kaipuun ilmeitä.

Hänen isänsä James oli vielä ikkunan ääressä tutkien kiinalaisen posliiniesineen merkkejä.

»Minä ihmettelen, että Jolyon antoi suostumuksensa tähän kihlaukseen», sanoi hän Ann tädille. »Sanotaan, ettei heillä vuosikausiin ole mahdollisuutta mennä naimisiin. Tuo nuori Bosinney» (hän teki nimestä daktylin vastoin tavanmukaista lyhyen o:n käyttöä) »ei omista mitään. Kun Winifred meni naimisiin Dartien kanssa, vaadin häneltä sopimuksen joka pennistä, ja hyvä olikin, muuten ei heillä nyt olisi mitään».

Ann täti katsoi ylös samettituolistaan. Harmaat kiharat reunustivat hänen otsaansa, kiharat, jotka vuosikymmeniä olivat olleet muuttumattomat ja haihduttaneet perheestä kaiken ajan tajun. Hän ei vastannut, sillä hän puhui harvoin säästääkseen vanhaa ääntään, mutta Jamesille, jolla oli paha omatunto, hänen ilmeensä kävi vastauksesta.

»Niin no», hän sanoi, »minkä minä sille mahdoin, ettei Irenellä ollut rahaa. Soamesilla oli niin kova kiire, hän juoksi itsensä aivan laihaksi kosiskellessaan tyttöä.»

Hän asetti posliinimaljakon kärtyisesti pianolle ja suuntasi katseensa ovella seisovaan ryhmään.

»Minun mielipiteeni on», hän sanoi odottamatta, »että näin onkin ihan yhtä hyvä.»

Ann täti ei pyytänyt selitystä tuohon omituiseen lausuntoon. Hän tiesi mitä veli ajatteli. Kun Irenellä ei ollut rahaa, ei hän olisi niin tyhmä, että tekisi hullutuksia. Sanottiinhan — sanottiin — että hän oli pyytänyt eri makuuhuonetta, mutta eihän toki Soames —

James keskeytti hänen unelmansa:

»Mutta missä», kysyi hän, »on Timothy? Eikö hän tullut heidän kanssaan?»

Ann tädin tiukkojen huulten takaa pyrki hellä hymy esiin.

»Ei, Timothyn mielestä ei ollut viisasta tulla, kun on niin paljon kurkkumätää liikkeellä, ja hän on niin altis tartunnalle.»

James vastasi:

»No, hän pitää hyvää huolta itsestään. Minä en sitten osaa huolehtia niinkuin hän.»

Eikä ollut helppo sanoa, oliko tuossa huomautuksessa vallitsevana ihailu, kateus vai ylenkatse.

Timothyä nähtiin tosiaankin harvoin. Perheen kuopus, ammatiltaan kustantaja, oli muutamia vuosia sitten, kun liike oli täydessä käynnissä, vainunnut laskusuuntaa, jota itse asiassa ei ollut vielä tullut, mutta joka loppujen lopulta, kuten kaikki myönsivät, oli ehdottomasti tuleva, ja myynyt osuutensa erääseen enimmäkseen uskonnollisia kirjoja kustantavaan liikkeeseen sijoittaen sangen huomattavan voittonsa kolmeprosenttiseen vahvistettuun valtiolainaan. Tämän tekonsa vuoksi hän oli heti joutunut erikoisasemaan, sillä kukaan muu Forsyte ei tyytynyt vähempään kuin neljään prosenttiin rahoistaan, ja tämä erikoisasema oli hitaasti, mutta varmasti jäytänyt henkeä, jolle jo alkujaan ehkä oli lahjoitettu tavallista enemmän varovaisuutta. Hänestä oli tullut miltei myytti, jonkinlainen varmuuden ruumistuma, joka kummitteli Forsytein maailmankaikkeuden taustassa. Hän ei ollut koskaan ollut kyllin varomaton mennäkseen naimisiin tai rasittaakseen itseään lapsilla.

James päätteli, kopauttaen posliiniesinettä:

»Ei se ole oikeata vanhaa Worcesteria. Kyllä kai Jolyon on kertonut sinulle jotakin tuosta nuoresta miehestä. Mikäli minä olen kuullut, ei hänellä ole virkaa, ei tuloja, ei mainitsemisen arvoisia suhteita, mutta enhän minä tiedäkään mitään, ei kukaan kerro minulle.»

Ann täti pudisti päätään. Nelikulmaisilla vanhoilla kotkankasvoilla näkyi ohimenevä värähdys, kätten hämähäkkimäiset sormet painautuivat yhteen ja kietoutuivat toisiinsa ikäänkuin hän olisi salaa ladannut niihin oman tahtonsa.

Muutamaa vuotta vanhempana kuin kukaan muu Forsyte hän omasi erikoisaseman heidän joukossaan. Ollen itsekkäitä etuilijoita joka ainoa — vaikka ei itse asiassa enemmän kuin heidän naapurinsakaan — he nolostuivat hänen nuhteettoman hahmonsa edessä, ja jos kysymyksessä oli liian suuret edut, eivät he voineet muuta kuin välttää häntä!

James jatkoi, pannen pitkät, ohuet säärensä ristiin:

»Jolyon, hän kulkee omaa tietään. Hänellä ei ole lapsia —» tässä hän pysähtyi muistaen, että vanhan Jolyonin poika, nuori Jolyon, Junen isä, edelleen oli elossa, hän, joka oli niin pahasti sotkenut asiansa ja tehnyt itsensä mahdottomaksi jättämällä vaimonsa ja lapsensa ja karkaamalla tuon vieraan kotiopettajattaren kanssa. »No niin», jatkoi hän nopeasti, »jos Jolyonia haluttaa ryhtyä tällaiseen, otaksun että hän saa asiat sujumaan. Mitä hän mahtaa antaa tytölle? Luultavasti tuhannen vuodessa, eipä hänellä ole ketään muutakaan, kelle jättää rahojaan.»

Hän ojensi kätensä antaakseen sen ketterälle, parrattomalle miehelle, jolla oli tuskin hiuskarvaa päässään, pitkä kyömynenä, täyteläiset huulet ja kylmät harmaat silmät korkeitten kulmakarvojen alla.

»Kas Nick», mumisi hän »mitä kuuluu?»

Nicholas Forsyte, joka oli vikkelä kuin lintu ja ulkonäöltään kuin yliluonnollisen järkevä koulupoika (hän oli koonnut suuren omaisuuden, täysin laillisesti, niissä yhtiöissä, joitten johtaja hän vieläkin oli), pani tuohon kylmään kouraan vielä kylmempien sormiensa kärjet ja veti ne nopeasti takaisin.

»Pahaa», sanoi hän nyreissään, »olen voinut huonosti koko viikon, en nuku öisin. Tohtori ei osaa sanoa miksi. Hän on viisas mies, enhän minä muuten häntä käyttäisi, mutta en saa hänestä muuta irti kuin laskut.»

»Tohtorit», sanoi James, ja hänen äänensä kuulosti terävältä. »Minä olen käyttänyt kaikkia Lontoon lääkäreitä aina jotakin perheeni jäsentä varten. Heistä ei saa irti mitään tyydyttävää, he juttelevat mitä sattuu. Tuossa on Swithin. Mitä hyvää he ovat tehneet hänelle? Siinä hän on, hän on suurempi kuin koskaan, hän on ääretön, eivätkä he saa hänen painoaan alenemaan. Katsokaa häntä!»

Swithin Forsyte, pitkä, nelikulmainen, leveä mies, rinta kirjavien liivien alla kuin kupukyyhkysen, käveli pöyhistellen heitä kohti.

»Hauska tavata», sanoi hän keikaroivalla tavallaan ääntäen vahvasti h:n (tuo englantilaiselle vaikea äänne pysyi hänen lausumanaan miltei täydellisenä) — »hauska tavata.»

Kukin veli otti huolestuneen ilmeen kasvoilleen katsellessaan kahta muuta, sillä kukin tiesi kokemuksesta, että toiset koettaisivat ylittää hänen vaivansa.

»Me juuri sanoimme», sanoi James, »että sinä et laihdu.»

Swithin työnsi vaaleat pyöreät silmänsä esiin ponnistautuen kuulemaan.

»Laihdu? Minä olen hyvässä voinnissa», sanoi hän nojautuen vähän eteenpäin, »enkä tuollainen tyhjä käämi niinkuin te molemmat.»

Mutta peläten kadottavansa rintansa laajuuden hän kallistui taas taaksepäin liikkumattomuuden tilaan, sillä hän ei pitänyt mitään niin suuressa arvossa kuin hienostunutta ulkomuotoa.

Ann täti käänsi vanhat silmänsä toisesta toiseen. Lempeä ja vakava oli hänen katseensa. Kolme veljeä katsoi vuorostaan Anniin. Hän oli mennyt huonoksi. Ihmeellinen nainen! Kahdeksankymmentäkuusi miltei päivälleen, saattoi elää vielä kymmenen vuotta, eikä ollut koskaan ollut vahva. Swithin ja James, kaksoiset, olivat vain seitsemänkymmentäviisi, Nicholas pelkkä vauva siinä seitsemänkymmenen korvissa. He olivat kaikki vankkoja, ja johtopäätös oli rauhoittava. Kaikista omaisuuden muodoista itsekunkin terveys tietenkin kiinnosti heitä eniten.

»Minä olen itse hyvässä kunnossa», jatkoi James, »mutta hermoni eivät ole. Pieninkin asia kiusaa minut hengiltä. Saan luvan lähteä kylpemään.»

»Kylpemään!» sanoi Nicholas. »Minä olen koettanut Harrogatea. Se ei kelpaa. Meri-ilmaa minä tarvitsen. Mikään ei vedä vertoja Yarmouthille. Kun sinne pääsen, osaan nukkua —»

»Minun maksani juonittelee kovin», keskeytti Swithin hitaasti.
»Hirveätä kipua tässä», ja hän pani kätensä oikealle sivulleen.

»Liikunnon puutetta», mutisi James, katse yhä posliinimaljakossa. Hän lisäsi nopeasti: »On minullakin kipua siinä.»

Swithin punastui, hänen vanhat kasvonsa alkoivat muistuttaa kalkkunakukkoa.

»Liikuntoa», sanoi hän, »sitä minulla on yllinkyllin. En koskaan käytä hissiä klubiin mennessäni.»

»Minä en tiennyt», riensi James vastaamaan. »Minä en tiedä mitään kenestäkään, kukaan ei kerro minulle mitään.»

Swithin tuijotti häneen hetkisen ja kysyi:

»Mitä sinä teet tuolle kivullesi?»

James kirkastui.

»Minä», alkoi hän, »otan erästä valmistetta —»

»Mitä kuuluu, setä?»

Ja June seisoi hänen edessään, pienet päättäväiset kasvot kohotettuina hennosta varrestaan sedän korkeutta kohti, käsi ojennettuna.

Loisto haihtui Jamesin kasvoilta.

»Mitä sinulle kuuluu?» sanoi hän kallistuen tyttöä kohti. »Sinä siis lähdet huomenna Walesiin tervehtimään nuoren miehesi tätejä. Saat paljon sadetta sillä matkalla. Tämä ei ole oikeata vanhaa Worcesteria.» Hän kopautti maljakkoon. »Mutta se kalusto, jonka annoin äidillesi häälahjaksi, oli oikeata.»

June puristi vuoronperään kaikkien isosetiensä kättä ja kääntyi Ann tätiin. Vanhan naisen kasvoille oli tullut hyvin lempeä ilme, hän suuteli tytön poskea vapisevin innoin.

»Vai niin, kultaseni», sanoi hän, »lähdet siis pois koko kuukaudeksi!»

Tyttö kulki edelleen, ja Ann täti katseli hänen hentoa pientä varttaan. Vanhan naisen pyöreät, teräksenharmaat silmät, joihin alkoi muodostua linnun silmiä muistuttava kelmu, seurasivat häntä surumielisesti kautta hälisevän seurueen, sillä ihmiset alkoivat hyvästellä, ja hänen sormenpäänsä, jotka pusertamistaan pusersivat toisiaan, yrittivät taaskin ladata hänen tahtonsa vastapanokseksi sille omalle viimeiselle lähdölle, jota ei voinut välttää.

»Niin», ajatteli hän, »kaikki olivat olleet kovin ystävällisiä, koko joukko ihmisiä oli tullut onnittelemaan. Junen pitäisi olla hyvin onnellinen.»

Ovella tungeksivassa ihmisjoukossa — ne olivat hyvin puettuja ihmisiä lakimiesten ja lääkärien, pörssimiesten ja ylemmän keskiluokan lukemattomien virkamiesten perheistä — oli vain noin parikymmentä prosenttia Forsyteja, mutta Ann tädin mielestä ne olivat kaikki Forsyteja — eikä ero tosin ollutkaan suuri — hän näki vain oman lihansa ja verensä. Se oli hänen maailmansa, tämä perhe, hän ei tuntenut toista eikä ollut kenties koskaan tuntenutkaan. Kaikki heidän pienet salaisuutensa, sairautensa, kihloihinmenonsa, naimisensa, kuinka he menestyivät ja tekivätkö he rahaa — kaikki tämä kuului hänelle, se oli hänen ilonsa, elämänsä; tämän takana oli vain epämääräinen, hämärä usva asioita ja ihmisiä, joilla ei ollut mitään todellista merkitystä. Tämä oli hänen laskettava käsistään, kun tuli hänen vuoronsa kuolla, tämä antoi hänelle sen merkityksen, sen salaisen oman tärkeyden, jota ilman kukaan meistä ei jaksa elää, ja tähän hän tarrautui surumielisesti, päivä päivältä kasvavalla ahneudella. Jos elämä liukui pois hänen luotaan, piti hän tästä kiinni loppuun saakka.

Hän ajatteli Junen isää, nuorta Jolyonia, joka oli karannut tuon vieraan tytön kanssa. Oi, mikä surullinen isku isälle ja heille kaikille. Niin lupaava nuori mies! Surullinen isku, vaikka julkista häväistysjuttua ei siitä sentään kaikeksi onneksi tullut, Jo'n vaimo kun ei ollut hakenut avioeroa! Se oli kauan sitten! Ja kun Junen äiti kuoli kuusi vuotta sitten, oli Jo mennyt naimisiin tuon naisen kanssa ja heillä oli kaksi lastakin nyt, niin hän oli kuullut. Hän oli kuitenkin menettänyt oikeutensa olla mukana, oli petkuttanut häneltä perheylpeyden eheän täyttymisen, oli riistänyt häneltä oikeutetun ilon nähdä ja suudella tuota entisen ylpeytensä esinettä, niin lupaavaa nuorta miestä! Tuo ajatus jäyti hänen sitkeätä vanhaa sydäntään katkerana kuin kauan sitten tapahtunut vääryys. Vähän vettä kihosi hänen silmiinsä. Hän kuivasi niitä salaa hienonhienolla pitsinenäliinalla.

»Mitä nyt, Ann täti?» sanoi ääni hänen takaansa.

Soames Forsyte, litteäolkainen, parraton, litteäposkinen, litteärintainen mies, jonka koko olemuksessa oli kuitenkin jotakin pyöristettyä ja salaperäistä, katsoi vinosti alaspäin Ann tätiin ikäänkuin yrittäen nähdä oman nenänsä läpi.

»Entä mitä sinä ajattelet tästä kihlauksesta?» kysyi hän.

Ann tädin silmät viipyivät hänessä ylpeinä; hän oli veljenpojista vanhin nuoren Jolyonin erottua perheen piiristä ja niin ollen suosikki, sillä täti näki hänessä perhesielun taatun holhoojan, tuon sielun, joka hänen oli niin pian päästettävä ulottuviltaan.

»Erittäin sopivaa nuorukaiselle», sanoi hän, »ja hän on mukavan näköinen nuori mies, mutta epäilen tokko hän on aivan oikea sulhanen June kullalle.»

Soames kosketti kullatun kynttiläkruunun reunaa.

»June kyllä kesyttää hänet», sanoi Soames kostuttaen salavihkaa sormensa päätä ja hangaten kruunun nystyräisiä ulkonemia. »Tuo on oikeata vanhaa kultalakkaa, sitä ei enää saa mistään. Se menisi kuin kuumille kiville Jobsonilla.» Hän puhui hilpeästi ikäänkuin tuntien piristävänsä vanhaa tätiään. Harvoin hän oli näin tuttavallinen. »Minä en viitsisi pitää sitä itse», lisäsi hän. »Vanhasta lakasta saa aina hyvän hinnan.»

»Sinä olet niin viisas kaikissa noissa asioissa», sanoi Ann täti. »Ja kuinka jaksaa rakas Irene?»

Soamesin hymy kuoli.

»Oikein hyvin», vastasi hän. »Valittaa unettomuutta, mutta nukkuu hyvän joukon paremmin kuin minä.» Ja hän katsoi vaimoansa, joka puheli ovella Bosinneyn kanssa.

Ann täti huokasi.

»Kenties», sanoi hän, »olisi ihan yhtä hyvä, jos Irene olisi Junen kanssa vähän vähemmän. Hän on niin päättäväinen luonne, tuo June kulta!»

Soames punastui, puna katosi nopeasti litteiltä poskilta ja keskittyi silmien väliin, minne se jäi levottomien ajatusten leimaksi.

»Minä en ymmärrä, mitä hän näkee tuossa pienessä hepsankeikassa», puhkesi hän sanomaan, mutta huomasi sitten, että he eivät enää olleet kahden ja palasi tarkastelemaan kruunua.

»Sanovat että Jolyon on taas ostanut talon», kuului hänen isänsä ääni aivan läheltä. »Hänellä täytyy olla paljon rahaa — hänellä täytyy olla enemmän rahaa kuin mitä hän osaa käyttää! Montpellier Squaren varrella, sanotaan, lähellä Soamesia! Minulle ei koskaan kerrota mitään — Irene ei koskaan kerro minulle mitään.»

»Mainio paikka, ei kahdenkaan minuutin päässä meiltä», sanoi Swithinin ääni, »ja minä ehdin huoneestani klubiin kahdeksassa.»

Talojen asema oli Forsyteille oleellisen tärkeä asia, eikä se ollut ihmekään, koska koko heidän menestyksensä henki ruumistui niissä.

Heidän isänsä, joka kuului maataviljelevään luokkaan, oli tullut
Dorsetshiresta vuosisadan alussa.

»Dosset Forsyte», niinkuin tuttavat nimittivät häntä, oli ollut ammatiltaan muurari ja kohonnut rakennusmestarin asemaan. Elämänsä loppupuolella hän muutti Lontooseen, missä rakensi kuolemaansa saakka ja sai hautansa Highgateen. Hän jätti yli kolmekymmentä tuhatta puntaa tasattavaksi lapsilleen. Vanha Jolyon puhui hänestä, mikäli puhui, tähän tapaan: »Kovaa, jäntevää lajia mies, ei juuri hienostusta.» Forsytein toinen polvi itse asiassa tunsi, että hän ei juuri ollut heille kunniaksi. Ainoa aristokraattinen piirre, minkä he voivat löytää hänen luonteestaan, oli tapa juoda madeiraa.

Hester täti, joka oli auktoriteetti perhehistorian alalla, kuvaili häntä tähän tapaan:

»En muista että hän koskaan olisi tehnyt mitään, ei ainakaan minun aikanani. Hän oli — hän omisti taloja, kultaseni. Tukan väri jokseenkin sama kuin Swithin sedälläsi, vartalo aika jykevä. Pitkä — e-ei, ei erittäin» (hän oli ollut viisi jalkaa pitkä ja rokonarpinen), »kasvoilta verevä. Muistan että hän mielellään joi madeiraa, mutta kysy Ann tädiltäsi. Mikä hänen isänsä oli? Hän — hän kai omisti maata Dorsetshiressa, meren rannalla.»

James oli kerran omin silmin lähtenyt katsomaan, minkälaisesta paikasta he olivat tulleet. Hän löysi kaksi vanhaa taloa, ja punertavaan maahan painuneet rattaitten jäljet, jotka johtivat rantaan myllylle, pienen harmaan kirkon, jonka ulkoseinää tukipylväät kannattivat, ja vielä pienemmän ja harmaamman kappelin. Virta, joka käytti myllyä, hyppelehti alas useana pikku purona, ja sikoja oli rypemässä joensuussa. Auringonsavua leijaili yli maiseman. Tässä maailmanloukossa, jalat painuneena syvälle mutaan ja kasvot käännettyinä merta kohti, olivat alkuperäiset Forsytet tyytyneet kävelemään sunnuntain toisensa jälkeen satojen vuosien aikana.

Oli James sitten hautonut perinnön toiveita tai luullut löytävänsä jotakin hyvin erikoista, kaupunkiin hän ainakin palasi nolona ja koetti intomielisesti parannella huonoa asiaa.

»Siitä saa irti hyvin vähän», sanoi hän, »tavallinen pieni maalaispaikka, vanha kuin kukkulat.»

Paikan vanhuus käsitettiin jonkinlaiseksi lohdutukseksi. Vanha Jolyon, jossa toivoton rehellisyys väliin kumpusi esiin, puhui esi-isistään tähän tapaan: »Talollisia — luullakseni ihan pientä väkeä.» Hän kuitenkin toisti sanan »talollisia», ikäänkuin se tuottaisi hänelle huojennusta.

He olivat kaikki hoitaneet asiansa niin hyvin, nuo Forsytet, että heillä kaikilla oli, niinkuin sanotaan, »eräänlainen asema». Heillä oli osakkeita kaikenlaisissa yrityksissä, ei toistaiseksi — Timothya lukuunottamatta — valtiolainassa, sillä he eivät mitään maailmassa niin pelänneet kuin vain kolmea prosenttia rahoistaan. He kokosivat myös tauluja ja kannattivat sellaisia armeliaisuuslaitoksia, joista saattoi olla hyötyä heidän sairaille palvelijoilleen. Isältään, rakennusmestarilta, he perivät harrastuksen tiiliin ja muurisaveen. Oltuaan kenties alkujaan jonkin yksinkertaisen lahkon jäseniä he nyt asiain luonnollisesta menosta kuuluivat Englannin kirkkoon ja panivat vaimonsa ja lapsensa jotakuinkin säännöllisesti käymään pääkaupungin muodikkaimmissa kirkoissa. Heidän kristillisyytensä epäileminen olisi tuottanut heille sekä tuskaa että yllätystä. Muutamat heistä maksoivat kirkonpenkeistä siten käytännöllisimmällä tavalla osoittaen myötätuntoaan Kristuksen oppia kohtaan.

Heidän asuntonsa olivat sijoittuneet määrättyjen välimatkojen päähän puiston ympärille ja vartioivat vahtimiesten tavoin, ettei tuon Lontoon ihana sydän, johon heidän halunsa olivat kiintyneet, pääsisi irti heidän kynsistään ja alentaisi heitä omissa silmissään.

Stanhope Placen varrella asui vanha Jolyon, Jamesin väki Park Lanessa, Swithin Hyde Park Mansionsin sinisen ja kullanväristen huoneitten yksinäisessä kunniassa — hän ei ollut mennyt naimisiin — Soameslaisilla oli pesänsä Knightbridgessä, Rogerin joukko asui Prince's Gardenissa (Roger oli tuo huomattava Forsyte, joka oli keksinyt ja vienyt läpi ajatuksen kasvattaa neljä poikaansa uutta ammattia varten. »Kiinteimistöjen kokoaminen — ei ole mitään sen veroista», sanoi hän. »Minä en koskaan ole tehnyt muuta!»).

Haymanit taas — rouva Hayman oli ainoa naimisissa oleva Forsyten sisar — asuivat ylhäällä Campden Hillillä, talossa, joka oli muodoltaan kuin kirahvi ja niin korkea, että katsojalta oli mennä niskat nurin, Nicholas perheineen Ladbroke Grovessa, jossa heillä oli tilava ja erinomaisen edullisesti hankittu asunto ja vihdoin paras, Timothyn talo Bayswater Roadin varrella, jossa Ann, Juley ja Hester asuivat hänen turvissaan.

Mutta koko tämän ajan James oli mietiskellyt, ja nyt hän kysyi isännältään ja veljeltään, mitä tämä oli maksanut tuosta Montpellier Squaren talosta. Hän itse oli parin viime vuoden ajan katsellut erästä sikäläistä taloa, mutta sille oli pantu niin kova hinta.

Vanha Jolyon kertoi kauppansa yksityiskohdat.

»Kahdenkymmenen kahden vuoden kiinnitys?» toisti James. »Sama talo, jota minä havittelin — sinä maksoit siitä liikoja!»

Vanha Jolyon rypisti kulmiaan.

»Ei siltä että minä sitä tahtoisin», sanoi James kiireesti, »ei se siitä hinnasta sovellu minun tarkoituksiini. Soames tuntee talon, niin — hän tulee sanomaan sinulle, että se on liian kallis — hänen mielipiteellään on arvoa.»

»Minä», vastasi vanha Jolyon, »en välitä hänen mielipiteestään viikunan vertaa.»

»No niin», mutisi James, »sinä tahdot kulkea omaa tietäsi — se on hyvä mielipide. Hyvästi! Me ajamme Hurlinghamiin. Minulle kerrottiin, että June lähtee Walesiin. Sinä olet yksinäinen huomenna. Kuinka saat aikasi kulumaan? Tule meille syömään päivällistä.»

Vanha Jolyon kieltäytyi. Hän meni pääovelle ja katseli heidän sijoittumistaan vaunuihin ja vilkutti hyvästiksi, unohtaen jo harminsa. Rouva James istui perällä kookkaana, majesteettisena, ruskeatukkaisena, hänen vasemmalla puolellaan Irene, ja molemmat miehet istuivat edessä, vastapäätä vaimojaan, ikäänkuin odottaen jotakin. Huojuen ja nytkähdellen vieterityynyillään, ääneti, keinahtaen vaunujen joka liikkeestä — sellaisina näki vanha Jolyon heidän ajavan pois auringonpaisteessa.

Ajelun aikana rouva James katkaisi hiljaisuuden.

»Oletteko koskaan nähneet sellaista kokoelmaa peräti merkillisiä ihmisiä?»

Soames vilkaisi häneen silmäluomiensa alta, nyökäytti päätään ja huomasi Irenen tutkimattoman katseen salaa kohdistuneen itseensä. On hyvin todennäköistä, että jokainen Forsyten perheen haara teki tuon saman huomautuksen ajaessaan kotiin vanhan Jolyonin kutsuista.

Viimeisten lähtevien vieraitten joukossa neljäs ja viides veli, Nicholas ja Roger, kävelivät yhdessä pois suunnaten askelensa Hyde Parkin laitaa pitkin Praed Streetin maanalaisen junan asemaa kohti. Kuten muillakin määrättyyn ikään päässeillä Forsyteillä oli heillä omat vaunut, eivätkä he koskaan ottaneet vuokra-ajuria, jos suinkin voivat olla ilman.

Päivä oli kaunis, puiston puut kesäkuun puolivälin täydessä kauneudessa ja lehtevyydessä. Veljekset eivät näyttäneet panevan merkille tuota ilmiötä, joka kuitenkin lisäsi kävelyn ja seurustelun rattoisuutta.

»Niin», sanoi Roger, »hän on kaunis nainen, tuo Soamesin vaimo. Minulle on sanottu, että he eivät tule toimeen keskenään.»

Tällä veljellä oli korkea otsa ja parempi väri kuin kellään muulla Forsytella. Hänen vilkkaat harmaat silmänsä mittailivat tien varrella olevien talojen julkisivuja, ja silloin tällöin hän nosti sateenvarjoaan ja »kiikaroi», kuten hän sanoi, erilaisia korkeuksia.

»Hänellä ei ollut rahaa», vastasi Nicholas.

Hän itse oli nainut ison kasan rahaa, jonka hän, koska silloin vielä oli tuo kulta-aika ennen Naineen Naisen Omaisuuslakia, oli onnellisesti kyennyt panemaan hyödylliseen käytäntöön.

»Mikä hänen isänsä oli?»

»Heron hänen nimensä oli, professori, muistaakseni.»

Roger ravisti päätään.

»Siitä ei tule rahaa», sanoi hän.

»Sanotaan, että hänen äitinsä isä teki sementtiä.»

Rogerin kasvot kirkastuivat.

»Mutta hän joutui vararikkoon», jatkoi Nicholas.

»Ahaa», huudahti Roger, »Soames saa vielä vaikeuksia Irenestä, sano minun sanakseni, hän saa vaikeuksia — tuo nainen on tullut niin oudon näköiseksi.»

Nicholas nuoli huuliaan.

»Hän on kaunis nainen», ja hän tyrkkäsi syrjään erään kadunlakaisijan.

»Kuinka Soames sai hänet käsiinsä?» kysyi Roger nyt. »Hänen pukunsa maksavat miehelle varmaan paljon rahaa!»

»Ann kertoo», vastasi Nicholas, »että Soames oli puoli hulluna hänen tähtensä. Irene antoi hänelle viisi kertaa rukkaset. James on hermostunut, sen näkee.»

»Ah», sanoi Roger taas, »Jamesia tulee sääli, hänellä oli vaikeuksia jo Dartiesta.» Liikunto koroitti hänen miellyttävää väriään, hän heilutti sateenvarjoa silmiensä tasolle tavallista useammin. Myös Nicholasin kasvoilla oli hilpeä ilme.

»Liian kalpea minun makuuni», sanoi hän, »mutta vartalo on suurenmoinen.»

Roger ei vastannut.

»Minä sanoisin, että hän on hienostunut», sanoi hän vihdoin — se oli korkein ylistys Forsyten sanakirjassa. »Tuo nuori Bosinney ei koskaan tulee kelpaamaan mihinkään. Burkittillä kerrottiin, että hän on noita taiteilijavekkuleita — aikoo uudistaa englantilaisen arkkitehtuurin. Siitä ei lähde rahaa! Minä tahtoisin kuulla mitä Timothy sanoo siihen.»

He tulivat asemalle.

»Missä luokassa lähdet? Minä toisessa.»

»Ei toista minulle», sanoi Nicholas, »eihän sitä koskaan voi tietää, mitä seuraa siellä saa.»

Hän otti ensi luokan lipun Notting Hill Gateen, Roger toisen luokan South Kensingtoniin. Kun juna minuuttia myöhemmin tuli, veljet erosivat ja menivät kumpikin osastoonsa. Kumpikin oli pahoillaan siitä, että toinen ei ollut voinut muuttaa tapojansa saadakseen vähän kauemmin olla hänen seurassaan, mutta Rogerin ajatuksissa pettymys sai tämän muodon:

»Aina sama uppiniskainen sälli, tuo Nick.»

Ja Nicholas lausui sen itselleen näin:

»Aina sama riitapussi, tuo Roger.»

Forsyteissa oli vähän hempeämielisyyttä. Kuinka heillä olisi ollutkaan aikaa olla hempeämielisiä suuressa Lontoossa, jonka he olivat valloittaneet ja johon he olivat uponneet?

2. VANHA JOLYON LÄHTEE OOPPERAAN

Kello viiden ajoissa seuraavana päivänä vanha Jolyon istui yksinään, sikaari huulten välissä, ja viereisellä pöydällä kupillinen teetä. Hän oli väsynyt, ja uni valtasi hänet ennen sikaarin loppumista. Kärpänen istahti hänen tukalleen, hänen hengityksensä kuului untelossa hiljaisuudessa raskaalta, hänen ylähuulensa puhaltui ylös ja alas valkeitten viiksien alla. Suonikkaan ja kurttuisen käden sormien välistä sikaari putosi tyhjään lieteen ja paloi loppuun.

Pimeä pieni työhuone, jonka ikkunoista värilliset ruudut sulkivat näköalan, oli täynnä tummanvihreätä samettia ja raskasuurteista mahonkia — tästä kalustosta oli vanhan Jolyonin tapa sanoa: »En ihmettelisi, vaikka siitä vielä kerran maksettaisiin iso hinta!»

Oli hauska ajatella, että hän myöhemmin elämässä voisi saada tavaroistaan enemmän kuin oli maksanut.

Siinä rikkaassa ruskeassa ilmakehässä, joka oli luonteenomainen Forsytein talojen perähuoneille, hänen suuri, valkotukkainen, korkeaselkäisen tuolin pieluksella lepäävä päänsä oli kuin Rembrandtin maalaus, mutta tätä vaikutelmaa haittasivat viikset, jotka antoivat sotilaallisen ilmeen hänen kasvoilleen. Vanha kello, joka oli ollut hänen seurassaan jo ennen viisikymmentä vuotta sitten tapahtunutta naimisiinmenoa, tikutti edelleen merkiten kateellisena muistiin sekunnit, jotka iäksi liukuivat pois vanhalta isännältä.

Hän ei ollut koskaan välittänyt tästä huoneesta, hän tuskin kävi siinä vuoden mittaan muuten kuin hakemassa sikaareja japanilaisesta nurkkakaapista, ja nyt huone kosti puolestaan.

Hänen ohimonsa, jotka katonräystään tavoin erottuivat alapuolella olevasta ontelosta, poskiluut ja leuka, kaikki tulivat terävämmiksi hänen nukkuessaan, ja kasvoille oli ilmaantunut tunnustus, että hän on vanha mies.

Hän heräsi. June oli poissa! James oli sanonut, että hän tulisi tuntemaan olonsa yksinäiseksi. James oli aina ollut raukka. Hän muisti tyydytyksekseen, että oli ostanut tuon talon Jamesin nenän edestä. Oikein hänelle, miksi oli takertunut hintaan? Se mies ei sitten ajatellut muuta kuin rahaa. Oliko hän sittenkin maksanut liikoja? Talo vaati paljon korjauksia. — Hän löi vetoa, että hän tarvitsisi kaikki rahansa, ennenkuin oli selviytynyt Junen asioista. Hänen ei olisi ikinä pitänyt suostua tähän kihlaukseen. June oli tavannut tuon Bosinneyn Baynesilla — Baynes ja Bildeboy, arkkitehdit. Vanha Jolyon luuli tietävänsä, että Baynes, jonka hän tunsi — akkamainen mies muuten — oli vaimonsa kautta tuon nuoren miehen setä. Tämän jälkeen June oli aina juossut mainitun nuoren miehen perässä, ja kun se tyttö sai jotakin päähänsä, ei mikään pidättänyt häntä. Hän seurusteli nyt alituiseen kaikenlaisten maksukyvyttömien nuorukaisten kanssa. Miehellä ei ollut rahaa, mutta kihloihin piti vain mennä hänen kanssaan — tuollaisen tyhjänpäiväisen, epäkäytännöllisen otuksen, joka tulisi panemaan itsensä loputtomiin vaikeuksiin.

June oli kerran huolettomaan tapaansa tullut hänen luokseen ja sanoa päräyttänyt koko asian. Sitten hän oli vielä lisännyt, ikäänkuin se olisi jokin lohdutus:

»Hän on niin mainio, hän on usein elänyt kaakaolla koko viikon.»

»Paneeko hän sinutkin elämään kaakaolla?»

»Ei toki, hän pääse vauhtiin nyt.»

Vanha Jolyon oli ottanut sikaarin vaikeitten viiksiensä alta, joitten latvoissa oli kahvin jälkiä, ja katsellut häntä, tuota pientä tytönhiukkasta, joka oli iskenyt niin lujan otteen hänen sydämeensä. Hän tiesi »vauhdeista» enemmän kuin pojantytär. Mutta tämä oli kietonut käsivartensa hänen polviensa ympäri ja hankasi leukaansa häntä vasten, niin että siitä tuli kehräävän kissan ääni. Ja vanha Jolyon oli kopauttanut tuhan sikaaristaan ja puhjennut hermostuneen epätoivoisena sanomaan:

»Sinä olet aina kaltaisesi, sinä et tule tyytymään ennen kuin saat tahtosi läpi. Jos sinä tahdot joutua vaikeuksiin, ei sille mitään mahda. Minä pesen käteni tästä asiasta.»

Ja niin hän oli pessyt kätensä, asettaen vain sen ehdon, että he eivät menisi naimisiin ennenkuin Bosinneylla olisi ainakin neljäsataa vuodessa.

»Minä en kykene antamaan sinulle kovinkaan paljoa», oli hän sanonut — lausemuoto, johon June ei ollut tottumaton. »Ehkä tuo Mikä-hänen-nimensä-nyt-oli hankkii kaakaon.»

Hän oli tuskin nähnyt tyttöä senjälkeen kun tämä alkoi. Ikävä juttu! Hänellä ei ollut pienintäkään tarkoitusta antaa Junelle paljon rahaa sitä varten että mies, josta hän ei tietänyt mitään, kykenisi elämään joutilaana. Sellaista hän oli nähnyt ennenkin, eikä siitä tullut mitään hyvää. Pahinta kaikesta oli, ettei hän vähääkään voinut toivoa horjuttavansa tytön päätöstä, sillä June oli itsepäinen kuin muuli, oli ollut lapsesta saakka. Hän ei käsittänyt, mihin tämä päättyisi. Heidän pitäisi leikata takki kankaan mukaan. Hän ei taipuisi, ennenkuin näkisi nuorella Bosinneylla omat tulot. Hänestä oli niin pikivarmaa, että June joutuisi vaikeuksiin tuon miehen kanssa, joka ei ymmärtänyt rahasta enempää kuin lehmä. Tuonnekin nyt piti syöksyä Walesiin katsomaan nuoren miehen tätejä. Vanha Jolyon oli täysin varma siitä, että he olivat vanhoja kissoja.

Ja vanha Jolyon tuijotti liikkumattomana seinään. Jolleivät silmät olisi olleet auki, olisi luullut hänen nukkuvan… Olipa sekin ajatus, että tuo nuori nulikka Soames voisi antaa hänelle neuvoja! Soames oli aina ollut nulikka, nenä pystyssä! Hän aikoi kai nyt ruveta esiintymään varakkaana miehenä, jolla on talo maalla! Varakas mies! Pyh! Niin kuin isänsä, niin oli hänkin aina nuuskimassa hyviä kauppoja, senkin kylmäverinen nuori konna!

Hän nousi, meni kaapille ja alkoi järjestelmällisesti täyttää sikaarikoteloaan tuoreesta laatikosta. Ne eivät hinnaltaan olleet huonoja, mutta tähän aikaan ei voinut saada hyvää sikaaria, ei mitään, mikä olisi likikään vetänyt vertoja noille vanhoille Hansonin ja Bridgerin Superfinos-sikaareille. Siinä oli sikaari!

Ajatus kantoi salaisen tuoksun tavoin hänet takaisin noihin ihmeellisiin Richmondin iltoihin, jolloin hän päivällisen jälkeen istui polttelemassa »Kruunun ja Valtikan» pengermällä Nicholas Treffryn ja Traquairin ja Jack Herringin ja Anthony Thornworthyn kanssa. Kuinka hyviä hänen sikaarinsa olivat silloin! Vanha Nick parka! — kuollut, ja Jack Herring — kuollut, ja Traquair — kuollut tuon vaimonsa vuoksi, ja Thornworthy — kovin raihnas (ei ihme, hänen ruokahalullaan).

Kaikista noitten aikojen tovereista hän yksin näytti olevan jäljellä, paitsi tietysti Swithin, ja hän taas oli niin vimmatun lihava ettei hänestä ollut mihinkään.

Vaikeata uskoa, että siitä oli niin pitkä aika; hän tunsi itsensä vielä nuoreksi! Kaikista ajatuksista, kun hän seisoi siinä laskemassa sikaarejaan, tämä oli voimakkain, katkerin. Tuo valkopäinen, yksinjäänyt mies oli pysynyt nuorena ja vihreänä sydämeltään. Ja nuo sunnuntai-iltapäivät Hampsteadin nummella, kun nuori Jolyon ja hän lähtivät verryttelemään itseään Highgaten Spaniard's Roadille, Child's Hilliin ja takaisin nummelle taas ja sitten päivälliselle Jack Straw's Castleen — kuinka ihania hänen sikaarinsa olivat silloin! Ja minkälainen ilma! Nyt ei kannattanut puhua ilmasta.

Kun June oli viisivuotias tyllerö ja isoisä vei hänet joka toinen sunnuntai Eläintarhaan, pois noiden kahden hyvän naisen, äidin ja isoäidin, seurasta, ja karhuhäkin ääressä pisti sateenvarjonsa kärkeen vehnäkakkuja tytön lempikarhuja varten — kuinka makeita hänen sikaarinsa olivatkaan silloin!

Sikaarit! Hän ei ollut edes onnistunut elämään kauemmin kuin makuaistinsa — tuo kuuluisa kitalaki, jonka kautta miehet viisikymmenluvulla vannoivat, ja puhuessaan hänestä sanoivat: »Forsyte — paras kitalaki koko Lontoossa!» Tuo kitalaki, joka tavallaan oli aiheuttanut hänen varallisuutensa — rikastuttanut kuuluisat teemiehet Forsyten ja Treffryn, joitten teessä, niinkuin ei kenenkään muun, oli romanttinen arooma, aivan omituisen aitouden viehätys. Forsyten ja Treffryn cityläisen liiketalon yllä oli leijaillut yritteliäisyyden ja salaperäisyyden henki, erikoiskauppojen, jotka solmittiin erikoislaivoilla erikoisissa satamissa erikoisten itämaalaisten kanssa.

Hän oli pannut työtä tuohon yritykseen! Siihen aikaan miehet tekivät työtä — nämä nykyiset kukonpojat tuskin tunsivat tuon sanan merkitystä. Hän oli perehtynyt joka yksityisseikkaan, ottanut selville kaiken asiaankuuluvan, istunut työssä väliin koko yön. Ja hän oli aina valinnut asiamiehensä itse, ylpeillyt siitä. Hänen tarkka silmänsä, oli hänen tapanaan sanoa, oli hänen menestyksensä salaisuus, ja tämän mestarillisen valintakyvyn harjoittaminen oli ollut ainoa puoli työstä, josta hän todella oli pitänyt. Ei tämä muuten ollut mikään ura niin taitavalle miehelle kuin hän. Nytkin, kun liike oli muutettu osakeyhtiöksi ja oli menossa alaspäin (hän oli luopunut osakkeistaan jo kauan sitten), hän tunsi kipeätä ikävää ajatellessaan tuota aikaa. Kuinka paljon parempaa hän olisi voinut tehdä! Hän olisi menestynyt loistavasti oikeussalissa. Parlamenttiehdokkuuttakin hän oli ajatellut. Kuinka usein olikaan Nicholas Treffry sanonut hänelle: »Sinä voisit tehdä mitä hyvänsä, Jo, jollet olisi niin helkkarin varovainen.» Vanha kunnon Nick! Niin hyvä mies, mutta hurja luonnoltaan. Kuuluisa Treffry! Hän ei ollut koskaan varonut itseään. Niinpä hän kuolikin. Vanha Jolyon laski sikaarejaan käsi varmana, ja hänen mieleensä juolahti ajatus, olisiko hän kenties pitänyt liiaksi huolta itsestään.

Hän pani sikaarikotelon povitaskuun, napitti takkinsa ja nousi pitkiä portaita makuuhuoneeseensa nojaten vuoroin toiseen vuoroin toiseen jalkaan ja pitäen kiinni kaidepuusta. Talo oli liian suuri. Kun June menisi naimisiin, mikäli hän nyt tulisi menemään naimisiin tuon miehen kanssa, niinkuin hän otaksui, antaisi vanha Jolyon talon vuokralle ja asettuisi itse vuokrahuoneisiin. Kannattiko pitää puolta tusinaa palvelijoita, jotka söivät pakahtuakseen?

Hovimestari tuli kellon soidessa — iso, parrakas mies, pehmeä astunta ja erikoinen taito olla hiljaa. Vanha Jolyon käski häntä ottamaan iltapuvun esille, hän aikoi mennä päivälliselle klubiin.

»Kuinka kauan sitten vaunut palasivat kotiin saattamasta June neitiä asemalle? Kahdeltako? Käske sitten valjastamaan puoli seitsemältä.»

Klubi, johon vanha Jolyon seitsemän lyönnillä astui, oli noita ylemmän keskiluokan poliittisia yhtymiä, jotka ovat nähneet parempia päiviä. Vaikka siitä oli puhuttu paljon, tai kenties siksi että siitä oli puhuttu, se osoittautui kiusallisen elinvoimaiseksi. Ihmiset olivat väsyneet sanomaan, että »Erimieliset» veti viimeisiä virsiään. Myöskin vanhan Jolyonin tapoihin kuului sanoa niin, mutta kuitenkin hän halveksui tätä tosiseikkaa tavalla, joka todellakin voi ärsyttää jonkun hyvinvoivan klubin jäseniä.

»Ettäs viitsitkin pitää nimesi siinä», sanoi Swithin usein syvästi pahentuneena. »Miksi et liity 'Polyglottiin'? Parempaa viiniä kuin meidän Heidsieckimme et saa mistään koko Lontoosta kahdellakymmenellä shillingillä pullo.» Ja alentaen ääntään hän lisäsi: »Sitä on jäljellä vain viisi tuhatta tusinaa. Minä juon sitä elämäni joka ilta.»

»Minä ajattelen asiaa», vastasi siihen vanha Jolyon, mutta kun hän ajatteli asiaa, oli siinä aina tuo viidenkymmenen guinean sisäänpääsymaksu, ja häneltä menisi neljä tai viisi vuotta ennenkuin hän pääsisi jäseneksi. Niinpä hän ajatteli asiaa edelleen.

Hän oli liian vanha ollakseen vapaamielinen, oli aikaa sitten lakannut uskomasta klubinsa poliittisiin oppeihin, oli vieläpä tiettävästi sanonut niitä »viheliäiseksi roskaksi», ja kuitenkin häntä huvitti edelleen pysyä jäsenenä klubissa, jonka periaatteet olivat niin täysin vastakkaiset hänen omilleen. Hän oli aina halveksinut koko paikkaa, johon oli liittynyt monta vuotta sitten, kun häneltä kiellettiin pääsy »Hotch Potch»-klubiin siksi, että hän kuului »liikemaailmaan». Ikäänkuin hän ei olisi yhtä hyvä kuin kuka tahansa heistä! Hän tietysti halveksi klubia, joka otti hänet. Jäsenet olivat vaivaista joukkoa, monet Citymiehiä — kaupanvälittäjiä, asianajajia, vasaramiehiä, tiesi mitä! Kuten useimmat voimakasluonteiset, mutta ei erittäin omaperäiset miehet vanha Jolyon piti vähäisessä arvossa sitä luokkaa, johon hän itse kuului. Hän noudatti uskollisesti heidän tapojaan, niin seuraelämässä kuin muualla, ja salaisesti hän piti heitä »mitättömänä joukkona».

Vuodet ja filosofia, jota hänelläkin oli oma annoksensa, olivat himmentäneet muiston »Hotch-Potch»-klubissa kärsitystä tappiosta, ja nyt tämä oli hänen ajatuksissaan saanut klubien kuningattaren aseman. Hän olisi itse ollut sen jäsenenä kaikki nämä vuodet, mutta hänen ehdottajansa, Jack Herring, oli suorittanut työnsä niin kömpelösti, että he eivät tienneet mitä tekivät pysyttäessään hänet ulkopuolella. Eikös vain hänen poikansa jo ollut heti tullut hyväksytyksi, ja hän luuli että poika oli vieläkin jäsen, hän oli kahdeksan vuotta sitten saanut häneltä siellä päivätyn kirjeen.

Hän ei ollut käynyt »Erimielisissä» kuukausiin, ja talo oli sillävälin saanut tuollaisen kirjavan koristelun, jonka ihmiset kustantavat vanhoille taloille ja vanholle laivoille, kun ovat kärkkäät myymään ne.

»Typerä väri tupakkahuoneessa!» hän ajatteli. »Ruokasali on hyvä.»

Ruokasalin pimeä suklaanruskea, jota vaaleanvihreä tehosti, pani hänen mielikuvituksensa liikkeelle.

Hän tilasi päivällistä ja istahti samaan nurkkaan, ehkä saman pöydänkin ääreen (asiat eivät paljoa edistyneet »Erimielisissä», vaikka klubi oli miltei radikaalinen mielipiteiltään), missä hän ja nuori Jolyon istuivat kaksikymmentä viisi vuotta sitten, kun hän loma-aikoina vei pojan Drury Laneen.

Poika oli rakastanut teatteria, ja vanha Jolyon muisteli kuinka hän istui vastapäätä, peittäen kiihtymyksensä huolelliseen, mutta läpinäkyvään välinpitämättömyyteen.

Hän tilasi itselleen vielä saman päivällisen, minkä poika aina oli valinnut — lientä, pikkusilliä, kyljyksiä, tortun. Ah, jospa hän istuisi tuossa vastapäätä nyt!

He kaksi eivät olleet kohdanneet toisiaan neljääntoista vuoteen. Eikä tämä ollut ensimmäinen kerta noiden neljäntoista vuoden aikana, jolloin vanha Jolyon tuumaili, olisiko kenties hänessä jotakin moitittavaa tuon poikansa asian yhteydessä. Onneton rakkausjuttu tuon kauniin keimailijan Danaë Thornworthyn, nyt Danaë Pellew, Anthony Thornworthyn tyttären kanssa oli umpimähkään viskannut hänet Junen äidin syliin. Isän olisi ehkä pitänyt estää heidän avioliittonsa, he olivat liian nuoria, mutta saatuaan tuon kokemuksen Jo'n herkkätunteisuudesta hän oli liiankin kärkäs näkemään hänet naimisissa. Ja neljän vuoden päästä oli romahdus tullut! Oli tietysti mahdotonta hyväksyä pojan käytöstä tässä romahduksessa; järki ja kasvatus — tuo kahden mahtavan tekijän yhdistelmä, joka kannatti hänen periaatteitaan — sanoivat hänelle, että se oli mahdotonta, mutta hänen sydämensä napisi vastaan. Koko jutun julma tunnottomuus ei ottanut huomioon sydämiä. Siinä oli June, tuo kultatukkainen pieni hiukkanen, joka oli kiivennyt kokonaan hänen syliinsä, kietoutunut ja punoutunut hänen olemukseensa — hänen sydämeensä, joka oli luotu sellaiseksi, että siitä tuli hentojen ja avuttomien olentojen leikkikalu ja suosittu turvapaikka. Luonteenomaisella vaistollaan hän tajusi, että hänen oli luovuttava toisesta tai toisesta, puolinaiset toimenpiteet eivät kelpaisi tässä tilanteessa. Siinä juuri oli sen traagillisuus. Ja hento, avuton olento pääsi voitolle. Hän ei tahtonut juosta jäniksen kanssa ja ajaa takaa koirien kanssa, ja niin hän sanoi pojalleen hyvästit.

Nuo hyvästit olivat kestäneet tähän asti.

Hän oli tarjoutunut edelleen maksamaan supistettua elatusrahaa nuorelle Jolyonille, mutta sitä ei ollut otettu vastaan, ja ehkä tämä kielto oli pahoittanut hänen mieltään enemmän kuin mikään muu, sillä se oli vienyt häneltä viimeisenkin keinon osoittaa patoutunutta hellyyttään, ja heidän epäsovustaan oli olemassa todistus niin vankka ja käsinkosketeltava kuin minkä vain rahallinen sitoumus, tarjous tai kielto, voi antaa.

Päivällisessä ei ollut makua. Samppanja-annos oli kuiva ja karvas, ei vetänyt vertoja vanhojen aikojen Veuve Clicquot'lle.

Kahvikupin ääressä hän alkoi miettiä oopperaanmenoa. Niinpä hän luki Times'istä — hän ei luottanut muihin lehtiin — illan ohjelman. Se oli »Fidelio».

Onneksi ei mikään noista uusmuotisista saksalaisista pantomiimeista, joita tuo mies Wagner teki.

Hän pani päähänsä vanhan oopperahatun, joka käytöstä litistyneine lierineen ja laajoine mittasuhteineen oli kuin suurempien päivien vertauskuva, veti käsiinsä vanhan parin hyvin ohuita lavendelinvärisiä kauriinnahkakäsineitä, jotka vahvasti tuoksuivat venäläiseltä nahalta, koska ne tavallisesti olivat hänen päällystakkinsa taskussa sikaarilaatikon läheisyydessä, ja astui ajurin vaunuihin.

Vaunut ratisivat iloisesti pitkin katuja, joitten tavatonta vilkkautta vanha Jolyon hämmästyi.

»Hotellit mahtavat ansaita hirmuisesti», ajatteli hän. Muutamia vuosia sitten ei ollut olemassa yhtäkään noista suurista hotelleista. Hän omisti tyydyttävän ajatuksen parille tontille, jotka hänellä oli lähistöllä. Niitten arvo mahtoi nousta ihan hyppyaskelin! Tällainen liike!

Mutta näistä ajatuksista hän liukui noihin omituisiin epäpersoonallisiin mietteisiin, jotka eivät olleet vähääkään luonteenomaisia Forsyteille ja joissa osittain piili hänen vallitsevan asemansa salaisuus. Mitä atomeja ihmiset ovat, ja kuinka heitä on paljon! Ja mitä heistä kaikista tulee?

Hän kompastui astuessaan pois vaunuista, maksoi miehelle tarkasti taksan mukaan, kulki pilettiluukulle varaamaan permantopaikkansa ja seisoi siinä kukkaro kädessä — hän piti aina rahojaan kukkarossa eikä ollut koskaan hyväksynyt tapaa kantaa niitä irrallaan taskussa, niinkuin monet nykypäivien nuoret miehet tekivät. Lippujenmyyjä kurkotti ulos niinkuin vanha koira kopistaan.

»Kas vain», sanoi hämmästynyt ääni, »siellähän on herra Jolyon Forsyte! Aivan totta. En ole nähnyt teitä, herra, vuosiin. Voi tottakin! Eivät ole ajat niinkuin ennen. Te ja veljenne ja tuo vasaramies — herra Traquair, ja herra Nicholas Treffry — teillä oli täältä tilattuina kuusi tai seitsemän permantopaikkaa säännöllisesti joka huvikausi. Entä kuinka te voitte, herra? Me emme tule nuoremmiksi.»

Väri tummeni vanhan Jolyonin silmissä, hän maksoi guineansa. Häntä ei ollut unohdettu. Hän marssi sisään alkusoiton soidessa kuin vanha sotaratsu taisteluun.

Hän pani kokoon oopperahattunsa, istuutui, veti lavendelihansikkaat käsistään vanhan tavan mukaan ja pani silmälasit silmilleen luoden pitkän katseen huoneen ympäri. Hän pudotti vihdoin lasit kokoonlyödylle hatulleen ja kiinnitti katseensa väliverhoon. Kipeämmin kuin koskaan hän tunsi, että hänen aikansa oli ollut ja mennyt. Missä olivat kaikki naiset, kauniit naiset, joita sali ennen oli tulvillaan? Missä oli tuo vanha tunne sydämessä, kun hän odotti jonkun suuren laulajan esiintymistä? Missä tuo päihdyttävä elämän hurma ja hänen oma kykynsä nauttia kaikesta?

Aikansa suurin oopperassakävijä! Nyt ei enää ollut mitään oopperaa! Tuo viheliäinen Wagner oli pilannut kaikki, ei sävelmiä jäljellä, ei ääniä laulamassa niitä! Ah, noita ihmeellisiä laulajia! Poissa! Hän istui katsellen tuttuja kohtauksia, turtumuksen tunne sydämessä.

Hopeakiharasta korvan takana hamaan pehmeävartisen kiiltonahkakengän verhoaman jalan asentoon ei vanhassa Jolyonissa ollut mitään kömpelöä eikä heikkoa. Hän oli yhtä suora — melkein — kuin noina vanhoina aikoina, jolloin hän tuli oopperaan joka ilta. Hänen näkönsä oli yhtä hyvä — melkein yhtä hyvä. Mutta mikä väsymyksen ja pettymyksen tunne!

Hänellä oli kaiken ikänsä ollut tapa nauttia epätäydellisistäkin seikoista — ja epätäydellistä oli ollut paljon — hän oli nauttinut kaikesta kohtalaisesti, sen verran että pysyi nuorena. Mutta nyt oli nauttimiskyky tiessään, filosofia tiessään ja jäljellä vain tuo kauhea tunne, että kaikki oli mennyttä. Ei edes Vangittujen kuoro, ei Florianin laulu kyennyt haihduttamaan hänen yksinäisyytensä varjoa.

Jospa Jo vain olisi hänen kanssaan! Pojan täytyi olla nelikymmenvuotias nyt. Hän oli kadottanut neljätoista vuotta ainoan poikansa elämästä. Eikä Jo enää ollut yhteiskunnallinen paaria. Hän oli naimisissa. Vanha Jolyon ei ollut voinut pidättäytyä ilmaisemasta hyväksymistään, vaan oli lähettänyt pojalleen 500 punnan pankkiosoituksen naimisiinmenon kunniaksi. Pankkiosoituksen oli palauttanut »Hotch Potch»-issa päivätty kirje seuraavin sanoin:

»Rakkahin Isä!

Jalomielinen lahjasi oli tervetullut merkki siitä, että pahempaakin voisit minusta ajatella. Palautan sen, mutta jos mielestäsi olisi sopivaa asettaa rahat tuon pikku veitikan nimiin (sanomme häntä Jollyksi), joka kantaa ristimänimeämme ja suosiollisesti myös sukunimeämme, olisin hyvin iloinen.

Toivon koko sydämestäni, että terveytesi on yhtä hyvä kuin ennenkin.

Rakastava poikasi

Jo.»

Kirje oli niin pojan tapainen. Hän oli aina ollut ystävällinen sielu.
Vanha Jolyon oli vastannut näin:

»Rakas Jo!

Summa (500 puntaa) on pantu kirjoihini poikasi hyväksi, Jolyon Forsyten nimelle, ja kasvaa se asianmukaista korkoa viiden prosentin mukaan. Minä toivon, että menestyt. Terveyteni on toistaiseksi pysynyt hyvänä.

Rakkain terveisin hellä isäsi

Jolyon Forsyte.»

Ja joka vuoden tammikuun ensimmäisenä päivänä hän oli lisännyt summaan satasen ja korot. Summa oli kohoamassa — ensi uudenvuoden päivänä se olisi jo tuhatviisisataa ja ylikin! Ja vaikea on sanoa, kuinka paljon tyydytystä hän oli saanut tuosta vuosittaisesta sijoituksesta. Mutta kirjeenvaihto oli loppunut.

Huolimatta rakkaudestaan poikaansa, huolimatta vaistosta, joka osaksi oli synnynnäinen, osaksi, niinkuin tuhansilla hänen luokkaansa kuuluvilla, tulos alituisesta liikeasiain hoidosta ja valvomisesta ja joka sai hänet arvostelemaan ihmisen käytöstä pikemmin tulosten kuin periaatteitten mukaan, hänen sydämensä pohjalla oli eräänlainen epämukavuuden tunne. Hänen poikansa olisi näissä olosuhteissa pitänyt mennä hunningolle, se laki esitettiin kaikissa romaaneissa, saarnoissa ja näytelmissä mitä hän ikinä oli lukenut, kuullut tai nähnyt.

Saatuaan pankkiosoituksen takaisin hänestä tuntui, että jotakin oli hullusti. Miksi hänen poikansa ei ollut mennyt hunningolle? Mutta kuka osaisi sanoa?

Hän oli kuullut, tietenkin — itse asiassa hän oli pannut tehtäväkseen ottaa sen selville— että Jo asui St. John's Woodissa, että hänellä oli pieni talo ja puutarha Wistaria Avenuen varrella, että hän vei vaimonsa seurapiireihin — merkillinen seurapiiri, epäilemättä — ja että heillä oli kaksi lasta tuo pikkumies, jota he sanoivat Jollyksi (olosuhteisiin katsoen nimi tuntui kyynilliseltä, ja vanha Jolyon sekä pelkäsi että vieroksui kyynillisyyttä), ja tyttö nimeltä Holly, joka oli syntynyt heidän naimisiinmenonsa jälkeen. Kuka osaisi sanoa hänelle, minkälaisissa oloissa hänen poikansa todella eli? Hän oli sijoittanut edullisesti äidinisältään perimänsä tulot ja ruvennut alikirjuriksi Lloydiin, hän maalasi myös tauluja — vesiväreillä. Vanha Jolyon tiesi tämän, sillä hän oli viekkaasti ostellut niitä aika-ajoin, onnistuttuaan näkemään poikansa nimimerkin erään Thamesjokea esittävän taulun alakulmassa välityskauppiaan ikkunassa. Hän luuli niitä huonoiksi eikä nimimerkin vuoksi ripustanut niitä seinälleen, vaan piti lukittuina piironkilaatikossa.

Suuressa oopperatalossa hänet valtasi hirvittävä halu nähdä poikansa. Hän muisti niitä päiviä, jolloin hän oli tottunut keinuttamaan ruskeapukuista palleroa edestakaisin jalkojensa kaaren alla, aikoja, jolloin hän juoksi pojan ponihevosen vieressä opettaen häntä ratsastamaan, sitä päivää, jolloin hän ensi kerran vei hänet kouluun. Hellä, kultainen pikku veitikka se poika oli ollut! Etoniin jouduttuaan hän oli ehkä vähän liiaksikin saanut sitä haluttua käyttäytymistaitoa, jota vanha Jolyon tiesi hankittavan vain sellaisissa paikoissa ja suurin kustannuksin, mutta mukava toveri hän oli aina ollut. Aina seurana, vieläpä Cambridgen jälkeen — vähän kaukainen kenties jo silloin, kiitos saamiensa etujen. Vanhan Jolyonin tunteet julkisia koulujamme ja opistojamme kohtaan eivät koskaan horjuneet, ja hänessä säilyi liikuttava ihailun ja epäluulon asenne siihen maamme ylimmille sovellettuun järjestelmään nähden, johon hänellä itsellään ei ollut ollut onni osallistua… Nyt kun June oli lähtenyt ja jättänyt tai melkein jättänyt hänet, olisi ollut suuri lohdutus nähdä taas poika. Tuntien itsensä vikapääksi kavallukseen perhettään, periaatteitaan, luokkaansa kohtaan vanha Jolyon kiinnitti katseensa laulajaan. Vaivainen olento — viheliäinen, vaivainen raukka! Ja Florian kuin mikäkin tikku!

Nyt se loppui. Vähästä ne saivat huvia nykyaikana!

Kadun tungoksessa hän sieppasi ajurin erään lihavan ja paljon nuoremman herran nenän edestä, vaikka tämä oli jo pitänyt sitä omanaan. Matka kävi Pall Mallin kautta, ja kulmauksessa, sen sijaan että olisi ajanut Green Parkin läpi, ajuri kääntyi St. James Streetille. Vanha Jolyon pisti kätensä luukun läpi (hän ei voinut sietää, että hänet näin vietiin väärälle tielle), mutta käännyttäessä hän huomasi olevansa vasta päätä »Hotch Potchia», ja kaipuu, joka oli salaa seurannut häntä kaiken iltaa, pääsi vallalle. Hän käski ajuria pysähtymään. Hän menisi sisään ja kysyisi vieläkö Jo kuului klubiin.

Hän meni sisään. Halli oli tarkalleen saman näköinen kuin niihin aikoihin, jolloin hän söi täällä päivällistä Jack Herringin kanssa, ja täällä oli Lontoon paras keittäjä. Ja hän katsoi ympärilleen tuolla terävällä, suoralla katseella, joka kautta elämän oli saanut aikaan, että häntä palveltiin paremmin kuin useimpia muita.

»Vieläkö herra Jolyon Forsyte on klubin jäsen?»

»Kyllä, herra, hän on klubissa nyt. Mikä nimi?»

Vanha Jolyon nolostui.

»Hänen isänsä», sanoi hän.

Ja sanottuaan tämän hän asettui seisomaan selkä uuniin nojaten.

Nuori Jolyon oli pannut hatun päähänsä aikoen lähteä klubista ja kulki juuri eteisen poikki, kun ovenvartija kohtasi hänet. Hän ei ollut enää nuori, tukka vivahti harmaaseen ja kasvot — kapeampi jäljennös isän kasvoista, samat isot, riippuvat viikset — olivat ilmeisesti kuluneet. Hän valahti kalpeaksi. Tämä tapaaminen oli kauhea kaikkien noiden vuosien jälkeen, sillä mikään maailmassa ei ollut niin kauhea kuin kohtaus. He tapasivat ja antoivat kättä toisilleen. Sitten isä sanoi, ääni väristen:

»Kuinka voit, poikani?»

Poika vastasi:

»Kuinka itse voit, isä?»

Vanhan Jolyonin käsi vapisi ohuessa lavendelihansikkaassa.

»Jos sinulla on sama matka», sanoi hän, »voit päästä kyydillä.»

Ja ikäänkuin heillä olisi tapana joka ilta saattaa toisensa kotiin he lähtivät ulos ja astuivat vaunuihin.

Vanhan Jolyonin mielestä poika oli kasvanut. »Tullut joka suhteessa miehekkäämmäksi», oli hänen lausuntonsa. Pojan kasvojen luonnollisen ystävällisyyden peitoksi oli tullut miltei ivallinen naamio, ikäänkuin hän elämänsä olosuhteissa olisi havainnut haarniskan tarpeelliseksi. Piirteet tosin olivat Forsyten, mutta ilme oli pikemminkin sisäänpäin kääntynyt, niin kuin opiskelijalla tai filosofilla. Hänen oli epäilemättä ollut pakko katsoa itseensä aika paljon näiden viidentoista vuoden kuluessa.

Nuorelle Jolyonille ensi vaikutelma isästä oli epäilemättä järkytys — isä näytti niin kuluneelta ja vanhalta. Mutta vaunuissa hän tuskin tuntui muuttuneelta, hänellä oli vielä tuo tuttu levollinen ilmeensä, suora ryhti ja terävä katse.

»Sinä näytät reippaalta, isä.»

»Kohtalaisesti», vastasi vanha Jolyon.

Häntä kiusasi levottomuus, joka hänen mielestään oli puettava sanoiksi. Saatuaan poikansa tuollaisena takaisin, hän tunsi että hänen täytyi saada tietoonsa tämän taloudellinen asema.

»Jo», hän sanoi, »minä tahtoisin tietää minkälaisissa vesissä sinä uit.
Sinä kai olet velkaantunut?»

Hän asetti sanansa tähän muotoon, että pojan olisi helpompi tunnustaa.

Nuori Jolyon vastasi ivallisella äänellään:

»En, en minä ole velkaantunut.»

Vanha Jolyon näki, että poika oli suuttunut, ja kosketti hänen kättään. Hän oli pannut itsensä vaaralle alttiiksi. Se maksoi kuitenkin vaivan, eikä Jo koskaan ollut murjottanut hänelle. He ajoivat vaieten Stanhope Gateen asti. Vanha Jolyon kutsui hänet sisään, mutta nuori Jolyon pudisti päätään.

»June ei ole täällä», kiiruhti isä sanomaan, »lähti vieraisille tänään.
Tiedät kai, että hän on kihloissa?»

»Joko nyt?» mumisi nuori Jolyon.

Vanha Jolyon astui vaunuista ja maksaessaan kyydin hän ensi kerran elämässään antoi ajurille shillingin asemasta sovereignin.

Ajuri pisti rahan suuhunsa, löi hevosta salaa vatsan alle ja kiiruhti tiehensä.

Vanha Jolyon käänsi avainta hiljaa, työnsi oven auki ja viittasi. Poika näki hänen vakavana ripustavan takkinsa naulaan, kasvoilla ilme kuin pikkupojalla, joka aikoo varastaa kirsikoita.

Ruokasalin ovi oli auki, kaasu paloi pienellä liekillä, teetarjottimelle oli nostettu väkiviinalamppu ja aivan sen viereen päivällispöydälle oli nukahtanut kyynillisennäköinen kissa. Vanha Jolyon hätisti sen heti pois. Tapaus oli huojennukseksi hänen tunteilleen, hän kopisteli oopperahattuaan elukan takana.

»Sillä on kirppuja», sanoi hän ja seurasi kissaa toiseen huoneeseen. Pohjakerrokseen vievän hallin oven luona hän hätisteli »Hsst!» useaan kertaan ikäänkuin valvoen kissan lähtöä, kunnes jonkin kummallisen sattuman kautta hovimestari näyttäytyi alhaalla.

»Voit mennä nukkumaan, Parfitt», sanoi vanha Jolyon. »Minä lukitsen ovet itse.»

Kun hän taas palasi ruokasaliin, kulki kissa onnettomuudeksi hänen edellään, häntä pystyssä, julistaen nähneensä läpi tämän pienen tempun, jonka tarkoituksena oli alunpitäen estää hovimestari tulemasta.

Kova kohtalo oli kautta elämän vainonnut vanhan Jolyonin kotoisia sotajuonia.

Nuori Jolyon ei voinut olla hymyilemättä. Hän oli hyvin perehtynyt pilkantekoon, ja tänä iltana kaikki tuntui pilkalta. Välikohtaus kissan kanssa, hänen oman tyttärensä kihlauksen ilmoittaminen. Hänellä ei ollut siis enemmän osuutta tyttäreensä kuin tuohon kissaan! Ja asian runollinen oikeutus tehosi häneen.

»Minkälainen June on nyt?» kysyi hän.

»Tuollainen pieni olento», vastasi vanha Jolyon. »Sanovat häntä minun näköisekseni, mutta se on heidän hullutustaan. Hän on enemmän äitisi näköinen — samat silmät ja tukka.»

»Ahaa, ja onko hän kaunis?»

Vanha Jolyon oli liiaksi Forsyte ylistääkseen vapaasti mitään, varsinkaan mitään, jota hän vilpittömästi ihaili.

»Ei hullumpi — oikea Forsytein leuka. Täällä tulee olemaan yksinäistä kun hän on mennyt, Jo.»

Hänen kasvojensa ilme järkytti nuorta Jolyonia samalla tavoin kuin äsken, hänen ensin nähdessään isänsä.

»Mitä keksit itsellesi nyt, isä? Tyttö kai ei tiedä muusta kuin sulhasestaan?»

»Itselleni?» toisti vanha Jolyon, suuttumuksen sorahdus äänessään.
»Tulee olemaan kurja urakka elää täällä yksin. Minä en tiedä kuinka
se päättyy. Toivoisin helkkariin —» hän hillitsi itsensä ja lisäsi:
»Kysymys on siinä, mitä teen tälle talolle?»

Nuori Jolyon katseli ympärilleen huoneessa. Se oli erikoisen suuri ja autio, koristettu noilla äärettömillä hiljaiselotauluilla, jotka hän muisti poikaiästään — nukkuvia koiria, joitten kuono lepäsi porkkanakimpuilla, joita, samoinkuin sipuleita ja viinirypäleitä, oli asetettu sinne tänne lempeäksi yllätykseksi. Talo oli valkoinen elefantti, mutta hän ei voinut kuvitellakaan, että isä asuisi pienemmässä paikassa, ja yhä enemmän alkoi kaikki tuntua ivalta.

Suuressa nojatuolissaan, jossa oli kirjaa varten tuki, istui vanha Jolyon, perheensä ja luokkansa ja koulukuntansa päämies, tukka valkeana, otsa kuin kupooli, maltillisuuden, järjestyksen ja omaisuusrakkauden edustajana. Yksinäisempää vanhaa miestä ei ollut koko Lontoossa.

Täällä hän istui huoneensa kolkossa mukavuudessa, pelkkänä hyppynukkena suurten voimien käsissä, jotka eivät välittäneet mitään perheestä eivätkä luokasta eivätkä koulukunnasta, vaan liikkuivat peloittavaa kulkuaan kohti tutkimattomia päämääriä. Tällaiselta tilanne näytti nuoresta Jolyonista, jolla oli persoonaton katse.

Vanha isä parka! Tämäkö oli päämäärä, tarkoitus, jota varten hän oli elänyt niin loistavan maltillisesti! Jäädä yksin, tulla vanhemmaksi ja vanhemmaksi ja ikävöidä sielua, jonka kanssa puhua!

Vanha Jolyon vuorostaan katsoi poikaansa. Hän tahtoi puhua monista asioista, joista hän ei ollut voinut puhua kaikkina näinä vuosina. Oli ollut mahdotonta tosissaan uskoa Junelle vakaumustaan siitä, että Soho-kaupunginosan tontit olivat nousussa, levottomuuttaan hänen jo kauan johtamansa Uuden Kivihiiliyhtiön päällysmiehen Pippinin peloittavan hiljaisuuden johdosta, harmiaan amerikkalaisten Golgotha-paperien alituisesta laskusta, tai myös neuvotella siitä, kuinka hän jollakin sopivalla sijoittelulla voisi parhaiten välttää niitä suuria omaisuusveroja, jotka hänen kuolemansa tulisi aiheuttamaan. Kupillinen teetä, jota hän hämmenteli epämääräisesti, vaikutti vihdoin sen, että hän alkoi puhua. Uusi näköala elämään avautui, puhumisen luvattu maa, mistä hän saattoi löytää sataman sekä aavistusten että kaipuun aaltoja vastaan, missä hän voi rauhoittaa sieluaan sillä ooppiumilla, että sai pohtia omaisuutensa pyöristämistä ja ainoan eloonjäävän osuutensa tekemistä ikuiseksi.

Nuori Jolyon oli hyvä kuuntelija, se oli hänen vahva puolensa. Hän piti silmänsä kaiken aikaa kiinnitettynä isän kasvoihin ja teki kysymyksen silloin tällöin.

Kello löi yksi ennenkuin vanha Jolyon oli lopettanut, ja tämän lyönnin kaikuessa hänen periaatteensa tulivat takaisin. Hän otti kellon taskustaan hämmästyneen näköisenä.

»Minun täytyy mennä levolle, Jo», sanoi hän.

Nuori Jolyon nousi ja ojensi kätensä auttaakseen isänsä ylös. Vanhat kasvot näyttivät kuluneilta ja ontoilta taaskin, silmät katsoivat kiinteästi muualle.

»Hyvästi, poikani, muista hoitaa itseäsi.»

Hetkinen kului, ja nuori Jolyon pyörähti kantapäillään ja astui ulos ovesta. Hän saattoi tuskin nähdä, hänen hymynsä vapisi. Koskaan näinä viitenätoista vuotena, aina siitä saakka, jolloin hän ensi kerran oli havainnut, ettei elämä ollut pelkkä liikeasia, hän ei ollut huomannut sitä niin kumman monimutkaiseksi.

3. PÄIVÄLLISET SWITHINILLÄ

Swithinin oranssinvärisen ja vaaleansinisen Hyde Parkiin antavan ruokasalin pyöreä pöytä oli katettu kahdelletoista.

Katon keskeltä riippui jättiläisstalaktiittia muistuttava kristallikruunu, jossa kynttilät paloivat ja joka loi säteilyään suurille kultakehyksisille kuvastimille, sivupöytien marmorilevyille ja raskaille kultatuoleille, joitten istuimet olivat hienoa villakirjailua. Kaikki osoitti tuota kauneuden rakkautta, joka on niin syvälle juurtunut jokaiseen perheeseen, jonka on täytynyt raivata oma tiensä yhteiskuntaan luonnon alhaisemman sydämen läheltä. Swithin ei tosiaankaan sietänyt yksinkertaisuutta ja rakasti kultalakkaa, mikä aina oli leimannut hänet tuttavien joukossa mieheksi, jolla on suurenmoinen, joskin vähän ylellinen maku, ja siitä tietoisuudesta, ettei kenenkään ollut mahdollista astua hänen huoneisiinsa havaitsematta häntä varakkaaksi mieheksi, hän oli ammentanut kestävää ja pitkäaikaista onnea, jonkalaatuista ei kenties mikään muu elämän seikka olisi voinut hänelle tuottaa.

Vetäydyttyään syrjään talojenvälityksestä, mikä ammatti hänen silmissään oli viheliäinen, varsinkin sen huutokaupallinen puoli, hän oli antautunut luontaisille ylimyksen taipumuksilleen.

Hänen myöhäisempien päiviensä täydellinen ylellisyys oli ympäröinyt hänet kuin kärpäsen sokeriin, ja hänen sielussaan, missä hyvin vähän tapahtui aamusta iltaan, yhtyi kaksi omituisesti vastakkaista liikutusta, pysyvä ja luja tyydytys siitä, että hän oli itse raivannut tiensä ja rikastunut, ja tunne siitä, ettei hänen veroisensa miehen koskaan olisi pitänyt sallia työajatusten tahrivan mieltään.

Hän seisoi sivupöydän ääressä valkeassa liivissään, jossa oli suuret kulta- ja onyksinapit, ja katseli palvelijaansa, joka väänsi auki kolmea jäähaarikkoihin upotettua samppanjapulloa. Pystykauluksen kärkien välissä — kaulus teki kipeätä, kun hän liikkui, mutta hän ei olisi mistään hinnasta vaihtanut sitä toisenlaiseen — oli hänen leukansa kalpea liha liikkumattomana. Katse vaelsi pullosta toiseen. Hän harkitsi asiaa ja todisteli tähän tapaan: Jolyon juo lasin, ehkä kaksi, hän on kyllä varovainen. James, hän ei näihin aikoihin voi juoda viiniään. Nicholas — Fanny ja Nicholas kykenevät latkimaan vettä! Soamesia ei tarvitse laskea, nuo nuoret veljenpojat — Soames oli kolmekymmentäyksi — eivät osanneet juoda! mutta Bosinney? Kohdatessaan tämän muukalaisen nimen, joka jotenkin oli hänen filosofiansa ulkopuolella, Swithin vaikeni. Hänessä heräsi paha aavistus. Sitä oli mahdoton tietää. June oli vain tyttö, ja sitäpaitsi rakastunut. Emily (rouva James) piti hyvästä samppanjalasista. Juleylle, vanhalle sieluparalle, tämä laji oli liian kuivaa, hänellä ei ollut makua. Entäs Hatty Chessman! Tämän vanhan ystävän muistaminen sai ajatuksen pilven pimentämään hänen silmiensä täydellistä lasinkirkkautta. Hän ei ihmettelisi, vaikka Hatty joisi puoli pulloa!

Mutta viimeistä vierasta ajatellessaan hänen vanhoille kasvoilleen häivähti ilme, joka muistutti juuri kehräämään rupeavaa kissaa: rouva Soames! Tämä ei joisi paljon, mutta panisi arvoa sille mitä joi. Oli nautinto tarjota hänelle hyvää viiniä! Kaunis nainen — miellytti häntä!

Rouva Soamesin ajatteleminen oli samppanjaa sinänsä. Oli nautinto tarjota hyvää viiniä nuorelle naiselle, joka oli niin kaunis, joka osasi pukeutua, oli viehättävä käytökseltään, kerrassaan hienostunut — oli nautinto kestitä häntä. Kauluksensa kärkien välistä hän ohjasi päänsä illan ensimmäiseen, tuskalliseen liikahdukseen.

»Adolf», sanoi hän. »Tuo vielä yksi pullo.»

Hän itse voisi juoda aika lailla, sillä, kiitos Blightin lääkemääräysten, hän oli erinomaisessa kunnossa ja varovaisuuden vuoksi hän oli jättänyt lounaan syömättä. Hän ei ollut viikkokausiin tuntenut itseään niin terveeksi. Työntäen alahuulensa eteenpäin hän antoi viimeiset määräyksensä.

»Adolf, pieni ryyppy länsi-intialaista, kun päästään liikkiöön.»

Hän meni etuhuoneeseen ja istahti tuolin reunalle, polvet erillään. Ja hänen suuri, jyhkeä hahmonsa kääriytyi heti odottavaan, kummalliseen, alkuaikaiseen liikkumattomuuteen. Hän oli valmis nousemaan heti tarvittaessa. Hän ei ollut pitänyt päivälliskutsuja kuukausiin. Nämä päivälliset Junen kihlauksen kunniaksi olivat ensi alussa tuntuneet rasitukselta (Forsyten perheessä noudatettiin hartaasti tapaa juhlia kihlauksia), mutta kun kutsujen lähettämisen ja ruokien tilaamisen vaiva oli ohi, hän tunsi miellyttävästi virkistyneensä.

Ja istuessaan tässä kello kädessään, lihavana, sileänä ja kullanvärisenä kuin siloitettu voipallero, hän ei ajatellut mitään.

Pitkä mies, jolla oli vino poskiparta ja joka kerran oli ollut Swithinin palveluksessa, mutta nyt omisti vihanneskaupan, tuli sisään ja ilmoitti:

»Rouva Chessman, rouva Septimus Small.»

Kaksi naista astui sisään. Etummaisella, kokonaan punaisiin puetulla, oli poskillaan isot, säännölliset läikät samaa väriä ja kovat, terävät silmät. Hän tuli Swithinin luo ojentaen pitkään, keltaiseen hansikkaaseen verhottua kättään.

»Hyvää päivää, Swithin», sanoi hän, »en ole nähnyt sinua pitkiin aikoihin. Kuinka voit? No mutta rakas poika, kuinka sinusta on tullut lihava!»

Vain katseen jäykkyys paljasti Swithinissä suuttumusta. Juro ja kumea kiukku paisutti hänen rintaansa. Oli alhaista olla lihava, tulla mainituksi lihavaksi. Hänellä oli leveä rinta, siinä kaikki. Hän kääntyi sisareensa, tarttui tämän käteen ja sanoi käskevällä äänellä:

»Mitä kuuluu, Juley?»

Rouva Septimus Small oli pisin neljästä sisaresta. Hänen hyvät, pyöreät vanhat kasvonsa olivat käyneet vähän happamiksi, ne olivat lukemattoman monesta kohdasta lerpallaan, ikäänkuin ne olisi tätä iltaa varten sullottu rautalankanaamariin, joka äkkiä irroitettuna olisi jättänyt pieniä vastahakoisia laskoksia yli kasvojen. Silmätkin olivat lerpallaan. Tällä tavalla hän ilmaisi alituista suruaan Septimus Smallin menetyksestä.

Hän oli suorastaan siinä maineessa, että hän sanoi aina jotakin tilanteeseen sopimatonta, ja sukunsa sitkeydellä hän piti kiinni sanomastaan ja lisäsi siihen toisen väärän sanan ja niin edespäin. Miehen kuollessa oli perheen sitkeys, perheen asiallisuus jäänyt hänessä hedelmättömäksi. Hän oli suuri puhuja sallittaessa ja keskusteli ilman pienintäkään eloisuutta tuntikaupalla kertoen eepillisen yksitoikkoisesti niistä lukemattomista tilaisuuksista, jolloin Onnetar oli kohdellut häntä väärin, eikä hän vähääkään tajunnut, että kuulijat olivat Onnettaren puolella, sillä hänen sydämensä oli ystävällinen.

Hän oli saanut tuon tavan, ihmisparka, istuessaan kauan Smallin (heikkorakenteisen miehen) vuoteen ääressä, ja tämän jälkeen hän oli lukemattomat kerrat istunut mittaamattomia ajanjaksoja huvittamassa sairaita, lapsia ja muita avuttomia olentoja, eikä hän koskaan voinut päästä siitä tunteesta, että maailma oli epäkiitollisin paikka, missä kukaan voi elää. Sunnuntai sunnuntain jälkeen hän oli istunut kirkkoherra Thomas Scolesin jalkojen juuressa, tuon erinomaisen henkevän saarnaajan, jolla oli suuri vaikutus häneen, mutta hän oli onnistunut vakuuttamaan jokaiselle, että sekin oli onnettomuus. Hän oli perheessään muuttunut sananparreksi, ja kun jollekin tahdottiin huomauttaa, että hän oli erikoisen vaivalloinen, sanottiin, että hän oli »todellinen Juley.» Hänen mielenlaatunsa olisi neljänkymmenen vuoden iässä tappanut kenen muun tahansa kuin Forsyten, mutta hän oli seitsemänkymmenen kahden eikä ollut koskaan näyttänyt terveemmältä. Ja tuntui siltä, että hänessä oli ilon mahdollisuuksia, jotka vielä voivat puhjeta esiin. Hän omisti kolme kanarialintua, Tommy-kissan ja puolikkaan papukaijaa — yhteisesti sisarensa Hesterin kanssa. Ja nämä eläinparat (joita huolellisesti pidettiin loitolla Timothysta — hän hermostui eläimiin), toisin kuin ihmiset, ymmärsivät, että hän ei hölmöydelleen mitään voinut, ja kiintyivät häneen intohimoisesti.

Hän oli synkeän loistava tänä iltana mustassa silkkivillassa, malvanvärinen rinnus leikattuna kainoksi kolmioksi, kaiken kruununa musta samettinauha, joka ympäröi ohuen kaulan juurta. Musta ja malva iltapuvussa oli miltei jokaisen Forsyten mielestä erittäin siveä väriyhdistelmä.

Hän sanoi nyrpeänä Swithinille:

»Ann on kysynyt sinua. Et ole käynyt luonamme pitkiin aikoihin.»

Swithin pani peukalonsa liivin kainalonaukkoihin ja vastasi: »Ann on tullut kovin raihnaaksi, hänen pitäisi kutsua lääkäri!»

»Herra ja rouva Nicholas Forsyte.»

Nicholas Forsyte nosteli korkeita kulmakarvojaan hymy huulilla. Hän oli tämän päivän kuluessa onnistunut toteuttamaan suunnitelmansa erään yläintialaisen heimon käyttämisestä työväkenä Ceylonin kultakaivoksissa. Sievä suunnitelma toteutui vihdoinkin suurten vaikeuksien uhalla — hän oli syystä hyvällä tuulella. Se tekisi hänen kaivostensa tuotannon kaksinkertaiseksi, ja, niinkuin hän usein oli pontevasti todistellut, kun kerran kaikki kokemus viittaa siihen, että ihmisen pitää kuolla, merkitsee varmastikin vähän, kuoleeko hän viheliäisen vanhuuden saavuttaneena omassa maassaan vai ennen aikojaan vieraan kaivoksen kosteudessa, kunhan vain tämä hänen elintapojensa muutos on hyödyttänyt Brittein valtakuntaa.

Hänen todistuskykynsä oli ilmeinen. Kohottaen kyömynenäänsä kuuntelijaa kohti hän tavallisesti lisäsi:

»Emme ole vuosikausiin voineet maksaa osinkoa siksi, että meiltä on puuttunut parisataa tuollaista miestä, ja katsokaapa osakkeitten hintoja. En voi saada niistä shillinkiäkään.»

Hän oli myöskin ollut Yarmouthissa ja tullut takaisin tuntien lisänneensä ainakin kymmenen vuotta omaan elämäänsä. Hän tarttui Swithinin käteen ja huudahti hilpeästi:

»Hei, täällä sitä ollaan taas!»

Rouva Nicholas, kulunut nainen, hymyili säikähtynyttä hymyä hänen selkänsä takana.

»Herra ja rouva James Forsyte! Herra ja rouva Soames Forsyte.»

Swithin veti kantapäänsä yhteen ryhdiltään ihailtavana.

»Terve, James, terve, Emily! Mitä kuuluu, Soames? Mitä kuuluu?»

Hänen kätensä sulki otteeseen Irenen käden, ja hänen silmänsä paisuivat. Kaunis nainen — vähän liian kalpea, mutta vartalo, silmät, hampaat! Liian hyvä tuollaiselle kuin Soames!

Jumalat olivat antaneet kenelle tummanruskeat silmät ja kultaisen tukan, tuon omituisen, miesten katseita kiihdyttävän yhdistelmän, jonka sanotaan merkitsevän heikkoa luonnetta. Ja hänen niskansa ja olkapäittensä täyteläinen, pehmeä kalpeus kullanvärisen puvun yläpuolella teki hänen olemuksensa kumman houkuttelevaksi.

Soames seisoi takana, katse kiinnitettynä vaimonsa niskaan. Näyttäjät kellossa, joka yhä vielä oli avoimena Swithinin kädessä, olivat jo jättäneet kahdeksan, oli jo kulunut puolen tuntia yli talon isännän tavallisen päivällisajan — hän ei ollut syönyt lounasta — ja omituinen alkuaikainen kärsimättömyys puhkesi hänessä.

»Ei ole Jolyonin tapaista myöhästyä», Swithin sanoi Irenelle hillitsemättä harmiansa. »Minä otaksun, että June viivyttää häntä.»

»Rakastuneet myöhästyvät aina», vastasi Irene.

Swithin tuijotti häneen, tumma oranssi kohosi hänen poskilleen.

»Heillä ei ole mitään syytä. Jotakin muodikasta roskaa!»

Ja tämän purkauksen takana tuntui primitiivisten sukupolvien epäselvä kiihkeys murisevan ja uhkaavan.

»Sanohan mitä ajattelet uudesta tähdestäni, setä Swithin», sanoi Irene pehmeästi.

Hänen pukunsa pitsireunuksella loisti viisikulmainen, yhdestätoista timantista tehty tähti.

Swithin katsoi tähteä. Hänellä oli kehittynyt maku jalokiviasioissa, eikä olisi voitu keksiä mieluisampaa kysymystä johtamaan hänen huomiotaan muualle.

»Kuka on antanut sen sinulle?» kysyi hän.

»Soames.»

Hänen kasvoillaan ei näkynyt mitään muutosta, mutta Swithinin vaaleat silmät pullistuivat ikäänkuin jokin näkemys olisi äkkiä surettanut hänen mieltään.

»Minä lyön vetoa että sinun on ikävä kotona», sanoi hän. »Sinä päivänä kun sinua haluttaa tulla syömään päivällistä kanssani, tarjoan sinulle niin hyvää viiniä kuin Lontoossa ikinä voi saada.»

»Neiti June Forsyte — herra Jolyon Forsyte!… Herra Bo-swainey!…»

Swithin liikutti käsivarttaan ja sanoi jyrisevällä äänellä:

»Päivälliselle — nyt päivälliselle!»

Hän vei pöytään Irenen sillä perusteella, ettei ollut saanut häntä vieraakseen hänen morsiusaikansa jälkeen. Junen osana oli Bosinney, joka oli sijoitettu Irenen ja morsiamensa väliin. Junen toisella puolella olivat James ja rouva Nicholas, sitten vanha Jolyon ja rouva James, Nicholas ja Hatty Chessman, Soames ja rouva Small, jolloin ympyrä palasi takaisin Swithiniin.

Forsytein perhepäivälliset noudattavat eräitä perimätapoja. Ei esimerkiksi ole mitään voileipäruokia. Syy tähän on tuntematon. Nuorten jäsenten kesken vallitseva teoria panee syyksi simpukkain häpeämättömän hinnan; luultavammin sen aiheuttaa halu päästä heti asiaan, hyvä käytännöllinen järki, joka ilman muuta ratkaisee, että voileipäruuat ovat pelkkää mitättömyyttä. Vain Jamesin perhe, jonka on vaikea vastustaa Park Lanen suorastaan universaalista tapaa, on silloin tällöin uskoton.

Miltei nyreä hiljaisuus, keskinäinen välinpitämättömyys seuraa istuutumista ja kestää pitkälle ensimmäiseen ruokaan. Silloin tällöin vain kuuluu tämäntapaisia huomautuksia »Tom voi taas pahoin, en käsitä mikä häntä vaivaa!» — »Ann kai ei tule alakertaan aamuisin?» — »Mikä tohtorisi nimi on, Fanny? Stubbs? Hän on puoskari!» — »Winifred? Hänellä on liian paljon lapsia. Neljä, eikö niin? Hän on laiha kuin tikku.» — »Mitä olet maksanut tästä sherrystä, Swithin? Se on liian kuivaa minun makuuni.»

Toisen samppanjalasin jälkeen alkaa kuulua eräänlaista hyrinää, joka satunnaisista lisäkkeistä puhdistettuna ja alkutekijäänsä palautettuna osoittautuu olevan juttua kertovan Jamesin ääni. Tätä kestää kauan, se ulottuu väliin siihen saakka, mikä yleisesti tunnetaan Forsytein päivällisen huippukohdaksi — »lampaansatulaan.»

Kukaan Forsyte ei ole pitänyt päivälliskutsuja hankkimatta lampaansatulaa. Sen mehukkaassa kiinteydessä on jotakin, mikä tekee sen sopivaksi ihmisille, joilla »on jonkinlainen asema.» Se on ravitsevaa ja maukasta, sellaista, jota ihminen tietää syövänsä. Sillä on menneisyyttä ja tulevaisuutta niinkuin pankkitalletuksella, ja siitä voi keskustellakin.

Perheen jokainen haara pitää sitkeästi kiinni omasta erikoisesta ostopaikastaan — vanha Jolyon vannoo Dortmoorin kautta, James Walesin, Swithin Southdownin, ja Nicholas väittää, että pilkatkoot ihmiset miten paljon tahansa, mutta mikään ei vedä vertoja Uudelle Seelannille. Mitä taas Rogeriin tulee, »originaaliin» veljesten joukossa, hänen oli täytynyt etsiä oma paikkansa, ja niinkuin mies, joka on keksinyt uuden ammatin pojalleen, hän oli nerokkaasti oivaltanut kaupan, jossa myytiin saksalaista tavaraa. Ja kun häntä tästä nuhdeltiin, oli hän näyttänyt valttinsa, teurastajan laskun, joka osoitti, että hän maksoi enemmän kuin kukaan muu. Tässä tilaisuudessa vanha Jolyon oli saanut filosofoimispuuskan ja kääntynyt Juneen sanoen:

»Sen voit uskoa, he ovat ovelaa joukkoa, nuo Forsytet — ja sen huomaat kyllä, kun tulet vanhemmaksi.»

Timothy yksin pysyi erillään, sillä vaikka hän söikin lampaansatulaa sydämen halusta, sanoi hän pelkäävänsä sitä.

Jokaiselle, jota Forsyten perhe sielutieteellisesti kiinnostaa, tämä suuri lampaansatulapiirre on ensiluokkaisen tärkeä. Se ei ainoastaan luo valaistusta heidän sitkeyteensä, niin kollektiiviseen kuin yksilölliseen, vaan myös osoittaa heidän kuuluvan tuohon suureen luokkaan, joka uskoo ravintoon ja makuun eikä väisty minkään tunteellisen kauneusvaatimuksen edestä.

Perheen nuoremmat jäsenet olisivat itse asiassa tulleet toimeen ilman koko lampaansatulaa, he olisivat mieluummin valinneet helmikanaa tai rapusalaattia — jotakin, joka vetosi mielikuvitukseen ja ravitsi vähemmän — mutta nämä olivat naisia; miehet taas olivat saaneet turmelevia vaikutteita vaimoiltaan ja äideiltään, joitten oli ollut pakko syödä lampaansatulaa kautta avioliittonsa ja jotka olivat siirtäneet poikiensa sisimpään olemukseen salaisen vihamielisyyden sitä kohtaan.

Kun suuri lampaansatulakysymys oli ohi, iskettiin Tewkesburyn liikkiöön, jota seurasi pieni siemaus länsi-intialaista. Swithin oli niin hidas toimissaan, että päivällisen kuluessa sattui seisaus. Antautuakseen työhönsä perusteellisemmin hän keskeytti puhelunsa.

Paikaltaan rouva Septimus Smallin vierestä Soames piti vahtia. Hänellä oli omat, erääseen mieluisaan rakennussuunnitelmaan liittyvät syynsä tehdä havaintoja Bosinneystä. Arkkitehti ehkä kelpasi tarkoitukseensa, hän näytti älykkäältä siinä nojautuessaan taaksepäin tuolissaan, oikullisesti rakennellen pieniä muureja leivänmurusista. Soames pani merkille, että hänen frakkipukunsa oli hyvää kuosia, mutta liian pieni, ikäänkuin useita vuosia sitten tehty.

Soames näki hänen kääntyvän keneen ja sanovan jotakin, ja kenen kasvot sädehtivät niinkuin hän usein oli nähnyt niiden sädehtivän toisille — ei koskaan hänelle itselleen. Hän koetti kuulla, mitä he sanoivat, mutta Juley täti puhui.

Eikö se ollut aina tuntunut hyvin kummalta Soamesista? Juuri viime sunnuntaina rakas pastori Scoles oli ollut niin henkevä saarnassaan, niin pilkallinen. »Sillä mitä se auttaisi ihmistä», oli hän sanonut, »jos hän voittaisi oman sielunsa, mutta menettäisi kaiken omaisuutensa?» Tämä, oli hän sanonut, oli keskiluokan elämänohje. Mitä hän oli sillä tarkoittanut? Saattoihan tietenkin keskiluokka uskoa sellaista — hän ei sitä tietänyt, mutta mitä Soames arveli?

Soames vastasi epämääräisesti: »Mistä minä tietäisin? Scoles on pelkkää humpuukia, eikö olekin?» Sillä Bosinney katseli pöytää ikäänkuin osoittaen pöytävieraitten erikoisuuksia, ja Soames olisi tahtonut tietää, mitä hän sanoi. Hymyilystä päättäen Irene ilmeisesti yhtyi hänen huomautuksiinsa. Hän näytti aina olevan yhtä mieltä toisten ihmisten kanssa.

Irenen katse oli kääntynyt häneen itseensä, ja Soames katsoi heti muualle. Hymy oli kuollut Irenen huulilta.

Humpuukia? Mutta mitä Soames tarkoitti? Jos pastori Scoles — kirkon mies — oli humpuukia, silloinhan kuka tahansa voi olla — se oli hirveätä!

»No niin, ja niin onkin!» sanoi Soames.

Juley tädin hetkellisen ja kauhistuneen hiljaisuuden aikana hän tavoitti muutamia Irenen sanoja, jotka kuuluivat näiltä: »Ken tänne käy, saa kaiken toivon heittää.»

Mutta Swithin oli lopettanut liikkiönsä.

»Mistä ostat sienesi?» hän kysyi Ireneltä hovimiehen äänellä. »Ostaisit Snileybobilta — sieltä saa aina tuoreita. Nuo pienet kauppiaat eivät viitsi nähdä vaivaa.»

Irene kääntyi vastaamaan hänelle, ja Soames näki Bosinneyn katsovan häntä ja hymyilevän itsekseen. Omituinen hymy oli tuolla miehellä. Se näytti miltei yksinkertaiselta, niinkuin lapsen, joka hymyilee, kun sitä haluttaa. Georgen keksimää pilkkanimeä — »Merirosvo» — hän ei pitänyt suuressa arvossa. Ja nähdessään Bosinneyn kääntyvän Juneen Soameskin hymyili, mutta ivallisesti — hän ei pitänyt Junesta, jolla ei näyttänyt olevan kovinkaan hauskaa.

Tämä ei ollut ihmeellistä, sillä hänellä oli juuri ollut seuraava keskustelu Jamesin kanssa:

»Minä viivyin jokivarrella kotimatkallani, James setä, ja näin kauniin talonpaikan.»

James, hidas ja perinpohjainen syöjä, keskeytti pureskelutoimensa.

»Vai niin?» sanoi hän. »Missä se oli?»

»Lähellä Pangbournea.»

James sijoitti palasen liikkiötä suuhunsa, ja June odotti.

»Otaksun että sinä et tiedä oliko maa siellä myytävänä», sanoi hän vihdoin. »Sinä kai et tiedä mitään maan hinnasta sielläpäin.»

»Tiedän», sanoi June, »minä kyselin.» Hänen pienet päättäväiset kasvonsa kuparikruunun alla olivat epäilyttävän kiihkeät ja hehkuvat.

James silmäili häntä inkvisiittorin katsein.

»Mitä? Et kai ajattele maan ostoa!» hän huudahti pudottaen haarukkansa.

Hänen mielenkiintonsa rohkaisi Junea suuresti. Oli kauan ollut hänen lempisuunnitelmansa, että sedät hyödyttäisivät itseään ja Bosinneyta rakentamalla maataloja.

»En toki», sanoi hän. »Minä vain ajattelin, että siinä olisi mainio talonpaikka — sinulle tai — jollekin muulle.»

James vilkaisi häneen syrjästä ja sijoitti toisen liikkiöpalan suuhunsa.

»Maa on varmaan hyvin kallista sielläpäin», sanoi hän.

Mitä June oli luullut persoonalliseksi mielenkiinnoksi olikin ollut vain sitä persoonatonta kiihtymystä, joka valtaa jokaisen Forsyten, kun hän kuulee jonkin ostokelpoisen olevan vaarassa joutua toisiin käsiin. Mutta June kieltäytyi näkemästä hyvän mahdollisuutensa katoamista ja jatkoi painostustaan.

»Sinun pitäisi päästä maalle, James setä. Soisinpa että minulla olisi paljon rahaa, silloin en asuisi päivääkään enää Lontoossa.»

James oli järkytetty pitkän laihan olemuksensa uumenia myöten. Hän ei voinut käsittää, että hänen veljenpoikansa tyttärellä olisi niin suorasukaiset mielipiteet.

»Miksi et muuta maalle?» toisti June. »Se tekisi sinulle äärettömän hyvää!»

»Kuinka niin?» aloitti James kiihtyneenä. »Ostaa maata — mitä sinä luulet minun hyötyvän maan ostosta, talojen rakentamisesta? Enhän voisi saada neljää prosenttia rahoistani!»

»Entäs sitten? Saisit raitista ilmaa.»

»Raitista ilmaa!» huudahti James. »Mitä minä tekisin raittiilla ilmalla —»

»Minä luulin, että jokainen haluaisi raitista ilmaa», sanoi June halveksivasti.

James pyyhki perinpohjin suunsa lautasliinaan.

»Sinä et tunne rahan arvoa», sanoi hän välttäen tytön katsetta.

»En, ja toivon etten koskaan tule tuntemaan!» Ja purren huuliaan sanomattoman nöyryytettynä June parka vaikeni.

Minkätähden hänen omat sukulaisensa olivat niin rikkaita, eikä Phil koskaan tiennyt, mistä tuli rahaa huomispäivän tupakkaan? Minkätähden he eivät voineet tehdä mitään hänen hyväkseen? Mutta he olivat niin itsekkäitä. Miksi he eivät voineet rakentaa maataloja? Junessa oli koko tuo lapsellinen dogmaattisuus, joka on niin intomielinen ja väliin saa suuria aikaan. Bosinney, jonka puoleen hän kääntyi tappiossaan, puheli Irenen kanssa, ja Junen mieltä kylmäsi. Hänen silmänsä tiukkenivat suuttumuksesta niinkuin vanhan Jolyonin, kun hänen tahtoaan vastustettiin.

Jameskin oli häiriintynyt. Hänestä tuntui kuin joku olisi uhannut hänen oikeuttaan sijoittaa rahansa viittä prosenttia vastaan. Jolyon oli pilannut tytön. Kukaan hänen tyttäristään ei olisi sanonut tuollaista. James oli aina ollut tavattoman antelias lapsilleen, ja tietoisuus tästä sai hänet yhä herkemmäksi Junen syytökselle. Hän käsitteli äreänä mansikoitaan, upotti ne kermaan ja söi nopeasti. Ne eivät missään tapauksessa pääsisi hänen käsistään.

Oliko ihme, että hän oli järkytetty. Neljänkymmenen viiden vuoden ajan (hänestä oli tullut asianajaja varhaisimmassa lain myöntämässä iässä) oli hänen toimenaan ollut kiinnitysten järjestäminen, sijoitusten pysyttäminen korkean ja varman koron muuttumattomalla tasolla, kauppojen välittäminen sen periaatteen mukaan, että toisista ihmisistä oli saatava irti mahdollisimman paljon asiakkaitten ja hänen itsensä eduksi, ja lopulta hän oli tullut siihen, että arvioi kaiken rahassa. Raha oli nyt hänen valonsa, hänen näkövälineensä, jota ilman hän todella ei kyennyt näkemään, ei tuntemaan ilmiöitä. Että hänelle nyt sanottiin vasten silmiä tällaista: »Minä toivon, etten koskaan opi tuntemaan rahan arvoa», se suretti, se sai hänet suunniltaan. Hän tiesi, että se oli tyhjää puhetta, muuten se olisi vallan kauhistuttanut häntä. Mihin maailma oli menossa! Muistaen äkkiä nuoren Jolyonin tarinan hän tunsi kuitenkin vähän helpotusta, sillä mitä voisi odottaakaan tuollaisen isän tyttäreltä! Tällöin hänen ajatuksensa kääntyivät vielä epämieluisampaan uomaan. Mitä oli kaikki tuo puhe Soamesista ja Irenestä?

Niinkuin kaikissa itseäänkunnioittavissa perheissä, niin oli Forsyteillakin paikka, missä perhesalaisuuksia vaihdettiin ja perhearvoja noteerattiin. Forsyten juorupörssissä tiedettiin, että Irene katui naimistaan. Hänen katumustaan ei hyväksytty. Hänen olisi pitänyt ajoissa tuntea oma mielensä, riippuvaisessa asemassa oleva nainen ei saanut tehdä tuollaisia erehdyksiä.

James ajatteli yrmeänä, että heillä oli kaunis talo (tosin pienenpuolinen) erinomaisella paikalla, ei lapsia eikä rahahuolia. Soames oli pidättyvä liikeasioissaan, mutta hänen täytyi olla jo aika äveriäs mies. Hänellä oli erinomaiset tulot liikkeestä — sillä Soames, niinkuin isäkin, oli osakas tuossa tunnetussa asianajotoimistossa Forsyte, Bustard ja Forsyte — ja hän oli aina ollut hyvin varovainen. Hän oli myös onnistunut vallan tavattoman hyvin eräissä kiinnityksissään — vähän valppautta oikeana hetkenä — onnen potkauksia!

Ei ollut mitään syytä, miksi Irene ei olisi onnellinen, ja kuitenkin kerrottiin, että hän oli pyytänyt omaa makuuhuonetta. James tiesi mihin se päättyisi. Olisipa Soames edes juonut!

James silmäili miniäänsä. Hänen näkymätön katseensa oli kylmä ja epäilevä. Siinä oli syytöstä ja pelkoa ja persoonallisen loukkautumisen tuntua. Miksi juuri hänen mieltään pahoitettiin näin? Kaikki oli luultavasti tyhjää puhetta, naiset ovat niin kummallisia! He liioittelivat niin, ei tiennyt, mitä piti uskoa. Sitäpaitsi ei kukaan kertonut hänelle mitään, hänen piti itsensä keksiä kaikki. Taas hän salaa vilkaisi Ireneen ja hänestä Soamesiin. Jälkimmäinen kuunteli Juley tätiä ja katseli kulmainsa alta Bosinneyn suuntaan.

»Soames pitää Irenestä, tiedän sen», ajatteli James. »Minkälaisia lahjojakin hän antaa aina!»

Ja Irenen kylmyyden ääretön järjettömyys hämmästytti häntä yhä valtavammin. Se oli ikävääkin, sillä Irene oli viehättävä pieni olento, ja hän, James, olisi pitänyt hänestä paljon, jos hän vain olisi sallinut. Irene oli viime aikoina ruvennut seurustelemaan Junen kanssa, siitä ei mitään hyvää koitunut, se ei varmaankaan ollut hänelle hyväksi. Hänellä alkaisi vielä olla omia mielipiteitä. James ei käsittänyt, mitä Irene sellaisilla tekisi. Hänellä oli hyvä koti ja kaikki mitä hän saattoi toivoa. Jamesin mielestä toisten pitäisi valita hänelle ystävät. Tähän suuntaan jatkaminen oli vaarallista.

June, joka aina oli onnettomien puolustaja, oli tosiaankin houkutellut Ireneltä tunnustuksen ja puolestaan saarnannut, että oli välttämätöntä katsoa pahaa silmästä silmään ja ottaa ero. Mutta Irene oli suhtautunut näihin kehoituksiin miettivän hiljaisena, ikäänkuin häntä olisi kauhistuttanut ajatus, että tuollainen taistelu olisi kylmäverisesti vietävä läpi. Soames ei koskaan jättäisi häntä, oli hän sanonut Junelle.

»Mitäs hänestä?» huusi June. »Tehköön hän mitä tahtoo — pysy sinä vain lujana!» Ja Junella oli ollut tuntoa sanoa jotakin samansuuntaista kerran Timothyn luona. James oli tuntenut luonnollista suuttumusta ja kauhua kuullessaan tästä.

Entä jos Irene saisi päähänsä — James saattoi tuskin ajatella ajatusta loppuun — jättää Soamesin. Mutta tämä mahdollisuus oli Jamesista niin sietämätön, että hän hylkäsi sen heti. Se kutsui esiin hämäriä näkyjä, perheen kielikellojen ääni hälisi hänen korvissaan, oli kauhistuttavaa ajatella, että jotakin niin silmiinpistävää tapahtuisi niin lähellä häntä, eräälle hänen omista lapsistaan! Onneksi Irenellä ei ollut rahaa — vaivaiset viisikymmentä puntaa vuodessa! Ja hän ajatteli halveksien Heron-vainajaa, joka ei ollut voinut jättää hänelle mitään. Lasinsa yli kumartuneena, pitkät jalat kiertyneinä pöydän alle James aivan unohti nousta, kun naiset lähtivät huoneesta. Hän olisi tahtonut puhua Soamesille — varoittaa häntä; he eivät saaneet jatkaa tähän suuntaan, nyt kun sellainen mahdollisuus oli tullut Jamesin mieleen. Ja hän pani yrmeän vihamielisenä merkille, että June oli jättänyt viinilasinsa täysinäiseksi.

»Tuo pieni otus on kaiken takana», mietti hän. »Irene ei ikinä olisi keksinyt sellaista.» James oli mies, jolla oli mielikuvitusta.

Swithinin ääni herätti hänet mietteistään.

»Minä maksoin siitä neljäsataa puntaa», sanoi hän. »Se on toki oikea taideteos.»

»Neljäsataa! Hm, se on paljon rahaa», puuttui puheeseen Nicholas.

Puheenaoleva esine oli taidokas veistoryhmä italialaista marmoria, joka tilavalta jalustaltaan (sekin marmoria) levitti kulttuurin ilmakehää kautta huoneen. Sivukuviot, joita oli kuusi, alastomia naisia kaikki ja hyvin koristeellista tekotapaa, viittasivat keskikuvioon, joka sekin oli alaston ja nainen ja joka viittasi itseensä. Kaikki tämä antoi katselijalle mieluisan tunteen keskikuvion äärettömästä merkityksestä. Juley tädillä, joka istui miltei vastapäätä, oli ollut täysi työ olla katsomatta siihen kaiken iltaa.

Vanha Jolyon puhui; hän oli aloittanut keskustelun.

»Neljäsataa — mitä hullua! Älä uskottele minulle, että maksoit neljäsataa tuosta.»

Kauluksen kärkien välistä Swithinin leuka teki illan toisen tuskallisen kallistusliikkeen. »Neljä — sataa — puntaa, Englannin rahaa, ei penniäkään vähemmän. Minä en kadu. Se ei ole tavallista englantilaista — se on aitoa nykyitalialaista.»

Soames kohotti suupieltään hymyyn ja katsoi Bosinneyhin. Arkkitehti virnisteli savukkeensa tupruttelun takana. Nyt hän tosiaankin vähän muistutti merirosvoa.

»Siitä on ollut paljon työtä», huomautti nopeasti James, johon ryhmän suuruus oli todella tehonnut. »Siitä saisi hyvän hinnan Jobsonilla.»

»Tuo ulkomaalainen piru parka, joka on tehnyt sen», jatkoi Swithin, »pyysi viittäsataa — minä annoin neljä. Se on kahdeksansadan arvoinen. Näytti nälkiintyneeltä, piru parka.»

»Oi», puuttui Nicholas äkkiä puheeseen, »vaivaista, nukkavierua väkeä, nuo taiteilijat. En käsitä millä he elävät. Tuokin nuori Flageoletti, jota Fanny ja tytöt aina kutsuvat soittamaan viulua — jos hän saa sata vuodessa kokoon, niin siinä se sitten onkin.»

James ravisti päätään. »Niin», sanoi hän, »minä en tiedä millä he elävät.»

Vanha Jolyon oli noussut ja lähti sikaari suussa tarkastelemaan ryhmää läheltä.

»Minä en olisi antanut siitä kahtakaansataa», julisti hän vihdoin.

Soames näki isänsä ja Nicholasin katsovan toisiinsa levottomina, ja
Swithinin toisella puolella Bosinney vielä peittyi savuun.

»Tahtoisinpa tietää, mitä hän sanoo siitä», ajatteli Soames, joka liiankin hyvin tiesi, että ryhmä oli toivottomasti vieux jeu, toivottomasti vanhanaikainen. Jobsonilla ei enää maksettu mitään hintoja tuollaisista taideteoksista.

Swithinin vastaus tuli viimein. »Sinä et ole koskaan tietänyt veistoksista mitään. Sinulla on taulusi, ja siinä kaikki!»

Vanha Jolyon palasi takaisin paikalleen tuprutellen savua sikaaristaan. Ei ollut luultavaa, että hän suostuisi väittelyyn tuollaisen itsepäisen lurjuksen kuin tuon Swithinin kanssa, joka oli tyhmä kuin muuli ja joka ei koskaan ollut erottanut veistosta — olkihatusta.

»Kipsiä.» Siinä kaikki mitä hän sanoi.

Swithinin oli kauan ollut ruumiillisesti mahdotonta karata pystyyn, mutta hänen nyrkkinsä läjähti pöytään.

»Kipsiä! Minä tahtoisin tietää onko sinun talossasi mitään puoliksikaan noin hyvää.»

Ja hänen puheensa takana uhkasi taas tuo primitiivisten sukupolvien viha.

James pelasti tilanteen.

»Entä mitäs te sanotte, herra Bosinney? Te olette arkkitehti ja teidän pitää ymmärtää veistoksia ja sen semmoisia.»

Kaikkien silmät kääntyivät Bosinneyhin, kaikki odottivat omituisen aavistavina hänen vastaustaan.

Ja Soames puhui ensimmäisen kerran kysyen:

»Niin, Bosinney, mitä te sanotte?»

Bosinney vastasi kylmästi:

»Teos on huomattava.»

Hänen sanansa kohdistuivat Swithiniin, hänen silmänsä hymyilivät viekkaasti vanhalle Jolyonille. Soames vain ei ollut tyydytetty.

»Minkä puolesta huomattava?»

»Naiivisuutensa.»

Vastausta seurasi ilmeikäs hiljaisuus. Swithin vain ei ollut varma, oliko tarkoituksena kohteliaisuus.

4. RAKENNUSSUUNNITELMIA

Soames Forsyte lähti ulos vihreäksimaalatusta päätyovestaan kolme päivää jälkeen Swithinin päivällisten, katseli taakseen kadun toiselta puolen ja vahvistui vaikutelmassaan, että talo kaipasi maalausta.

Hänen vaimonsa oli jäänyt istumaan olohuoneen sohvalle, kädet ristissä polvillaan, ilmeisesti odottaen hänen lähtöään. Tämä ei ollut tavatonta. Itse asiassa näin tapahtui joka päivä.

Hän ei voinut käsittää, mitä vikaa hänessä oli. Jospa hän olisi edes juonut! Tekikö hän velkoja, pelasiko, kiroiliko, oliko hän väkivaltainen, olivatko hänen ystävänsä hurjastelijoita, viipyikö hän öisin ulkona? Päinvastoin.

Tuo syvä, hillitty vastenmielisyys, jonka hän tunsi vaimossaan, oli hänelle salaisuus ja mitä hirvittävimmän ärsytyksen lähde. Että Irene oli erehtynyt eikä rakastanut häntä, oli koettanut rakastaa eikä voinut, se ei ilmeisesti ollut mikään syy.

Ei ollut ainakaan Forsyte se, joka olisi niin ulkomaalaisella tavalla osannut selittää, miksi hänen vaimonsa ei tullut toimeen hänen kanssaan.

Soamesin oli niin ollen pakko panna koko syy vaimonsa niskoille. Hän ei ollut koskaan tavannut naista, joka siinä määrin kykenisi herättämään kiintymystä. He eivät voineet mennä minnekään ilman että hän huomasi, kuinka suuri vetovoima Irenellä oli kaikkiin miehiin. Heidän katseensa, käytöksensä, äänensä kavalsivat sen, vaikka Irenen suhtautuminen tähän huomioon olikin yläpuolella kaiken moitteen. Että Irene oli noita — anglosaksilaisessa rodussa verraten harvinaista — naisia, jotka ovat syntyneet olemaan rakastettuina ja rakastamaan ja jotka eivät elä jolleivät rakasta, se ei kyllä koskaan ollut tullut hänen mieleensä. Hänen vetovoimaansa Soames katsoi osaksi hänen arvostaan aviomiehen omaisuutena, mutta se sai hänet kuitenkin epäilemään, että Irene osaisi antaakin yhtä hyvin kuin ottaa vastaan, eikä hän antanut hänelle, Soamesille, mitään. »Miksi hän sitten meni naimisiin kanssani?» oli hänen alituinen ajatuksensa. Hän oli unohtanut kosintansa, unohtanut ne puolitoista vuotta, jolloin hän oli piirittänyt ja odottanut Ireneä, keksinyt suunnitelmia hänen huvittamisekseen, antanut hänelle lahjoja, kosinut aika ajoin ja pitänyt muut kosijat loitolla alituisella läsnäolollaan. Hän oli unohtanut päivän, jolloin hän oli ovelasti käyttänyt hyväkseen tytön satunnaista tuskastumista kotioloihinsa ja kruunannut vaivansa menestyksellä. Jos hän jotakin muisti, oli se vain tuo viehättävä oikullisuus, millä tuo kultatukkainen, tummasilmäinen tyttö oli häntä kohdellut. Hän ei ainakaan muistanut tytön kasvojen ilmettä — omituista, passiivista, vetoavaa — kun tämä äkkiä eräänä päivänä oli antautunut ja sanonut suostuvansa hänen vaimokseen.

Hänen kosintansa oli ollut noita todellisen hartaita, joita kirjat ja ihmiset ylistävät, kun rakastunut mies vihdoin saa palkan siitä, että on takonut raudan pehmeäksi, ja kaikki on siitä lähtien oleva onnellista kuin hääkellojen soitto ikään.

Soames käveli itää kohti pysytellen jurosti varjon puolella. Talo oli korjattava, mikäli hän ei päättänyt muuttaa maalle ja rakentaa sinne.

Sadannen kerran siinä kuussa hän pohti tätä ongelmaa. Ei kannattanut suinpäin syöksyä asioihin. Hän eli sangen mukavissa oloissa, hänen tulonsa olivat lisääntymässä ja lähentelivät kolmea tuhatta vuodessa, mutta kiinnitetty pääoma ei kenties ollut niin suuri kuin hänen isänsä uskoi — Jamesilla oli taipumus otaksua lastensa oloja paremmiksi kuin ne olivat. »Voin aika helposti panna liikkeelle kahdeksan tuhatta», ajatteli hän, »tarvitsematta edes kääntyä Robertsonin tai Nichollin puoleen.»

Hän oli pysähtynyt erääseen taidekauppaan, sillä Soames oli »asianharrastaja» taulujen alalla, ja hänen talossaan, Montpellier Square 62, oli eräs pieni huone täynnä seinää vasten ladottuja maalauksia, joille ei ollut tilaa näkyvillä. Hän toi niitä kotiin palatessaan Citystä, tavallisesti pimeän tullen, ja oleskeli tässä huoneessaan sununtai-iltapäivisin tuntikausia käännellen tauluja valoa vastaan, tutkien merkintöjä niitten selkämyksissä ja väliin tehden muistiinpanoja.

Ne olivat melkein kaikki maisemia, etualalla jokin ihmisolento, ja todistivat jotakin salaperäistä kapinaa Lontoota, sen suuria taloja ja loppumattomia katuja vastaan, tuota Lontoota, jossa hänen elämänsä, hänen sukunsa ja luokkansa elämä kului. Aina silloin tällöin hän otti taulun tai pari mukaansa vaunuihin ja pysähtyi Jobsonille matkallaan Cityyn.

Hän näytti niitä harvoin kenellekään. Irene, jonka mielipidettä hän kunnioitti ja ehkä juuri siksi ei koskaan kysynyt, oli käynyt tässä huoneessa vain harvoin, silloinkin vain jotakin naisen työtä suorittamassa. Hän ei ollut pyytänyt saada katsella tauluja eikä ollut koskaan nähnyt niitä. Soamesille tämä oli yksi suru lisää. Hän vihasi tuota Irenen ylpeyttä ja pelkäsi sitä salaa.

Taulumyymälän peililasi-ikkunassa hänen kuvansa seisoi ja katseli häntä.

Sileä tukka, joka näkyi korkean hatun reunan alta, oli kiiltävä niinkuin hattukin. Posket, kalpeat ja litteät, parrattomien huulten viiva, luja, sileäksiajeltu leuka, joka vivahti harmaalle, mustan, tiukkaan napitetun takin täsmällisyys, kaikki puhui hillitystä, umpimielisestä rauhasta, järkkymättömästä lujamielisyydestä, mutta silmät, hänen harmaat, kylmät, rasittuneilta näyttävät silmänsä, joitten välissä oli ryppy, tarkastelivat häntä surumielisenä ikäänkuin salaisesta heikkoudesta tietoisina.

Hän pani merkille taulujen aiheet, maalarien nimet, arvioi hinnat, mutta ei tuntenut sitä tyydytystä, jota tämä sisäinen arvostelu tavallisesti hänelle tuotti, ja kulki edelleen.

N:o 62 menettelisi hyvinkin vuodeksi eteenpäin, jos hän kerran päätti rakentaa. Aika oli edullinen rakentamiselle, rahan arvo oli parempi kuin vuosiin, ja paikka, jonka hän oli nähnyt Robin Hillissä käydessään keväällä tarkastamassa Nichollin kiinnityksiä — parempaa ei voinut ajatella! Kahdentoista peninkulman päässä Hyde Park Corneristä, maan arvo varmasti nousussa, tuottaisi aina enemmän kuin mitä hän nyt maksoi siitä, niin että todella hyvään tyyliin rakennettu talo olisi ensiluokkainen sijoitus.

Tietoisuus siitä, että hän olisi ainoa perheenjäsen, joka omistaa maatalon, ei painanut paljoa vaa'assa, sillä todelliselle Forsytelle tunne, myöskin yhteiskunnallisen aseman tunne, oli ylellisyyttä, joka otettaisiin huomioon vasta sitten, kun aineellisempien nautintojen halu oli tyydytetty.

Saada Irene pois Lontoosta, pois seurapiireistä ja ihmisiä näkemästä, pois ystävien ja niitten luota, jotka panivat kaikenlaisia ajatuksia hänen päähänsä! Siitä oli kysymys! Irene oli liian hyvää Junen kanssa. June ei pitänyt Soamesista. Soames maksoi samalla mitalla. He olivat samaa verta.

Olisi kaikki kaikessa saada Irene pois kaupungista. Talo olisi hänelle mieleen, hänen olisi hauska hommata sen koristelutyössä, hän kun nyt oli niin taiteellinen!

Talon piti olla hyvää tyyliä, sellaista, joka aina taatusti lisäisi sen hintaa, jotakin ainutlaatuista, niinkuin Parkesin viime talo, jossa oli torni. Mutta Parkes itse oli sanonut, että arkkitehti oli viedä hänet häviöön: Noista miehistä ei koskaan voinut olla varma — jos niillä oli nimeä, veivät ne asiakkaansa loppumattomiin kustannuksiin ja olivat itserakkaita kaupan päälle.

Tavallisesta arkkitehdistä taas ei olisi mitään hyötyä — Parkesin tornin muisteleminen teki tavallisen arkkitehdin käytön mahdottomaksi.

Niinpä hän oli tullut ajatelleeksi Bosinneytä. Swithinin päivällisten jälkeen hän oli tehnyt tiedusteluja, joiden tulos oli ollut laiha, mutta rohkaiseva: »Uutta koulua.»

»Etevä?»

»Kuinka haluatte vain — etevä kai — tai tuulenpieksäjä.»

Soames ei ollut kyennyt saamaan selville, mitä taloja Bosinney oli rakentanut tai mitkä hänen toimensa olivat olleet. Mutta hän sai sen vaikutelman, että Bosinney kykenisi täyttämään juuri hänen vaatimuksensa. Mitä enemmän hän harkitsi tätä ajatusta, sitä enemmän se miellytti häntä. Asia pysyisi tällä tavoin perheen keskuudessa, mikä Forsyteillä oli miltei vaiston vaatimus, ja lisäksi hän saisi työn teetetyksi alimman taksan mukaan, ellei suorastaan pilkkahintaan, mikä olisikin kohtuullista, ottaen huomioon, kuinka oivallinen tilaisuus Bosinneylla tässä olisi osoittaa lahjojaan, sillä talosta ei tulisi mikään tavallinen rakennus.

Soames ajatteli suopeana kaikkia niitä muita töitä, mitä talo varmaan tuottaisi nuorelle miehelle, sillä niinkuin jokainen Forsyte oli hänkin kauttaaltaan optimisti, kun siitä oli jotakin hyötyä.

Bosinneyn toimisto oli Sloane Streetillä, aivan lähellä, joten hän mukavasti voisi pitää silmällä suunnitelmia kaiken aikaa.

Irene todennäköisesti ei myöskään vastustaisi Lontoosta lähtöä, jos työ annettaisiin hänen parhaan ystävänsä sulhaselle. Junen naimisiinmeno voisi riippua siitä. Eihän Irenen sopisi olla esteenä Junen naimisiinmenolle, eikä hän koskaan olisikaan, sen Soames tiesi liiankin hyvin. Ja June olisi mielissään, minkä Soames ymmärsi edulliseksi.

Bosinney näytti älykkäältä, mutta samalla — ja siinä yksi hänen pääviehätyksiään — mieheltä, joka ei aivan tarkoin tiedä, mille puolelle leipää voi levitetään. Hänen kanssaan olisi helppo tulla toimeen raha-asioissa. Soames ajatteli tämän ajatuksen täysin vilpittömässä hengessä, se oli hänen mielensä luonnollinen asenne — kenen tahansa hyvän liikemiehen — kaikkien niiden tuhansien hyvien liikemiesten, joitten keskellä hän kulki tietään Ludgate Hilliä kohti.

Näin hän noudatti oman suuren ihmisluokkansa — itse ihmisluonnon — tutkimattomia lakeja, kun hän tyytyväisenä ajatteli, että Bosinneyn kanssa olisi helppo tulla toimeen raha-asioissa.

Raivatessaan tietään eteenpäin hän nosti silmänsä, jotka tavallisesti olivat luodut maahan jalkojen eteen, ylös kohti S:t Paulin katedraalia. Tuolla vanhalla tuomiokirkolla oli erikoinen vetovoima häneen, eikä vain kerran, vaan kaksi tai kolme kertaa viikossa hän keskeytti päivittäisen pyhiinvaellusmatkansa astuakseen sisään ja viipyäkseen viisi tai kymmenen minuuttia sivukuorissa tutkimassa hautakivien nimiä ja kirjoituksia. Vanhan kirkon vetovoima oli selittämätön, jollei kenties se auttanut häntä keskittämään ajatuksiaan päivän tehtäviin. Jos jokin erikoisen tärkeä, erikoista tarkkuutta vaativa asia painoi hänen mieltään, poikkesi hän säännöllisesti sisään vaeltamaan hiirenhiljaisena ja tarkkaavaisena haudalta haudalle. Sitten hän vetäytyi pois yhtä äänettömänä ja jatkoi säntillisesti matkaansa Cheapsidea kohti ryhdissään hiven enemmän yrmeätä määrätietoisuutta, ikäänkuin olisi nähnyt jotakin, minkä oli päättänyt ostaa.

Hän meni sisään tänä aamuna, mutta sen sijaan että olisi hiipinyt hautakiveltä toiselle hän käänsi katseensa seinäpintoihin ja pylväisiin ja jäi liikkumattomana seisomaan.

Hänen kohotetut kasvonsa, joilla oli tuo kunnioittava ja surullinen ilme, minkä kasvot pukevat ylleen kirkossa, näyttivät suuressa rakennuksessa liidunvalkeilta. Hansikoidut kädet olivat ristissä sateenvarjon kahvalla. Hän nosti ne ylös: Jokin pyhä innoitus oli kenties vallannut hänen mielensä.

»Niin», ajatteli hän, »minun täytyy saada tilaa tauluilleni.»

Sinä iltana, palatessaan Citystä, hän kävi Bosinneyn toimistossa. Hän tapasi arkkitehdin paitahihasilla, piippua polttelemassa ja vetelemässä viivoja johonkin pohjakaavaan. Soames kieltäytyi juomasta mitään ja ryhtyi heti paikalla asiaan.

»Jollei teillä ole parempaa tehtävää sunnuntaina, tulkaa kanssani Robin
Hilliin ja sanokaa minulle mielipiteenne talon paikasta siellä.»

»Aiotteko rakentaa?»

»Ehkä», sanoi Soames, »mutta älkää puhuko kenellekään. Tahdon vain kuulla mielipiteenne.»

»Hyvä on», sanoi arkkitehti.

Soames tarkasteli huonetta.

»Asutte vähän korkealla täällä», hän huomautti.

Mikä tahansa tieto, minkä hän voi saada Bosinneyn liikkeen laadusta ja laajuudesta, olisi vain hyväksi.

»Se riittää minulle toistaiseksi», vastasi arkkitehti. »Te olette tottunut suuriin tiloihin.»

Hän koputti tuhkan piipustaan, mutta asetti sen tyhjänä takaisin hampaittensa väliin. Kenties se auttoi häntä keskustelemaan. Soames pani merkille, että kumpikin poski oli ontto, ikäänkuin tyhjäksi imetty.

»Mitä saatte maksaa tällaisesta toimistosta?» kysyi hän.

»Viisikymmentä liikaa», vastasi Bosinney.

Tämä vastaus teki edullisen vaikutuksen Soamesiin.

»Otaksun, että se on kallis», sanoi hän. »Tulen hakemaan teitä sunnuntaina yhdeltätoista.»

Niinpä hän seuraavana sunnuntaina tuli hakemaan Bosinneytä ja vei hänet ajurilla asemalle. Robin Hilliin tultuaan he eivät saaneet ajuria ja lähtivät jalan kulkemaan puolentoista peninkulman matkaa paikalle.

Oli elokuun ensimmäinen päivä, täydellisen kaunis ilma, polttava aurinko ja pilvetön taivas. Kulkiessaan kukkulalle johtavaa suoraa, kapeata tietä he nostattivat jaloillaan keltaista pölyä maasta.

»Hiekkamaata», huomautti Soames ja katseli syrjästä Bosinneyn takkia. Tämän takin sivutaskuihin oli pistetty paperikääröjä, ja toiselta käsivarrelta riippui oudonnäköinen keppi. Soames pani merkille tämän ja muut erikoisuudet.

Ei kukaan muu kuin älykäs mies tai sitten tosiaan merirosvo olisi ottanut sellaisia vapauksia ulkoasuunsa nähden. Ja vaikka nämä erikoisuudet olivat Soamesista vastenmieliset, sai hän niistä eräänlaista tyydytystä, ikäänkuin ne olisivat ilmaisseet ominaisuuksia, joista hän ilmeisesti tulisi hyötymään. Mitäs vaatteista, jos mies kerran osasi rakentaa taloja?

»Kerroin jo teille», sanoi hän, »että tarkoitan tämän talon yllätykseksi, niin että älkää puhuko siitä mitään. Minä en koskaan puhu asioistani ennenkuin ne ovat valmiit.»

Bosinney nyökkäsi päätään.

»Päästäkää naiset mukaan suunnitelmiinne», jatkoi Soames, »niin ette koskaan tiedä mihin ne päättyvät.»

»Ah», sanoi Bosinney, »naiset ovat niitä paholaisia!»

Tämä tunne oli kauan ollut Soamesin sydämen pohjalla, mutta hän ei ollut koskaan pukenut sitä sanoiksi.

»Oi», mutisi hän, »alatteko te —» Hän keskeytti, mutta lisäsi harkitsemattoman kiukunpuuskan vallassa: »Junella on kyllä sisunsa — on aina ollut.»

»Sisu ei ole pahitteeksi enkelissä.»

Soames ei ollut koskaan sanonut Ireneä enkeliksi. Hän ei olisi voinut tehdä sellaista väkivaltaa parhaille vaistoilleen, että olisi antanut toisten ihmisten tietää hänen arvonsa salaisuuden ja pannut alttiiksi omat mahdollisuutensa. Hän ei vastannut.

He olivat tulleet puolitekoiselle tielle, joka kulki metsästyspuiston läpi. Rattaittenjäljet johtivat suorassa kulmassa hiekkakaivolle, jonka takaa erään asumuksen savupiiput kohosivat puuryhmästä tiheän metsän reunasta. Viuhkamaiset ruohomättäät peittivät maan karkean pinnan, ja kiurut kohosivat niistä lentoon ylös autereiseen päivänpaisteeseen. Kaukana taivaanrannalla, lukemattomien peräkkäisten peltojen ja pensasaitojen takana näkyi hiekkasärkkien viiva.

Soames johti kulkua kunnes he olivat tulleet puiston toiselle puolelle, ja siinä hän pysähtyi. Hänen katsomansa talon paikka oli tässä, mutta nyt kun hänen piti ilmaista se toiselle, hänestä tuntui epämukavalta.

»Välittäjä asuu tuossa tuvassa», sanoi hän, »hän antaa meille lounasta.
Meidän on parempi syödä ennenkuin ryhdymme asiaan.»

Hän johti heidät nyt tuvalle, missä pitkä mies nimeltä Oliver toivotti heidät tervetulleiksi. Lounaan aikana, johon Soames tuskin kosketti, hän yhä piti silmällä Bosinneytä, ja kerran tai kahdesti hän salaa pyyhki hikeä otsaltaan silkkinenäliinallaan. Ateria päättyi vihdoinkin, ja Bosinney nousi.

»Minä lyön vetoa, että teillä on asioita puhuttavana», sanoi hän. »Minä lähden vähän ulos katselemaan ympärilleni.» Ja hän poistui odottamatta vastausta.

Soames oli tilusten välittäjä ja hän vietti lähes tunnin asiamiehen seurassa katsellen karttoja ja keskustellen Nichollista ja kiinteimistöstä. Kysymyksen rakennuspaikasta hän tuntui tuovan epäröiden esiin.

»Isäntäväkenne», sanoi hän, »pitäisi alentaa hintaa minulle, koska minä ensimmäisenä rakennan täällä.»

Oliver pudisti päätään.

»Valitsemanne paikka on halvin mitä meillä on, herra», sanoi hän.
»Ylemmillä rinteillä olevat tontit ovat paljon kalliimpia.»

»Muistakaa», sanoi Soames, »en ole vielä päättänyt, on täysin mahdollista, etten ollenkaan rakenna. Maavero on hyvin korkea.»

»Olen pahoillani jos lähdette pois, herra Forsyte, ja luulen että se olisi erehdys, sir. Lontoon lähellä ei ole toista maapaikkaa, josta olisi tällainen näköala, eikä liioin toista huokeampaa, kun kaikki seikat otetaan huomioon. Jos vain panisimme ilmoituksen lehtiin, juoksisi täällä väkeä jos kuinka.»

He katselivat toisiaan. Heidän kasvonsa sanoivat hyvin selvästi: »Minä kunnioitan sinua liikemiehenä, etkä toki odota, että uskoisin sanaakaan puheistasi.»

»No niin», sanoi Soames, »en ole vielä tehnyt päätöstäni. Asia luultavasti raukeaa!» Näin sanoen hän otti sateenvarjonsa, pani kylmän kätensä asianajajan käteen, veti sen takaisin ilman pienintäkään puserrusta ja lähti ulos päivän paisteeseen.

Hän käveli hitaasti, syvissä ajauksissa, talonpaikkaansa kohti. Hänen vaistonsa sanoi hänelle, että välittäjä oli puhunut totta. Halpa tontti. Ja hienointa oli, että hän tiesi välittäjän todellisuudessa pitävän sitä kaikkea muuta kuin halpana, niin että hänen oma intuitiivinen tietonsa vei voiton välittäjän tiedosta.

»Halpa tai kallis, aion ottaa sen», hän ajatteli.

Kiurut kirposivat lentoon hänen jaloistaan, ilma oli täynnä perhosia, suloinen lemu kohosi villistä ruohosta. Saniaisten mehevää tuoksua tuli metsästä, jonka syvyyksien kätköissä kyyhkyset kuhertelivat, ja kaukaa lämpimän tuulen mukana kantautui kirkonkellojen rytmillistä soittoa.

Soames kulki silmät maahan luotuina, huulet avautuen ja sulkeutuen ikäänkuin herkkupalan toivossa. Mutta kun hän tuli talonpaikalleen, ei Bosinneytä näkynyt missään. Odotettuaan hetkisen hän kulki metsästyspuiston poikki rinteen suunnassa. Hän olisi huutanut, mutta pelkäsi äänensä sointia.

Metsästyspuisto oli yksinäinen kuin preeria, sen hiljaisuutta keskeytti vain koloistaan hypähtelevien kaniinien kahahtelu ja leivojen laulu.

Soames, suuren, tätä erämaata sivistämään tulleen Forsyte-armeijan johtaja ja esitaistelija, tunsi yksinäisyyden, näkymättömän laulun ja kuuman, suloisen ilman lannistavan mieltään. Hän oli jo alkanut palata takaisin, kun hän vihdoinkin sai silmiinsä Bosinneyn.

Arkkitehti loikoili maassa suuren tammen alla, joka iäkkäänä ja ryhmyisenä kohosi rinteen reunamalla levitellen laajalle oksiaan ja lehviään.

Soamesin piti koskettaa häntä olkapäähän ennenkuin hän katsahti ylös.

»Halloo, Forsyte», sanoi hän, »minä olen löytänyt teille talonpaikan!
Katsokaa tänne!»

Soames seisoi ja katsoi ja sanoi sitten kylmästi:

»Kyllä kai olette hyvin viisas, mutta tämä paikka tulee maksamaan minulle puolta enemmän.»

»Viisi maksuista, mies. Katsokaa näköalaa.»

Melkein heidän jaloissaan lainehti kypsä viljavainio, joka kauempana yhtyi pieneen tummaan viidakkoon. Tasanko niittyineen ja pensasaitoineen ulottui etäisille siniharmaille särkille saakka. Oikealla saattoi nähdä joen hopeaisen juovan.

Taivas oli niin sininen, aurinko niin loistava, että ikuinen kesä näytti vallitsevan tätä maisemaa. Ohdakkeenhöytyviä leijaili heidän ympärillään eetterin rauhan lumoamina. Kuumuus tanssi viljavainiolla, ja kaiken yli kuului pehmeätä, tuskin huomattavaa hyminää, ikäänkuin loistavien hetkien kuisketta, jotka viettivät juhlaa taivaan ja maan välillä.

Soames katsoi. Vasten hänen tahtoaan jotakin tulvehti hänen rinnassaan. Saada elää kaiken tämän ääressä, kyetä osoittamaan sitä ystävilleen, puhua siitä, omistaa se! Hänen poskiinsa tuli väriä. Tämä lämpö, säteily, hehku meni hänen veriinsä niinkuin Irenen kauneus neljä vuotta sitten oli mennyt hänen veriinsä ja saanut hänet ikävöimään tuota naista. Hän katsoi salaa Bosinneytä, jonka silmät, kuskin »puolikesyn leopardin» silmät, näyttivät hurjina harhailevan maisemassa. Päivänvalo oli iskenyt tuon miehen kasvojen ulkonemiin, kömpelöihin poskiluihin, leuan kärkeen, silmäkulmain kohtisuoriin kyhmyihin, ja Soames katseli näitä kulmikkaita, innostuneita, huolettomia kasvoja epämieluisin tuntein.

Pitkä, pehmeä tuulenviri aaltoili vainiolla ja toi henkäyksen lämmintä ilmaa heidän kasvoihinsa.

»Voisin rakentaa teille uljaan talon tänne», sanoi vihdoin Bosinney keskeyttäen hiljaisuuden.

»Luultavasti», vastasi Soames kuivasti. »Teidän ei tarvitse maksaa siitä mitään.»

»Noin kahdeksalla tuhannella voisin rakentaa teille palatsin.»

Soames oli käynyt hyvin kalpeaksi — hän taisteli sisäistä taistelua.
Hän loi katseensa maahan ja sanoi itsepäisesti:

»Minä en kykene siihen.»

Ja hitaasti, hiipivällä käynnillään hän johti heidät takaisin ensimmäiselle paikalle.

He viettivät siellä jonkin aikaa keskustellen suunnitellun talon yksityiskohdista. Sitten Soames palasi välittäjän tupaan.

Hän tuli takaisin noin puolen tunnin päästä, liittyi Bosinneyhin, ja he lähtivät asemalle.

»No niin», sanoi hän tuskin avaten huuliaan, »minä otin sen teidän paikkanne sittenkin.»

Ja hän vaikeni taas pohtien epämääräisesti mielessään, kuinka oli mahdollista, että tuo mies, jota hän oli tottunut halveksimaan, oli voinut kumota hänen oman päätöksensä.

5. ERÄS FORSYTE-KOTI

Niinkuin luokkansa ja sukupolvensa valistuneet tuhannet tuossa suuressa Lontoon kaupungissa, kaikki ne, jotka eivät enää uskoneet punaisiin samettituoleihin ja tiesivät, että nykyisitalialaiset marmoriryhmät ovat vieux jeu, Soames Forsyte asui talossa, joka teki voitavansa. Siinä oli yksilöllistä makua noudattava kuparinen ovenkolkutin, ikkunat, jotka oli muutettu avattaviksi ulospäin, riippuvia kukkakoreja verenpisaroineen ja taustassa (suuri vetonumero) pieni, vihreillä tiilillä laskettu piha, jonka ympärillä kasvoi punaisia hortensioita riikinkukonsinisissä ruukuissa. Tänne, pergamentinvärisen japanilaisen päivänvalon alle, joka peitti pihan koko toisen pään, asukkaat ja vieraat saattoivat vetäytyä suojaan uteliailta katseilta juomaan teetä ja rauhassa tarkastamaan Soamesin uusimpia pieniä hopearasioita.

Sisustuksen koristelu suosi ensimmäistä keisarikuntaa ja William Morrista. Kooltaan talo oli tilava, siinä oli lukemattomia pieniä soppia, jotka olivat kuin linnun pesiä, ja niissä munina pieniä hopeaesineitä.

Keskellä tätä yleistä täydellisyyttä kaksi lajia nirsoutta kamppaili keskenään. Talossa oli emäntä, joka olisi elänyt hienostuneesti autiolla saarella, ja isäntä, jonka hienostus, mikäli sitä oli, oli kuin määräraha, asetettu omistajan oman etenemisen vuoksi, yleisen kilpailun lakeja noudattaen. Tämä kilpaileva hienostus oli saanut Soamesin Marlborough-päivinään ensimmäisenä luokalla käyttämään valkoista liiviä kesäisin ja samettiliiviä talvisin, estänyt häntä koskaan julkisesti esiintymästä kravattinauhanpää pilkistämässä kauluksen alta ja saanut hänet pyyhkimään pölyn kiiltonahkakengistään ennenkuin tutkintopäivänä astui suuren kuulijakunnan eteen lausumaan Molièreä.

Virheettömyyden kalvo oli kasvanut Soamesin ylle niinkuin monen muun lontoolaisen. Oli mahdotonta keksiä hänestä hiuskarvaakaan, joka olisi ollut väärällä paikalla, kravattia, joka olisi kahdeksannesosankaan tuumaa väistynyt kohtisuorasta suunnasta, kiillotonta kaulusta. Hän ei millään muotoa olisi tullut toimeen ilman kylpyä — kylpeminen kuului hyvään tapaan, ja hän halveksi katkerasti ihmisiä, jotka eivät kylpeneet.

Mutta Irenen olisi hyvin voinut kuvitella vedenneidon tavoin kylpevän kaukaisessa virrassa vain siksi, että sai nauttia raikkaudesta ja oman kauniin ruumiinsa näkemisestä.

Tässä kautta talon tuntuvassa taistelussa vaimo oli jäänyt alakynteen. Niinkuin saksilaisen ja kelttiläisen kansanaineksen vielä jatkuvassa taistelussa herkempi ja vastaanottavaisempi temperamentti oli pakottanut ylleen sovinnaisen pintaverhon.

Niin tuli talo tarkalleen muistuttamaan satoja toisia taloja, joilla oli samat korkeat päämäärät. Siitä oli tullut »tuo Soames Forsyten perin viehättävä pieni talo, täysin persoonallinen, kultaseni, kerrassaan elegantti.»

Soames Forsyten talo — lue James Peabodyn, Thomas Atkinsin tai Emmanuel Spagnolettin, itse asiassa kenen tahansa ylempään keskiluokkaan kuuluvan lontoolaisen, jolta voi edellyttää makua, ja vaikka koristeissa olisikin eroa, pitää lause paikkansa.

Elokuun kahdeksannen päivän iltana, viikkoa jälkeen Robin Hillin retken istuivat Soames ja Irene päivällisellä tuon »täysin persoonallisen, kerrassaan elegantin» talonsa ruokasalissa. Kuuma päivällinen sunnuntaisin oli pieni erikoinen hienostus, joka oli ominainen tälle ja monelle muulle talolle. Jo avioliittonsa alkuaikoina Soames oli säätänyt tämän lain: »Palvelijain pitää antaa meille kuuma päivällinen sunnuntaisin — eihän heillä ole muuta tehtävää kuin soitattaa pelirasiaa.»

Säädös ei ollut aiheuttanut mitään vallankumousta. Sillä — Soamesista miltei huono merkki — palvelijat olivat kiintyneet Ireneen, joka vasten kaikkia terveitä traditioita näytti myöntävän heillekin oikeuden omaan osuuteensa ihmisluonnon heikkoudesta.

Onnellinen pari istui, ei vastakkain, vaan suorakulmaisesti kauniin ruusupuisen pöydän ääressä. Pöydässä ei ollut liinaa — taaskin hienostuksen piirre — eikä sanaakaan ollut vielä lausuttu.

Soames puhui päivällisen aikana mielellään asioistaan tai kertoi mitä oli ostanut, ja niin kauan kuin hän itse puhui, ei Irenen hiljaisuus vaivannut häntä. Tänä iltana hänen oli ollut mahdoton puhua. Rakentamisen päätös oli painanut hänen mieltään kaiken viikkoa, ja nyt hän oli päättänyt kertoa Irenelle.

Ilmoituksenteosta johtuva hermostus ärsytti häntä syvästi, Irenellä ei ollut mitään syytä saada hänet hermostumaan näin — ovathan vaimo ja mies yksi ja sama henkilö. Irene ei ollut katsahtanutkaan häneen sitten kun he istuivat pöytään, ja Soames ihmetteli, mitä maailmassa hän mahtoi miettiä koko tämän ajan. Oli kovaa, kun mies ahersi niinkuin hän, teki rahaa vaimolleen — niin, ja kipu sydämessä — oli kovaa, että vaimo istui siinä ja näytti siltä kuin huoneen seinät olisivat saartaneet häntä. Se olisi jo riittänyt saamaan miehen nousemaan ja lähtemään pöydästä.

Valo lankesi vaaleanpunaisen lampunvarjostimen läpi hänen niskalleen ja käsivarsilleen. Soames piti siitä, että Irene päivällisellä esiintyi iltapuvussa, se antoi hänelle kuvaamattoman ylemmyyden tunteen enimpiin tuttaviinsa nähden, joitten vaimot tyytyivät parhaimpiin aamupäivä- tai teepukuihinsa syödessään päivällistä kotona. Vaaleanpunaisessa valossa hänen ambranvärinen tukkansa ja vaalea ihonsa olivat omituisena vastakohtana tummanruskeille silmille.

Voiko mies omistaa mitään kauniimpaa kuin tämän päivällispöydän syvine värivivahduksineen, nuo tähtimäiset, pehmeälehtiset ruusut, punertavat lasit ja hienot hopeakalut, voiko mies omistaa mitään kauniimpaa kuin naisen, joka istui tämän pöydän ääressä? Kiitollisuus ei ollut Forsytein hyve, heillä kun kilpailukiihkossaan ja hyvässä arkijärkevyydessään ei ollut tilaisuutta siihen, ja Soames tunsi vain tuskaksi yltyvää kiihtymystä siitä, että hän ei omistanut vaimoaan niinkuin hänellä olisi ollut oikeus omistaa hänet, että hän ei voinut käden ojentamalla poimia häntä niinkuin ruusua tuosta ja hengittää hänen sydämensä salaisuuksia.

Kaikkeen muuhun omaisuuteensa, kokoamiinsa esineihin, hopeaan, tauluihin, taloihin, kiinnityksiin hän oli saanut kiinteän ja läheisen suhteen; vaimoonsa hän ei saanut mitään suhdetta.

Tämän hänen talonsa kaikille seinille oli kirjoitettu jotakin. Hänen käytännönmiehen temperamenttinsa kapinoi tuota mystillistä varoitusta vastaan, ettei muka Irene ollut luotu häntä varten. Hän oli nainut tuon naisen, valloittanut hänet, tehnyt hänet omakseen, ja hänestä tuntui sotivan kaikkein oleellisinta lakia, omistuksen lakia vastaan, ettei hän voinut omistaa muuta kuin hänen ruumiinsa — jos sitäkään, niinkuin hän oli alkanut epäillä. Jos joku olisi kysynyt häneltä, tahtoiko hän omistaa Irenen sielun, olisi kysymys tuntunut hänestä sekä naurettavalta että hempeämieliseltä. Mutta sitä hän kuitenkin tahtoi, ja kirjoitus seinillä sanoi, ettei hän koskaan voisi.

Irene oli ikuisesti hiljainen, passiivinen, viehkeän vastahakoinen, ikäänkuin häntä olisi kauhistuttanut ajatus, että hän sanalla, liikkeellä tai merkillä saisi Soamesin uskomaan, että hän pitäisi hänestä. Ja mies kysyi itseltään: »Näinkö minun aina pitää jatkaa?»

Niinkuin useimmat sukupolvensa romaaninlukijat (ja Soames oli suuri romaaninlukija) hän oli saanut elämännäkemykseensä värin kirjallisuudesta, ja hän oli imenyt itseensä uskon, että tässä oli vain kysymys ajasta. Lopussa mies aina voitti vaimonsa kiintymyksen. Niissäkin tapauksissa, jotka päättyivät traagillisesti (sen luokan kirjoja hän ei erikoisemmin harrastanut), vaimo aina kuoli kipeä katumus huulillaan, tai jos mies kuoli — epämieluisa ajatus — vaimo heittäytyi kuolettavien syytösten vallassa ruumiille.

Hän vei Irenen usein teatteriin vaistomaisesti valiten nykyaikaisen seuraelämän kuvauksia nykyaikaisin avioliitto-ongelmin, jotka ovat niin onnellisesti erilaiset kuin todellisuuden avioliitto-ongelmat. Hän havaitsi, että nekin aina päättyivät samalla tavalla, silloinkin kun rakastaja oli kysymyksessä. Näytelmää katsellessaan Soames usein tunsi sympatiaa rakastajaa kohtaan, mutta jo ennenkuin hän ehti kotiin, ajaessaan Irenen kanssa vuokravaunuissa, hän ymmärsi, että se ei kelpaa, ja oli iloinen, että näytelmä oli päättynyt niinkuin se päättyi. Eräs aviomiestyyppi oli juuri silloin tullut muotiin, voimakas, vähän karkea, mutta äärimmäisen terve mies, jolla oli erittäin paljon menestystä näytelmän lopulla. Tätä henkilöä kohtaan Soamesilla ei tosiaankaan ollut myötätuntoa, ja jollei hän olisi ajatellut omaa asemaansa, olisi hän ilmaissut vastenmielisyytensä tuota miestä kohtaan. Mutta hän oli niin tietoinen siitä, kuinka oleellisen välttämätöntä hänelle itselleen oli olla onnistunut, vieläpä »voimakas» aviomies, ettei hän koskaan puhunut vastenmielisyydestään, joka kenties, luonnon nurinkuristen menettelytapojen kautta, oli saanut alkunsa salaisesta raakuuden varastosta hänessä itsessään.

Mutta Irenen hiljaisuus tänä iltana oli poikkeuksellinen. — Soames ei ollut koskaan ennen nähnyt sellaista ilmettä hänen kasvoillaan. Ja koska aina tavaton on hälyttävää, oli Soames hälyttynyt. Hän söi herkkupalansa ja kiirehti tyttöä, joka lakaisi murut pöydältä hopeaharjalla. Kun tyttö oli lähtenyt, hän täytti lasinsa viinillä ja sanoi:

»Onko joku käynyt täällä tänä iltapäivänä?»

»June.»

»Mitä hän tahtoi?» Forsyten perheessä oli selviö, että ihmiset eivät lähde minnekään, jolleivät tahdo jotakin. »Tuli puhumaan sulhasestaan, arvaamma.»

Irene ei vastannut.

»Minusta näyttää siltä», jatkoi Soames, »että June on rakastuneempi poikaan kuin tämä häneen. June on aina hänen kintereillään.»

Irenen katse teki hänen olonsa epämukavaksi.

»Sinun asiasi ei ole puhua tuollaisia», huudahti hän.

»Miksikä ei? Kuka tahansa näkee sen.»

»Eikä näe. Ja jos näkisikin, on rumaa sanoa niin.» Soames ei jaksanut hillitä itseään.

»Olet sinäkin vaimo», sanoi hän. Mutta salaisesti hän ihmetteli Irenen vastauksen kuumuutta, se ei ollut hänen tapaistaan. »Sinähän olet hullaantunut Juneen! Minä voin sanoa sinulle jotakin: nyt kun hänellä on merirosvo hinauksessaan, ei hän välitä sinusta kahdenpennin vertaa. Sen tulet huomaamaan. Mutta sinä et tule näkemään häntä enää yhtä paljon; me muutamme maalle.»

Hän oli iloinen saadessaan uutisensa sanotuksi kiukunpuuskassa. Hän oli odottanut pettymyksen huutoa; ja hiljaisuus, jolla tieto otettiin vastaan, hälytti häntä.

»Asia ei näytä kiinnostavan sinua», oli hänen pakko lisätä.

»Minä tiesin sen jo.»

Soames katsoi häneen terävästi.

»Kuka kertoi?»

»June.»

»Kuinka hän tiesi?»

Irene ei vastannut. Soames sanoi, hämillään ja epävarmana:

»Siitä tulee hieno juttu Bosinneylle, se merkitsee hänen uransa alkua.
Arvaan, että June on kertonut sinulle kaiken?»

»On.»

Oli taaskin hiljaisuus, sitten Soames sanoi:

»Otaksun, ettet halua lähteä?»

Irene ei vastannut.

»Niin no, minä en tiedä mitä sinä tahdot. Täällä et koskaan näytä tyytyväiseltä.»

»Onko minun toivomuksillani mitään tekemistä sen asian kanssa?»

Hän otti ruusumaljakon ja lähti huoneesta. Soames jäi istumaan. Tätäkö varten hän oli allekirjoittanut sopimuksen? Tätäkö varten hän aikoi kuluttaa kymmenisentuhatta puntaa? Bosinneyn lause palasi hänen mieleensä: »Naiset ovat niitä paholaisia.»

Mutta sitten hän tyyntyi. Pahemminkin olisi voinut käydä. Irene olisi voinut tulistua. Jotakin enempää hän oli odottanut. Loppujen lopulta oli onnellista, että June oli murtanut jään hänen puolestaan. Hän oli lirkutellut asian tietoonsa Bosinneyltä. Soamesin olisi pitänyt tietää se.

Hän sytytti savukkeensa. Oli miten oli, Irene ei ollut sentään pannut toimeen kohtausta! Hän kyllä taipuisi — se oli parasta hänessä, hän oli kylmä, mutta ei murjottava. Ja puhaltaen savua savukkeestaan kiiltävällä pöydällä olevan leppäkertun päälle hän vaipui haaveilemaan uudesta talostaan. Ei auttanut harmitella, hän menisi puhumaan asiat selviksi. Irene istuisi tuolla ulkona pimeässä, japanilaisen päivävarjon alla kutimineen. Kaunis, lämmin yö…

Itse asiassa June oli sinä iltapäivänä tullut silmät loistavina ja sanonut: »Soames on sitten kelpo mies! Sehän on ihanaa Philille — juuri sen hän tarvitsi!»

Kun Irenen kasvot pysyivät tummina ja hämmästyneinä hän jatkoi:

»Uusi talonne Robin Hillissä, tietysti. Mitä? Etkö tiedä?»

Irene ei tietänyt.

»Oi, sitten kai minä en olisi saanut kertoa!» Katsellen kärsimättömänä ystäväänsä hän huudahti: »Näytät siltä kuin et välittäisi koko asiasta. Etkö ymmärrä, tätä minä juuri olen rukoillut — tätä onnenpotkua hän on odottanut kaiken aikaa. Nyt saadaan nähdä mihin hän pystyy.» Ja June kertoi koko jutun alusta loppuun.

Oman kihlauksen jälkeen ei ystävättären asema näyttänyt häntä suurestikaan kiinnostavan, ja ne hetket, jotka hän vietti Irenen seurassa, kuluivat hänen omien asiainsa uskomiseen. Ja väliin, kaiken osanottavan säälin ohella, hänen hymyssään väkisinkin näkyi hiven surkuttelevaa ylenkatsetta naista kohtaan, joka oli tehnyt sellaisen erehdyksen elämässään, niin suuren, naurettavan erehdyksen.

»Hän saa myöskin tehtäväkseen kaikki sisustustyöt — vapain käsin. Se on suurenmoista —» June pyrskähti nauruun, hänen pieni vartalonsa hytkyi iloisesti. Hän nosti kätensä ja iski sillä musliiniverhoja. »Tiedätkö, että minä kysyin James sedältäkin —» Mutta äkkiä hänestä tuntui epämieluisalta mainita tuota hetkeä ja hän pysähtyi. Ja huomatessaan ystävänsä niin haluttomaksi vastaamaan hän lähti pois. Kadulla hän katsoi taakseen, ja Irene seisoi vielä ovessa. Vastaukseksi hänen jäähyväisheilutukseensa Irene nosti käden otsalleen ja hitaasti kääntyen sulki oven…

Soames meni nyt arkihuoneeseen ja tarkasteli häntä ikkunan läpi.

Japanilaisen päivänvarjostimen alla hän istui hyvin hiljaa, ja pitsiliina olkapäillä liikkui rinnan pehmeitten nousujen ja laskujen mukana.

Mutta tuossa hiljaisessa olennossa, joka istui niin liikkumattomana pimeydessä, näytti olevan lämpöä, salattua kiihkoa, ikäänkuin koko hänen olemuksensa olisi tullut järkytetyksi ja jokin muutos olisi ollut tapahtumassa sen kätketyissä syvyyksissä.

Soames hiipi huomaamatta takaisin ruokasaliin.

6. JAMES VALLOILLAAN

Kauan ei kestänyt, ennenkuin Soamesin rakentamispäätös oli koko perheen tietona ja aiheutti sen hälinän, minkä jokainen omaisuutta koskeva hanke Forsyteissä aiheuttaa.

Se ei ollut Soamesin syy, sillä hän oli päättänyt, ettei kukaan saisi tietää. June oli sydämensä kyllyydessä kertonut rouva Smallille antaen hänelle luvan kertoa vain Ann tädille — hän ajatteli, että se ehkä virkistäisi tuota herttaista vanhusparkaa! Sillä Ann täti oli nyt pysynyt huoneessaan monta päivää.

Rouva Small kertoi Ann tädille heti, ja tämä hymyili tyynyiltään sanoen selvällä, vapisevalla vanhalla äänellään:

»Se on erinomaista June kullalle, mutta minä toivon, että he ovat varovaisia — se on aika vaarallista!»

Kun hän taas jäi yksin, ilmestyi hänen kasvoilleen tuikea kurttu, joka oli kuin sateista aamua ennustava pilvi.

Hänen maatessaan täällä niin monta päivää jatkui »tahdon lataamisen» prosessi kaiken aikaa, se levisi hänen kasvoilleenkin, ja suupielissä oli tiukkenevia liikkeitä alituiseen.

Palvelustyttö Smither, joka oli ollut hänen palveluksessaan tyttöiästään saakka ja jonka mainittiin olevan »Smither, hyvä tyttö, mutta niin hidas!» — palvelustyttö Smither suoritti joka aamu äärimmäisen täsmällisenä vanhuksen pukeutumisen kruunausseremonian. Ottaen puhtaanvalkean korulippaan kätköistä nuo litteät, harmaat kiharat, persoonallisen arvokkuuden tunnukset, hän asetti ne turvallisesti emäntänsä käsiin ja käänsi selkänsä.

Ja joka päivä kutsuttiin tädit Juley ja Hester kertomaan Timothyn kuulumisia, mitä uutta Nicholasista, oliko June kulta onnistunut saamaan Jolyonin lyhentämään kihlausaikaa, nyt kun Bosinney rakensi Soamesille taloa, mahtoiko nuoren Rogerin vaimo todellakin odottaa, kuinka Archien leikkaus oli onnistunut ja mitä Swithin oli tehnyt tuolla Wigmore-Streetin tyhjällä talolla, jonka vuokralainen oli menettänyt kaikki rahansa ja kohdellut häntä niin huonosti, ja ennen kaikkea Soamesista, vieläköhän — vieläköhän Irene pyysi omaa makuuhuonetta? Ja joka aamu sanottiin Smitherille: »Tänä iltapäivänä tulen alakertaan, Smither, kahden ajoissa tarvitsen käsivarttasi kaikkien näiden vuoteessa vietettyjen päivien jälkeen.»

Kerrottuaan Ann tädille rouva Small oli uskonut taloasian rouva Nicholasille, joka vuorostaan oli pyytänyt sille vahvistusta Winifred Dartielta otaksuen tietysti, että tämä, joka oli Soamesin sisar, tietäisi asian tarkalleen. Hänen kauttaan se oli asianmukaisella kiertokulullaan tullut Jamesin korviin. Hän oli ollut aika lailla järkytetty.

Kukaan, sanoi hän, ei kertonut hänelle mitään. Ja sen sijaan, että olisi mennyt suoraan Soamesin itsensä luo, jonka vaiteliaisuutta hän pelkäsi, hän otti sateenvarjonsa ja lähti Timothyn taloon.

Hän kohtasi rouva Septimuksen ja Hesterin (jolle oli kerrottu — hän oli niin luotettava, puhuminen oli hänestä väsyttävää) valmiina, vieläpä innokkaina keskustelemaan uutisesta. Oli kovin hyvä, he ajattelivat, että rakas Soames tahtoi käyttää herra Bosinneytä, mutta aika uskallettua. Kuinkas George nimittääkään häntä? »Merirosvo!» Kuinka hullunkurista! Mutta George oli sellainen hulluttelija! Asia pysyisi tällä tavoin kuitenkin perheenkeskeisenä — nähtävästi heidän tosiaankin piti katsoa herra Bosinneyn kuuluvan perheeseen, vaikka se tuntuikin oudolta.

Tässä James keskeytti:

»Kukaan ei tiedä hänestä mitään. En käsitä mitä Soames tahtoo tuollaisesta nuoresta miehestä. En ihmettelisi, jos Irene olisi kuiskannut sen hänen korvaansa. Minä aion puhua…»

»Soames oli», keskeytti Juley-täti, »sanonut herra Bosinneylle, ettei hän tahdo asiasta puhuttavan. Hän ei pitäisi siitä, ja olen varma, että Timothy olisi hyvin pahoillaan, jos hän tietäisi…»

James pani käden korvansa taakse.

»Mitä?» sanoi hän. »Olen tullut hyvin kuuroksi. Luultavasti en oikein kuule, mitä ihmiset sanovat. Emilyn varvasta särkee, emme pääse lähtemään Walesiin ennen kuun loppua. Aina pitää olla jotakin.» Ja saatuaan mitä hän tahtoi hän otti hattunsa ja lähti.

Oli kaunis iltapäivä, ja hän käveli puiston poikki Soamesin luo, missä aikoi syödä päivällistä, sillä varvas piti Emilyä vuoteessa ja Rachel ja Cicely olivat lähteneet vieraisille maaseudulle. Hän kulki viettävää polkua Bayswaterin puolelta Rotten Rowta Knightsbridge Gatelle, niityn poikki, jonka peitti lyhyt, palanut ruoho ja jolla täplinä oli mustia lampaita sinne tänne siroteltuina keskelle istuvia pareja ja oudon näköisiä, suullaan makaavia kulkureita, jotka olivat kuin kaatuneitten ruumiita sodan aallon huuhtelemalla kentällä.

Hän kulki nopeasti, pää kumarassa, katselematta oikeaan tai vasempaan. Tämän puiston, hänen oman taistelukenttänsä keskuksen näkeminen, jolla hän oli kaiken ikäänsä kamppaillut, ei herättänyt mitään ajatusta tai mietettä hänen mielessään. Nuo ruumiit, jotka olivat singahtaneet tänne taistelunsa paineesta ja tuoksinasta, nuo rakastavaiset parit, jotka poskitusten viettivät elämänsä polkumyllyn yksitoikkoisuudesta riistettyä joutilasta onnen hetkeä, ne eivät herättäneet mitään mielikuvaa hänessä, hän oli elänyt yli tuon laatuisen mielikuvituksen, ja niinkuin lampaitten, niin oli hänenkin turpansa kiintynyt vain laitumeen, jolta jyrsittiin ruohoa.

Eräs hänen vuokralaisistaan oli hiljattain osoittanut taipumuksia myöhästyä maksuissaan, ja nyt oli tullut polttavaksi kysymykseksi, olisiko paras sanoa hänet irti heti, silläkin uhalla ettei taloa saataisi uudelleen vuokratuksi ennen joulua. Swithinillä oli juuri ollut ikävyyksiä vuokralaisistaan, mutta se oli hänelle parhaiksi — mitä oli odottanut niin kauan?

Hän pohti tätä kävellessään nopein askelin, pitäen huolellisesti kiinni sateenvarjon varresta, juuri kädensijan koukun alapuolelta, niin että kärki ei koskettanut maahan eikä silkki hankaantunut. Ohuet, korkeat olkapäät olivat kumaraiset, pitkät jalat liikkuivat nopeina ja täsmällisinä kuin kone, ja tämä kulku läpi puiston, jossa aurinko kirkkaana loisti yli niin paljon joutilaisuuden — niin monen inhimillisen todisteen siitä tunnottomasta taistelusta, jota raivoisa Omistushalu tässäkin piirissä kävi — oli kuin maalinnun lentoa meren poikki.

Tullessaan ulos Albert Gatesta hän tunsi jonkun koskettavan käsivarttaan.

Se oli Soames, joka äkkiä oli ilmaantunut hänen vierelleen Piccadillyn varjopuolelta, jota pitkin hän oli kävellyt kotiin toimistostaan.

»Äitisi on vuoteessa», sanoi James. »Olin tulossa teille, mutta olen kai tiellä.»

Jamesin ja hänen poikansa ulkonaista suhdetta luonnehti erikoisesti forsyteläinen tunteellisuuden puute, mutta he eivät silti suinkaan olleet pitämättä toisistaan. Ehkä he katsoivat toisiaan sijoituksiksi, ainakin he huolehtivat toinen toisensa hyvinvoinnista ja nauttivat toistensa seurasta. He eivät olleet koskaan vaihtaneet kahta sanaa elämän sisäisemmistä ongelmista eivätkä toinen toisensa aikana ilmaisseet minkään syvemmän tunteen olemassaoloa.

Heidät yhdisti toisiinsa jokin, joka on sanaerittelyn ulkopuolella, jokin, joka kätkeytyy syvälle kansojen ja perheitten syvimpään olemukseen — sillä sanotaan, että veri on vettä sakeampi — eikä kumpikaan heistä ollut kylmäverinen mies. Itse asiassa rakkaus omiin lapsiin oli nyt Jamesin elämän liikkeellepaneva voima. Omata olentoja, jotka olivat osa hänestä, joille hän saattoi siirtää säästämänsä rahan, siinä kaiken hänen säästämisensä juuri. Ja mitä muuta iloa olisi hänellä seitsemänkymmenviiden vuoden iässä ollut kuin — säästäminen? Elämän ydin oli säästöjen tekemisessä lapsia varten.

Terveempää miestä kuin James Forsyte, kaikesta hänen ruikuttelustaan huolimatta, ei ollut (jos terveyden johtava oire, niinkuin meille sanotaan, on itsesäilytys, vaikka se Timothyssa epäilemättä oli mennyt liian pitkälle) koko tässä Lontoossa, josta hän omisti niin paljon ja jota hän niin äänettömällä rakkaudella rakasti, kuin mahdollisuuksiensa keskusta ikään. Hän omisti keskiluokan ihmeellisen vaistomaisen terveyden. Hänessä — enemmän kuin Jolyonissa, jolla oli mestarillinen tahto ja hellyyden ja mietiskelyn hetkensä — enemmän kuin Swithinissa, joka oli erikoisuutensa marttyyri — Nicholasissa, joka kärsi taitavuudestaan ja Rogerissa, joka oli yritteliäisyytensä uhri — sykki oikea kompromissin hermo. Hän oli kaikista veljeksistä vähimmän huomattava hengeltään ja persoonaltaan, ja siksi hän todennäköisimmin tulisi elämään ikuisesti.

Jamesille, enemmän kuin toisille, oli perhe merkitsevä ja rakas. Hänen suhtautumisessaan elämään oli aina ollut jotakin alkeellisen herttaista. Hän rakasti kotiliettä, hän rakasti juoruja ja hän rakasti ruikuttamista. Kaikki hänen päätöksensä muodostuivat siitä kermasta, minkä hän kuori perhesielun pinnalta, ja tämän perheen kautta tuhansien muitten samaa kudosta olevien perheitten. Vuosi vuodelta, viikko viikolta hän teki käyntejään Timothyn talossa, ja veljensä etusalongissa hän istui — pitkät jalat ristissä, pitkä poskiparta kehystämässä sileiksiajeltuja kasvoja — seuraten perhekattilan kiehuntaa, kerman kohoamista pinnalle, ja hän palasi kotiin turvallisin mielin, virkistyneenä, helpottuneena, tuntien epämääräistä tyytyväisyyttä.

Itsesäilytysvaiston timantinkovuuden alla Jamesissa oli paljon todellista pehmeyttä. Käynti Timothyn talossa oli kuin äidin sylissä vietetty hetki, ja hänen oma syvä tarpeensa saada olla perhesiiven suojeluksessa vaikutti vuorostaan hänen tunteisiinsa omia lapsia kohtaan. Hänelle oli todellinen painajainen ajatella heidän olevan alttiina maailman kohtelulle asioissa, jotka koskivat rahoja, terveyttä tai mainetta. Kun hänen vanhan ystävänsä John Streetin poika meni vapaaehtoiseen sotapalvelukseen, hän pudisti päätään ruikuttavasti ja ihmetteli, kuinka John Street saattoi suostua siihen, ja kun sitten nuori Street sai heittokeihään rintaansa, otti James sen niin kovasti sydämelleen, että sai syyn lukuisiin vieraskäynteihin sanoakseen kaikkialla, että hän kyllä tiesi juuri niin tulevan käymään ja että hän oli ollut heille oikein vihainen.

Kun hänen vävyllään Dartiella oli tuo taloudellinen kriisinsä, joka aiheutui öljyosakekeinottelusta, otti James sen kovin pahakseen. Oli kuin kaiken varallisuuden kuolinkellot olisivat soineet. Toipuakseen hän tarvitsi kolme kuukautta ja matkan Baden-Badeniin — oli jotakin kauheata siinä ajatuksessa että ilman hänen, Jamesin, rahoja olisi hänen vävynsä nimi joutunut vararikkoisten luetteloon.

Omaten niin vankan ruumiinrakenteen, että hän luuli kuolevansa, jos hänen korvaansa särki, hän katsoi vaimonsa ja lastensa satunnaisia sairauksia persoonallisiksi suruiksi, Sallimuksen erikoisiksi toimenpiteiksi hänen mielenrauhansa järkyttämiseksi. Mutta hän ei vähääkään uskonut oman välittömän perheensä ulkopuolella olevien ihmisten vaivoihin ja vakuutti niiden joka tapauksessa johtuvan vain laiminlyödystä maksasta.

Hänen yleinen selityksensä oli: »Mitä muuta he voivat odottaa? Niin käy minunkin, jos en ole varovainen.»

Sinä iltana tullessaan Soamesin luo hän tunsi elämänsä erikoisen armottomaksi. Tuossa Emily sairasti varvastaan, ja Rachel liehui maaseudulla, hän ei saanut myötätuntoa keneltäkään. Ja Ann, hän oli sairas — James ei uskonut, että hän kestäisi yli kesän, hän oli käynyt talossa kolmasti ilman että Ann oli kyennyt tapaamaan häntä! Entä sitten tuo Soamesin rakentamishanke, sitä sieti harkita. Ja mitä tuli tuohon häiriöön Irenen kanssa, ei hän vain tietänyt mitä siitä saattoi tulla — jotakin siitä voi tulla.

Hän astui Montpellier Squaren taloon n:o 62 lujasti aikoen olla surkea.

Kello oli jo puoli seitsemän, ja Irene istui arkihuoneessa päivällispuvussaan. Hänellä oli yllään kullanvärinen pukunsa — sillä käytettyään sitä kerran päivälliskutsuissa, kerran iltajuhlassa ja kerran tanssiaisissa hän piti sen nyt loppuun kotona — ja hän oli koristanut povensa oikealla pitsiryöpyllä, johon Jamesin silmät kohta liimautuivat.

»Mistä saat kaikki tavarasi?» hän kysyi närkästyneellä äänellä. »Rachel ja Cicely eivät koskaan ole puoliksikaan noin kauniita. Tuokin ruusunnuppu — ei, eihän se voi olla oikea.»

Irene tuli lähemmäksi todistaakseen, että hän erehtyi.

Ja tahtomattaan tunsi James hänen miellyttävyytensä vaikutuksen, joka henki hänestä kuin heikko, viekoitteleva tuoksu. Kukaan itseäänkunnioittava Forsyte ei antaudu yhdestä iskusta, ja hän sanoi vain arvelevansa, että Irene käytti sievoiset summat pukuihinsa.

Kello soi, Irene pisti valkean käsivartensa hänen käsipuoleensa ja vei hänet ruokasaliin. Hän istutti Jamesin Soamesin tavalliselle paikalle pöydänkulman taakse, vasemmalle puolelleen. Valo lankesi siihen niin pehmeästi, ettei James tuntisi haittaa päivän asteettaisesta sammumisesta. Ja Irene alkoi puhua Jamesille hänestä itsestään.

Nyt tapahtui Jamesissa muutos, joka muistutti hedelmän huomaamatonta kypsymistä auringossa. Häneen tuli tunne, että häntä hyväiltiin ja kiitettiin ja helliteltiin, ja kaikki ilman että hänen itsensä tarvitsi kustantaa ainoatakaan hyväilyä tai kiitossanaa. Hän tunsi, että ruoka oli hänelle sopivaa, sitä tunnetta hän ei voinut saada kotona, hän ei tietänyt koska hän olisi näin nauttinut samppanjalasista, ja kysyessään merkkiä ja hintaa hän kuuli yllätyksekseen, että se oli samaa mitä hänellä itsellään oli suuri varasto kotona. Hän paikalla päätti antaa viinikauppiaansa tietää, että häntä oli puijattu.

Katsoen ylös ruuastaan hän huomautti:

»Teillä on paljon kauniita tavaroita täällä. Mitä olette maksaneet tuosta sokerisirottimesta? En ihmettelisi, vaikka se olisi maksanut paljonkin.»

Hän oli erikoisesti mielissään nähdessään vastakkaisella seinällä taulun, jonka hän itse oli antanut heille.

»En muistanutkaan, että se oli niin hyvä.»

He nousivat mennäkseen arkihuoneeseen, ja James seurasi Ireneä kiinteästi.

»Tätä minä sanoisin mainioksi pikku päivälliseksi», mutisi hän hengittäen viihtyisästi Irenen olkapään yli. »Ei mitään raskasta — eikä liian ranskalaismallista. Mutta minä en saa sellaista kotona. Minä maksan keittäjälleni kuusikymmentä puntaa vuodessa, mutta hän ei vain voisi tarjota minulle tällaista päivällistä.»

Hän ei ollut vielä tehnyt mitään viittausta talon rakentamiseen eikä tehnyt silloinkaan, kun Soames, syyttäen liikeasioita, lähti yläkerran huoneeseen, missä säilytti taulujaan.

James jäi miniänsä kanssa kahden. Viinin hehku ja oivallinen likööri vaikuttivat hänessä yhä. Hän oli aivan lämmennyt Ireneä kohtaan. Tämä oli tosiaankin viehättävä pieni olento, hän osasi kuunnella ja näytti ymmärtävän mitä toinen sanoi. Ja puhuessaan James kaiken aikaa tutki hänen vartaloaan, pronssinvärisistä kengistä aina hiuksien aaltoilevaan kultaan asti. Irene nojautui taaksepäin empiirituolissaan, olkapäät painautuneina selustaan — hänen notkea, mutta suora ruumiinsa huojui hänen liikkuessaan ikäänkuin taipuen rakastajan syleilyyn. Hänen huulensa hymyilivät, hänen silmänsä olivat puoliummessa.

Kenties jokin vaaran aavistus hänen asentonsa viehättävyydessä, kenties jokin ruuansulatuksen jälkimaku teki Jamesin äkkiä mykäksi. Hän ei muistanut ennen olleensa aivan yksin Irenen kanssa. Ja katsellessaan häntä omituinen tunne valtasi Jamesin ikäänkuin hän olisi kohdannut jotakin outoa ja vierasta.

Mitähän tuokin mahtoi ajatella nojautuessaan taaksepäin tuolla tavoin?

Ja kun James puhui, oli ääni terävämpi, ikäänkuin hänet olisi herätetty mieluisasta unesta.

»Millä kulutat aikasi kaiken päivää?» hän sanoi. »Et koskaan tule Park
Laneen!»

Irene tuntui puolustautuvan hyvin laimeasti, eikä James katsonut häneen. Hän ei tahtonut uskoa, että Irene todella välttäisi heitä — se olisi sentään liikaa.

»Minä otaksun, ettei sinulla ole aikaa», sanoi hän. »Olet aina Junen kanssa. Otaksun, että olet hänelle hyödyksi nyt kun hänellä on tuo nuori mies — saat olla kaitsijana ja niin poispäin. Kerrotaan, ettei June enää ole koskaan kotona, eikä setäsi Jolyon luultavasti ole hyvillään siitä, että saa niin paljon jäädä yksin. Sanotaan, että June aina on tuon nuoren Bosinneyn kintereillä, sulhanen kai tulee taloon joka päivä. No mitä sinä arvelet hänestä? Minusta hän ei ole yhtään minkään näköinen. Sanoisin, että harmaa tamma on parempi hevonen.»

Väri tummeni Irenen kasvoilla, ja James katseli häneen epäluuloisena.

»Ehkä ette aivan ymmärrä herra Bosinneytä», sanoi hän.

»Ymmärrä häntä», tiuskasi James. »Kuinka niin? Näenhän minä, että hän on noita taiteellisia ihmisiä. Sanotaan, että hän on etevä — kaikki he luulevat olevansa eteviä. Sinä tiedät hänestä enemmän kuin minä», hän lisäsi, ja taas hänen epäluuloinen katseensa viipyi Irenessä.

»Hän piirtää Soamesille taloa», sanoi Irene pehmeästi koettaen ilmeisesti tasoittaa asioita.

»Nyt pääsin siihen mitä minulla oli sanottavaa», jatkoi James. »En ymmärrä mitä Soames tekee noin nuorella arkkitehdillä, miksi hän ei ota ensiluokkaista miestä?»

»Ehkä herra Bosinney on ensiluokkainen.»

James nousi ja kääntyi, pää kumarassa.

»Niin se on», sanoi hän, »te nuoret ihmiset olette aina yhtä puolta, te kaikki luulette tietävänne asiat parhaiten.»

Hän pysäytti pitkän, hontelon vartalonsa Irenen eteen, nosti sormensa ja asetti sen hänen povensa tasolle ikäänkuin lausuen haasteen hänen kauneudelleen.

»Kaikki mitä voin sanoa, on että nuo taiteilijaihmiset tai miksi ikinä he sanovat itseään, ovat niin epäluotettavia kuin vain suinkin saattavat olla, ja neuvoni sinulle on, ettet liikoja antautuisi tekemisiin heidän kanssaan.»

Irene hymyili, ja hänen huultensa kaarteessa oli omituista ärsytystä. Hän näytti menettäneen nöyrän ystävällisyytensä. Hänen rintansa nousi ja laski kuin salaisessa tuskassa, hän veti kätensä pois levostaan tuolin käsinojalla kunnes sormien päät yhtyivät, ja hänen tummat silmänsä katsoivat tutkimattomasti Jamesiin.

Tämä tarkasti synkeänä lattiaa.

»Minä sanon sinulle mielipiteeni», sanoi hän, »on sääli, ettet ole saanut lasta askarruttamaan ajatuksiasi ja itseäsi.»

Irenen kasvoille tuli heti miettivä ilme, ja Jameskin huomasi jäykkyyden, joka valtasi koko hänen olemuksensa silkki- ja pitsipuvun pehmeyden alla.

James säikähti sanojensa vaikutusta, ja niinkuin useimmat miehet, joilla on rohkeutta niukalti, hän koetti heti puolustautua rupeamalla pauhaamaan.

»Et näytä välittävän liikkumisesta. Miksi et aja Hurlinghamiin kanssamme? Tai silloin tällöin käy teatterissa? Sinun iässäsi pitäisi harrastaa kaikenlaista. Olethan nuori nainen.»

Miettivä ilme tummeni Irenen kasvoilla. James hermostui.

»No niin, minä en tiedä mistään mitään», sanoi hän, »kukaan ei kerro minulle mitään. Soamesin pitäisi kyetä huolehtimaan asioistaan. Jollei hän katso eteensä, älköön luottako minuun — siinä kaikki —»

Pureskellen etusormensa päätä hän lähetti kylmän, terävän katseen miniäänsä.

Hän kohtasi tämän silmät kiintyneinä omiinsa niin tummina ja syvinä, että hän pysähtyi, ja hänen tuli vähän hiki.

»No niin, minun täytyy lähteä», sanoi hän pienen hiljaisuuden jälkeen. Minuuttia myöhemmin hän nousi, näyttäen hieman yllättyneeltä ikäänkuin olisi odottanut, että häntä olisi pyydetty jäämään. Antaen kätensä Irenelle hän salli tämän saattaa itsensä ovelle ja päästää ulos kadulle. Hän ei tahtonut ajuria, hän tahtoi kävellä, Irenen piti sanoa Soamesille hyvää yötä hänen puolestaan, ja jos Irene tahtoisi vähän huvitusta, no niin, appi-isä veisi hänet Richmondiin ajelulle jonakin päivänä.

Hän tuli kotiin, astui yläkertaan ja herätti Emilyn ensimmäisestä unesta, johon tämä oli onnistunut pääsemään kahdenkymmenen neljän tunnin aikana, kertoakseen hänelle saaneensa sen vaikutelman, että asiat Soamesilla olivat hullusti. Tätä aihetta hän kehitteli puolen tunnin ajan, kunnes vihdoin ilmoittaen, ettei tulisi nukkumaan hiventäkään, hän käänsi kylkeä ja alkoi paikalla kuorsata.

Montpellier Squaren varrella Soames, joka oli tullut tauluhuoneesta, seisoi näkymättömänä portaitten ylipäässä ja katseli Ireneä, joka lajitteli viime postin tuomia kirjeitä. Irene kääntyi takaisin arkihuoneeseen, mutta palasi hetken kuluttua ja seisoi ikäänkuin kuunnellen jotakin. Sitten hän tuli hiipien portaita ylös, kissanpoikanen käsivarrellaan. Soames saattoi nähdä, kuinka hänen kasvonsa kallistuivat tuota pikku eläintä kohti, joka kehräsi hänen kaulallaan. Miksi ei hän voinut katsoa Soamesiin tuolla tavoin?

Äkkiä Irene huomasi hänet, ja ilme hänen kasvoillaan muuttui.

»Onko kirjeitä minulle?» kysyi Soames.

»Kolme.»

Soames astui syrjään, ja muuta sanomatta Irene meni makuuhuoneeseen.

7. VANHAN JOLYONIN PIKKUSYNTEJÄ

Vanha Jolyon tuli samana iltapäivänä Lordin krikettikentältä ja aikoi lähteä kotiin. Jo ennen Hamilton Terracea hän kuitenkin oli muuttanut mieltään. Hän otti ajurin ja määräsi osoitteeksi Wistaria Avenuen. Hän oli tehnyt erään päätöksen.

June oli tuskin ollenkaan ollut kotona sillä viikolla, hän ei ollut pitkiin aikoihin suonut isoisälle seuraansa, itse asiassa ei senjälkeen kuin oli mennyt kihloihin Bosinneyn kanssa. Isoisä ei koskaan pyytänyt Junea seurakseen. Hänen tapansa ei ollut pyytää ihmisiltä mitään. Junella oli nyt vain yksi ajatus — Bosinney ja hänen hankkeensa — ja hän jätti isoisän erakoksi suureen taloonsa, palveluskunnan keskelle, ilman sieluakaan, Irenen kanssa puhua aamusta iltaan. Klubi oli suljettu puhdistusta varten, virkatoverit lomalla, ei ollut siis mitään, mikä vetäisi häntä Cityyn. June oli tahtonut häntä lähtemään maalle; itse hän ei lähtisi, kun kerran Bosinney oli kaupungissa.

Mutta minnekä hän yksinään lähtisi? Hän ei voinut seuratta matkustaa ulkomaille, meri myllersi hänen maksansa, hän vihasi hotelleja. Roger lähti vesiparannuslaitokseen — mutta sellaiseen ei hän vain elinaikanaan rupeaisi. Tuollaiset uusmuotiset laitokset olivat silkkaa huijausta!

Tähän tapaan hän puki sanoiksi sielunsa yksinäisyyttä, uurteet syvenivät hänen kasvoillaan, silmissä oli päivästä päivään surullinen katse, joka tuntui niin oudolta noilla kasvoilla, jotka olivat tottuneet olemaan väkevät ja kirkkaat.

Ja niinpä hän sinä iltapäivänä lähti retkelle St. John's Woodiin, siihen kultaiseen valoon, joka täplitti pyöristetyt, vihreät akasiapensaat pienten talojen edustalla, kesäisessä päivänpaisteessa, joka näytti viettävän juhlaa pikku puutarhoissa, ja katseli ympärilleen kiinnostuneena, sillä tämä oli seutua, johon kukaan Forsyte ei astunut ilman julkista paheksumista ja salaista uteliaisuutta.

Ajurin vaunut pysähtyivät erään pienen talon eteen, jonka erikoinen vaaleankeltainen väri osoitti, että se oli kauan ollut vapaana maalarin kosketuksesta. Siinä oli ulompi portti ja maalaistyylinen sisäänkäytävä.

Hän astui vaunuista, näköjään hyvin tyvenenä, valtainen pää riippuvine viiksineen ja valkeine hiustupsuineen hyvin suorana erikoisen leveälierisen hatun alla, katse lujana, vähän vihaisena. Hänet oli suorastaan pakotettu tähän.

»Onko rouva Jolyon Forsyte kotona?»

»On kyllä, herra — minkä nimen saan ilmoittaa?»

Vanha Jolyon ei voinut olla vilkaisematta pikku palvelustyttöön sanoessaan nimensä. Tyttö oli hänen mielestään sellainen lystikäs pikku tyllerö.

Ja hän seurasi tyttöä läpi pimeän hallin pieneen kaksiosaiseen arkihuoneeseen, jonka huonekaluissa oli sitsipäälliset, ja pieni palvelustyttö istutti hänet nojatuoliin.

»He ovat kaikki puutarhassa, herra, jos olette hyvä ja odotatte, ilmoitan heille.»

Vanha Jolyon istahti sitsipäällyksiseen tuoliin ja katseli ympärilleen. Koko paikka näytti hänestä tökeröltä, niin hän olisi sanonut, kaikessa oli jokin — hän ei oikein osannut sanoa mikä — jokin kuluneisuuden leima tai pikemmin paikkaamalla tehdyn. Niin pitkälle kuin hän saattoi nähdä ei ainoakaan huonekalu ollut viiden punnan lapun arvoinen. Seinät, jotka kauan sitten oli maalattu, olivat koristellut vesiväriluonnoksilla. Katossa oli pitkä, mutkikas halkeama.

Nämä pienet talot olivat kaikki vanhoja, kehnoa tekoa, hän toivoi että vuokra oli alle sadan vuodessa. Ajatus, että eräs Forsyte — hänen oma poikansa — asui tällaisessa paikassa, koski häneen enemmän kuin hän olisi osannut sanoa.

Pieni palvelustyttö tuli takaisin. Tahtoisiko hän olla hyvä ja tulla puutarhaan?

Vanha Jolyon marssi ulos ranskalaisten ikkunaovien kautta. Laskeutuessaan portaita hän huomasi, että ne olivat maalauksen tarpeessa.

Nuori Jolyon, hänen vaimonsa, hänen kaksi lastaan ja koiransa Balthasar olivat kaikki ulkona päärynäpuun alla.

Tämä kävely heitä kohti oli rohkein teko vanhan Jolyonin elämässä, mutta yksikään hänen kasvolihaksensa ei liikkunut, ei ainoakaan hermostunut liike kavaltanut häntä. Hän suuntasi syvällepainuneitten silmiensä katseen suoraan viholliseen.

Näinä kahtena minuuttina hän osoitti täydellisyyteen saakka sitä itsetiedotonta terveyttä, tasapainoa ja olemuksen elinvoimaa, joka oli tehnyt hänestä ja niin monesta muusta hänen luokkaansa kuuluvasta kansakunnan ytimen. Koreilemattomassa omien asiainsa hoidossa ja kaiken muun laiminlyömisessä he ilmensivät sitä brittiläisen oleellista individualismia, joka johtuu hänen maansa elämän luonnollisesta eristyksestä.

Koira Balthasar nuuski hänen housujensa lahkeita. Tuo ystävällinen ja kyynillinen sekasikiö — venäläisen villakoiran ja mäyräkoiran liiton hedelmä — oli tarkka nuuskimaan kaikkea tavatonta.

Kun omituiset tervehdykset olivat ohi, istahti vanha Jolyon pajutuoliin, ja molemmat lapsenlapset, yksi kummallakin puolin hänen polviaan, katselivat häntä hiljaisina, sillä he eivät koskaan olleet nähneet niin vanhaa miestä.

He olivat erilaisia, ikäänkuin olisivat tunnustaneet sen eron, jonka olosuhteet jo syntymässä olivat panneet heihin. Jolly, synnin lapsi, oli pulleaposkinen, hänen pellavanvärinen tukkansa oli harjattu otsalta pois ja hänellä oli kuoppa leuassa, ujon ystävällinen ilme ja Forsyten silmät. Pikku Holly, avioliiton lapsi, oli tummaihoinen, juhlallinen sielu, jolla oli äitinsä harmaat ja surumieliset silmät.

Koira Balthasar, joka oli kävellyt kolmen pienen kukkapenkin ympäri osoittaakseen äärimmäistä ylenkatsettaan koko maailmaa kohtaan, oli myöskin istahtanut vanhan Jolyonin eteen, ja huojuttaen luonnonkiharaa häntäänsä tiheään selkänsä yli se tuijotti silmin, jotka eivät rävähtäneet.

Puutarhassakin vaivasi vanhaa Jolyonia kaikkien esineitten kömpelyys. Pajutuoli ritisi hänen painonsa alla, puutarhapenkit näyttivät hoidottomilta, ja kauemmaksi, tahraisen seinän vierelle, olivat kissat tehneet polun.

Sillä välin kun hän ja hänen lapsenlapsensa alistivat toisensa tuohon erikoiseen, sekä uteliaaseen että luottavaan tutkimukseen, joka tapahtuu hyvin nuorten ja hyvin vanhojen välillä, nuori Jolyon katseli vaimoaan.

Väri oli tummentunut hänen laihoilla, soikeilla kasvoillaan, joihin kuului suorat kulmakarvat ja suuret harmaat silmät. Hänen tukkansa, joka oli harjattu otsalta ylöspäin hienoille, korkeille aalloille, oli tulossa harmaaksi niinkuin hänen omansakin, ja tuo harmaus teki poskien äkillisen, vilkkaan värin tuskallisen pateettiseksi.

Hänen kasvojensa ilme, jonkalaista mies ei ollut koskaan ennen niillä nähnyt, jonkalaisen vaimo oli aina häneltä kätkenyt, oli täynnä salaista katkeruutta, kaipausta ja pelkoa. Silmät tuijottivat tuskallisesti värähtelevien luomien alta. Ja hän oli ääneti.

Jolly yksin piti yllä keskustelua, hänellä oli paljon omaisuutta, ja hänelle oli tärkeätä, että tuo tuntematon ystävä, jolla oli äärettömän isot viikset ja kädet vallan täynnä sinisiä suonia ja joka istui jalat ristissä aivan kuin isä (tapa, johon Jolly itse pyrki), saisi tietää siitä, mutta koska hän oli Forsyte, vaikka ei vielä kahdeksaa vuotta täyttänyt, ei hän maininnut sitä esinettä, mikä tällä hetkellä oli lähinnä hänen sydäntään — erään kaupan ikkunassa olevaa sotilasleiriä, jonka isä oli luvannut ostaa hänelle. Se tuntui epäilemättä liian kallisarvoiselta, sen mainitseminen nyt jo olisi ollut Sallimuksen kiusaamista.

Ja auringonvalo leikitteli lehtien lomitse tuolla pienellä, kolmea sukupolvea edustavalla seurueella, joka oli ryhmittynyt jo ammoin hedelmättömäksi jääneen päärynäpuun alle.

Vanhan Jolyonin kasvot alkoivat punottaa paikoittain, niinkuin vanhojen miesten kasvot punertuvat auringossa. Hän otti Jollyn toisen käden omaansa, poika kiipesi hänen polvelleen, ja pikku Holly, jota tämä näky tenhosi, kiipesi syliin hänkin. Balthasar koiran kaappiminen kuului rytmillisenä.

Äkkiä nuori rouva Jolyon nousi ja riensi sisään. Minuuttia myöhemmin hänen miehensä mutisi anteeksipyynnön ja seurasi perässä. Vanha Jolyon jäi yksin lastenlastensa kanssa.

Ja hienosti irooninen Luonto alkoi panna toimeen erästä noita omituisia mullistuksiaan noudattaen kiertokulkunsa lakeja hänen sydämensä syvyydessä. Ja tuo hellyys pieniä lapsia kohtaan, tuo alkavan elämän intohimo, joka kerran oli saanut hänet luopumaan pojastaan ja seuraamaan Junea, pani hänet nyt luopumaan Junesta ja seuraamaan näitä pieniä olentoja. Nuoruus paloi aina liekkinä, hänen rinnassaan, ja nuoruuteen hän palasi, pyöreitten pikku jäsenten luo, jotka olivat niin huolettomat, että vaativat huolenpitoa, pyöreitten pikku kasvojen luo, jotka olivat niin järjettömän juhlalliset tai kirkkaat, kimeitten kielten ja heleän, pulppuilevan naurun, itse pintaisina nykivien käsien ja pienten ruumiitten, jotka painautuivat hänen jalkoihinsa — kaiken luo, mikä oli nuorta ja nuorta ja vielä kerran nuorta. Ja hänen silmänsä pehmenivät, hänen äänensä ja laihat, suonikkaat kätensä pehmenivät, pehmeni sydänkin hänen rinnassaan. Ja näille pienille olennoille tuli hänestä heti hauskuuden tyyssija, paikka, missä he olivat turvassa ja saivat puhua ja nauraa ja leikkiä, kunnes vanhan Jolyonin pajutuolista säteili kolmen sydämen täydellinen ilo.

Mutta nuoren Jolyonin laita oli toinen, kun hän seurasi vaimoaan tämän huoneeseen.

Hän näki vaimonsa istuvan tuolillaan peilipöytänsä edessä, kädet kasvoille nostettuina.

Vaimon olkapäät vapisivat nyyhkytyksistä. Tämä hänen kärsimisen intohimonsa oli miehelle arvoitus. Häh oli kokenut sata tuollaista purkausta; kuinka hän oli läpäissyt ne, sitä hän ei koskaan voinut käsittää, sillä hän ei voinut koskaan uskoa, että ne olivat vain hetkellisiä eivätkä merkinneet heidän yhteiselämänsä viimeistä hetkeä.

Yöllä vaimo varmaan kietoisi käsivartensa hänen kaulaansa ja sanoisi: »Oi, Jo, kuinka saat kärsiä minun tähteni», niin kuin sata kertaa ennenkin.

Hän ojensi kätensä ja sujautti parranajovehkeet salaa taskuunsa.

»Minä en voi olla täällä», hän ajatteli, »minun täytyy mennä alas.
Sanaakaan lausumatta hän lähti huoneesta ja palasi takaisin puutarhaan.

Vanha Jolyon piti Hollya polvillaan ja tämä oli vallannut hänen kellonsa. Jolly taas, hyvin punaisena kasvoiltaan, yritti näyttää hänelle, että hän osasi seisoa päällään. Koira Balthasar oli tullut mahdollisimman lähelle teepöytää ja iskenyt silmänsä kaakkuun.

Nuori Jolyon tunsi ilkeätä halua lopettaa heidän ilonsa lyhyeen.

Mitä asiaa oli isällä tulla tänne ja järkyttää hänen vaimoaan noin kovin? Se oli isku, kaikkien näiden vuosien jälkeen! Isän olisi pitänyt tietää, hänen olisi pitänyt antaa heille ennakkovaroitus, mutta oliko kukaan Forsyte koskaan ajatellut, että hänen käytöksensä voisi järkyttää jotakin? Ja näillä ajatuksilla hän teki vanhalle Jolyonille vääryyttä.

Hän puhui kirpeästi lapsilleen ja sanoi, että heidän piti mennä juomaan teetään. Suuresti yllätettyinä, sillä he eivät koskaan ennen olleet kuulleet isänsä puhuvan terävällä äänellä, he lähtivät käsi kädessä, pikku Hollyn katsellessa taakseen olkansa yli.

Nuori Jolyon kaatoi teetä.

»Vaimoni ei voi hyvin tänään», sanoi hän, mutta hän tiesi varsin hyvin, että isä oli selvillä tuon äkillisen poistumisen syystä, ja hän melkein vihasi vanhaa miestä, joka saattoi istua siinä niin rauhallisena.

»Sinullahan on sievä pieni talo tässä», sanoi vanha Jolyon ovelan näköisenä. »Olet kai ottanut sen vuokralle.»

Nuori Jolyon nyökäytti päätään.

»Minä en pidä tästä ympäristöstä», sanoi vanha Jolyon, »se on rappeutunutta ryhmäkuntaa.»

Nuori Jolyon vastasi: »Niin, me olemme rappeutunutta ryhmäkuntaa.»

Hiljaisuutta katkaisi enää vain Balthasar-koiran kaappiminen.

Vanha Jolyon sanoi yksinkertaisesti: »Otaksun, ettei minun olisi pitänyt tulla tänne, Jo, mutta minä olen niin yksin.»

Nämä sanat saivat nuoren Jolyonin nousemaan ja panemaan kätensä isän olalle.

Viereisessä talossa joku soitti soittamasta päästyään »La donna é mobile» virittämättömällä pianolla. Pieni puutarha oli joutunut varjoon, aurinko ylettyi enää takimmaiselle seinälle, jonka vierellä kyyristyvä kissa lekotteli, keltainen katse unisesti kääntyneenä Balthasar koiraan. Kuului hyvin kaukaisen liikenteen unteloa huminaa, köynnöskasvien peittämä ristikkoaita puutarhan ympärillä sulki näkyvistä kaiken muun paitsi taivaan ja talon ja päärynäpuun, jonka ylimpiä oksia aurinko vielä kultasi.

He istuivat siinä hetkisen, puhellen vain vähän. Sitten vanha Jolyon nousi lähteäkseen, eikä sanaakaan lausuttu hänen tulemisestaan uudelleen.

Hän käveli pois hyvin suruissaan. Mikä köyhä, viheliäinen paikka!
Ja hän ajatteli suurta, tyhjää taloaan Stanhope Gaten varrella,
Forsytelle soveliasta asuinpaikkaa, jonka suureen biljaardisaliin ja
arkihuoneeseen kukaan ei astunut viikosta toiseen.

Tuo nainen, jonka kasvoista hän oli melkein pitänyt, olisi saanut olla puolta lihavampi. Jo'lla oli hänen kanssaan varmasti ikävä. Ja nuo suloiset lapset! Oi, kuinka kauhistuttavan mieletöntä kaikki!

Hän kulki Edgware Roadia kohti, keskeltä pienten talojen rivejä, jotka kaikki toivat hänen mieleensä (epäilemättä väärin, mutta Forsyten ennakkoluulot ovat pyhiä) tiesi mitä pimeitä juttuja.

Yhteiskunta, mukamas, juoruavat ämmät ja kaikenlaiset töllistelijät, olivat asettuneet tuomitsemaan hänen lihaansa ja vertansa. Joukko vanhoja naisia! Hän iski sateenvarjonsa maahan, ikäänkuin olisi tahtonut työntää sen noitten onnettomien sydämiin, jotka olivat uskaltaneet karkoittaa maanpakoon hänen poikansa ja poikansa pojan, joissa hän olisi voinut elää uudelleen.

Hän iski sateen varjoaan vihaisesti, ja hän oli kuitenkin seurannut yhteiskunnan esimerkkiä viidentoista vuoden ajan, vain tänään hän oli ollut sille uskoton!

Hän ajatteli Junea ja tämän äitivainaata ja koko juttua ja vanha katkeruus täytti mielen. Viheliäinen juttu.

Kesti kauan, ennenkuin hän ehti Stanhope Gatelle, sillä luonnostaan itsepintaisena hän käveli kaiken matkaa, koska oli äärimmäisen väsynyt.

Pestyään kätensä alakerran pesuhuoneessa hän meni ruokasaliin odottamaan päivällistä. Se oli ainoa huone, jota hän käytti Junen poissaollessa — tuntui vähemmän yksinäiseltä niin. Iltalehti ei ollut vielä tullut, hän oli lukenut Timesin, ei ollut mitään tehtävää.

Huone oli etäällä liikenteestä ja hyvin hiljainen. Hän ei pitänyt koirista, mutta koirastakin olisi ollut seuraa. Hänen katseensa harhaili seinillä ja pysähtyi tauluun, jonka nimi oli: »Hollantilaisia kalastajaveneitä auringonlaskussa.» Se oli hänen kokoelmansa mestariteos. Se ei tuottanut hänelle iloa. Hän sulki silmänsä. Hän oli yksin! Hän tiesi, että hänen ei pitäisi valittaa, mutta hän ei voinut sille mitään. Hän oli raukka — oli aina ollut raukka — ei mikään onnenpoika. Sellainen oli hänen ajatuksensa.

Hovimestari tuli kattamaan päivällispöytää ja nähdessään isäntänsä ilmeisesti nukkuvana oli äärimmäisen varovainen liikkeissään. Tällä partaniekalla oli myöskin viikset, mitkä olivat aiheuttaneet vakavia epäilyksiä monien perheenjäsenten mielessä, varsinkin niitten, jotka Soamesin lailla olivat käyneet julkisia kouluja ja olivat tottuneet olemaan nirsoja noissa asioissa. Voiko häntä tosiaankin katsoa hovimestariksi? Leikilliset henget sanoivatkin häntä »Jolyon-sedän lahkolaiseksi», George, tuo tunnustettu koiranleuka, oli antanut hänelle nimen »Sankey».

Hän kulki edestakaisin suuren kiilloitetun sivupöydän ja suuren kiilloitetun ruokapöydän välillä jäljittelemättömän sujuvasti ja pehmeästi.

Vanha Jolyon katseli häntä ja oli nukkuvinaan. Tuo mies oli viekastelija — sen hän oli aina tietänyt — joka ei huolinut muusta kuin että pian sai työnsä pois tieltä ja pääsi vedonlyönteihinsä tai vaimonsa luo tai taivas tiesi mihin. Laiskiainen! Lihava kuin mikäkin! Eikä välittänyt isännästään vähääkään!

Mutta sitten, vasten hänen tahtoaan, tuli tuollainen filosofian hetki, joka erotti vanhan Jolyonin muista Forsyteista.

Loppujen lopulta, miksi hän välittäisikään? Hän ei saanut palkkaa välittämisestä, miksi siis odottaisi sitä? Tässä maailmassa ihmisten ei tarvinnut odottaa kiintymystä, jolleivät maksaneet siitä. Toisessa maailmassa olisi ehkä toisin — hän ei tietänyt, hän ei osannut sanoa! Ja hän ummisti taas silmänsä.

Hovimestari jatkoi työtään tunteettomana ja salavihkaa, ottaen esineitä sivupöydän eri lokeroista. Hän näytti aina kääntävän selkänsä vanhaan Jolyoniin ja poisti siten toimistaan sen sopimattomuuden, että ne suoritettiin isännän aikana. Silloin tällöin hän hengitti hopeaesineisiin ja kuivasi ne säämiskäkappaleella. Hän näytti tutkivan, paljonko viiniä oli kannuissa, joita hän kantoi huolellisesti ja melko korkealla sallien partansa suojelevasti kallistua niiden yli. Tultuaan valmiiksi hän seisoi hetkisen tarkastamassa isäntäänsä, ja hänen vihertävissä silmissään oli halveksiva katse.

Loppujen lopulta hänen isäntänsä oli vanha ukkorahjus, josta ei ollut enää paljon jäljellä!

Pehmeästi kuin uroskissa hän astui lattian poikki painaakseen kellonauhasta. Hänellä oli määräys »päivällinen seitsemältä». Entäs sitten vaikka isäntä nukkui, pianhan hänet sai hereille. Yö oli nukkumista varten! Hänen piti ajatella itseään, sillä hänen piti lähteä klubiinsa puoli kahdeksalta!

Kellonsoitto kutsui sisään palveluspojan, jolla oli hopeainen liemimalja käsissään. Hovimestari otti sen häneltä ja asetti pöytään, sitten, seisoen avonaisella ovella ikäänkuin ilmoittaen saapuvia vieraita hän sanoi juhlallisella äänellä:

»Päivällinen on pöydässä, herra.»

Vanha Jolyon nousi hitaasti tuolistaan ja istahti pöydän ääreen syömään päivällistään.

8. TALON PIIRUSTUKSET

Kaikilla Forsyteillä, kuten yleisesti tunnustetaan, on kuorensa, niinkuin tuolla erittäin hyödyllisellä pikku eläimellä, jota herkkusuut harrastavat. Toisin sanoen, heitä ei koskaan nähdä, tai jos nähdään, niin ei tunneta oikeiksi ilman oikeata kehystystään, jonka muodostavat olosuhteet, varallisuus, tuttavat ja puolisot. Nämä kaikki näyttävät liikkuvan heidän mukanaan heidän kulkiessaan läpi maailman, jonka taas muodostavat tuhannet muut Forsytet omine ympäristöineen. Ilman oikeata kuorta on mahdoton kuvitella ketään Forsytea — hän olisi kuin romaani ilman juonta, ja sellainenhan on tiettävästi luonnottomuus.

Forsytein silmissä Bosinneyllä ei ollut mitään kuorta, hän näytti kuuluvan noihin harvinaisiin ja onnettomiin ihmisiin, jotka kulkevat elämänsä läpi kehystettyinä olosuhteilla, varallisuudella, tuttavuuksilla ja vaimoilla, jotka eivät ole heidän omiaan.

Hänen Sloane Streetillä, ylimmässä kerroksessa sijaitseva huoneistonsa, jonka ulkopuolella levyssä oli hänen nimensä »Philip Baynes Bosinney, arkkitehti», ei ollut Forsytein huoneisto. Siihen ei kuulunut mitään toimistohuoneesta erillistä seurusteluhuonetta, vain avara nurkkaus oli erotettu kätkemään elämän välttämättömyyksiä — sohvaa, nojatuolia, hänen piippujaan, väkiviinasäiliöitä, romaaneja ja tohveleita. Huoneen liikepuolella oli tavanmukainen kalusto, avoin kaappi lokeroineen, pyöreä tammipöytä, käännettävä pesuteline, muutama kova tuoli, iso piirustuspulpetti, jolla papereita ja piirustuksia. June oli kahdesti ollut teetä juomassa täällä tätinsä kaitsemana.

Uskottiin, että Bosinneyllä oli makuuhuone jossakin taempana.

Mikäli perhe oli kyennyt pääsemään perille hänen tuloistaan, kuului niihin kaksi kahdenkymmenen punnan vuotuista palkkiota neuvottelijan toimesta, lisäksi joskus jokin epämääräinen kertakaikkiaan maksettava palkkio ja — tämä oli tärkeämpää — hänen isänsä testamentissa määrätty vuotuinen sadan viidenkymmenen punnan elinkorko.

Mitä muuten tuosta isästä oli ongittu selville, ei ollut kovinkaan rauhoittavaa. Hän näytti olleen lincolnshireläinen maalaislääkäri cornwallilaista alkuperää, ulkomuodoltaan erikoinen, taipumuksiltaan byronilainen — itse asiassa hyvin tunnettu hahmo paikkakunnallaan. Bosinneyn setä (avioliiton kautta) Baynes, joka kuului toiminimeen Baynes ja Bildeboy ja oli täydellinen Forsyte vaistoiltaan, jollei nimeltään, tiesi kertoa vain vähän arvokasta lankomiehestään.

»Kummallinen mies», sanoi hän, »puhui kolmesta vanhimmasta pojastaan aina tähän tapaan: »Kunnon poikia, mutta niin tyhmiä.» Ja nyt he kaikki menestyvät erinomaisesti Intian virkakunnassa. Philip oli ainoa, josta hän piti. Kuulin hänen usein puhuvan hyvin merkillisiä — kerrankin hän sanoi minulle näin: »Veliseni, älä koskaan anna vaimoparkasi tietää, mitä ajattelet.» Mutta minä en seurannut hänen neuvoaan, en! Omituinen mies! Philille hänen tapansa oli sanoa: »Joko sitten elät gentlemannina tai et, Phil poikani, niin muista ainakin kuolla gentlemannina.» Ja itse hän tahtoi tulla palsamoiduksi hännystakissa, silkkinen kravatti kaulassa ja siinä timanttinen neula. Täydellinen originaali, minä vakuutan teille.»

Bosinneysta Baynes puhui lämpimästi, mutta hieman säälien. »Hänessä on hitunen isänsä byronilaisuutta. Kuinka hän esimerkiksi heitti sikseen kaikki mahdollisuutensa, kun erosi toimistostani ja lähti reppu selässä vaeltamaan kuuden kuukauden ajaksi! Ja miksi? Tutkiakseen ulkomaalaista arkkitehtuuria — ulkomaalaista! Mitä hän luuli löytävänsä? Ja tässä hän on nyt — etevä nuori mies — eikä ansaitse sataakaan vuodessa! Tämä kihlaus on parasta mitä saattoi hänelle tapahtua — se vakaannuttaa häntä. Hän kuuluu niihin ihmisiin, jotka voivat maata kaiken päivää ja valvoa kaiken yötä vain siksi, ettei heillä ole mitään järjestelmää. Mutta paheita hänellä ei ole — ei sitten vähääkään. Vanha Forsyte on rikas mies.»

Herra Baynes tekeytyi äärettömän rakastettavaksi Junelle, joka tähän aikaan usein kävi hänen talossaan Lowndes Squaren varrella.

»Tuo herra Soamesin talo — mainio liikemies, tuo herra Soames! — on juuri se mitä Philip tarvitsee», sanoi hän Junelle. »Älkää odottako tapaavanne häntä liian paljon juuri nyt, rakas nuori neitiseni. Hyvän asian vuoksi — hyvän asian vuoksi! Nuoren miehen pitää raivata tiensä. Kun minä olin hänen iässään, olin työssä yöt päivät. Rakas vaimoni sanoi minulle aina: »Bobby, älä tee liiaksi työtä, ajattele terveyttäsi», mutta minä en koskaan säästänyt itseäni.»

June oli valittanut, että sulhasella ei enää ollut aikaa tulla Stanhope
Gatelle.

Kun Bosinney ensi kerran pitkästä aikaa tuli, eivät he olleet ehtineet olla yhdessä neljännestuntiakaan, kun rouva Septimus Small — sattuman kautta, joiden laatimisessa hän oli mestari — tuli taloon. Bosinney nousi ja, kuten ennakolta oli sovittu, piiloutui pieneen työhuoneeseen odottamaan hänen lähtöään.

»Rakkaani», sanoi Juley täti, »kuinka sulhasesi on laiha! Olen usein huomannut, että kihloissaolevat ihmiset laihtuvat, mutta et saa päästää häntä enää laihemmaksi. Voihan käyttää tuota Barlow'n vasikanlihaekstraktia, se teki Swithin sedällesi kovin hyvää.»

June, pieni vartalo suorana takan edessä, pienet kasvot pahasti väristen, sillä hän katsoi tätinsä sopimattomaan aikaan sattunutta käyntiä henkilökohtaiseksi vääryydeksi, vastasi halveksien:

»Se johtuu siitä, että hänellä on työtä. Ihmiset, jotka osaavat tehdä jotakin tekemisen arvoista, eivät koskaan liho.»

Täti Juley närkästyi. Hän oli itse aina ollut laiha, mutta ainoa ilo, jonka hän hyötyi tästä tosiasiasta, oli se, että hän saattoi ikävöidä lihavuutta.

»Minun mielestäni», sanoi hän murheellisena, »ei sinun pitäisi antaa sanoa häntä »merirosvoksi»; se voisi ihmisten mielestä olla hullunkurista, nyt kun hän ryhtyy rakentamaan taloa Soamesille. Toivottavasti hän osaa olla huolellinen, se on hänelle nyt niin tärkeätä, ja Soamesilla on niin hyvä maku.»

»Maku», huudahti June leimahtaen ilmikiukkuun, »minä en maksaisi tuon vertaa hänen maustaan enkä kenenkään koko perheen jäsenen.»

Täti Juley nolostui.

»Sedälläsi Swithinillä», sanoi hän, »on aina ollut erinomainen maku. Ja Soamesin pikku talo on viehättävä, ethän voi tarkoittaa, että ajattelisit toisin.»

»Hm», sanoi June, »siksi vain, että Irene on siellä.»

Juley täti yritti sanoa jotakin mieluisaa.

»Entä kuinkahan rakas Irene tulee viihtymään maalla?»

June katsoi häneen tiukasti, silmissään ilme sellainen, kuin olisi omatunto äkisti hypähtänyt niihin. Se katosi, ja tilalle tuli vielä tiukempi katse, ikäänkuin hän olisi tuijottanut omantunnon tiehensä. Hän vastasi käskevästi:

»Tietysti hän tulee viihtymään, miksi hän ei viihtyisi?»

Rouva Small hermostui.

»Minä en tiennyt», sanoi hän. »Luulin, että hän ehkä ei tahtoisi jättää ystäviään. Setäsi James sanoo, että Irenellä ei ole tarpeeksi harrastuksia. Me olemme — tarkoitan, Timothy on — sitä mieltä, että hänen pitäisi käydä ulkona enemmän. Arvatenkin tulet kaipaamaan häntä paljon.»

June iski kätensä yhteen niskansa takana.

»Soisin, että Timothy setä ei puhuisi asioista, jotka eivät kuulu häneen», huusi hän.

Juley täti nousi pitkän vartalonsa täyteen mittaan.

»Hän ei koskaan puhu asioista, jotka eivät kuulu häneen», sanoi Juley täti.

June oli paikalla katuvainen, hän riensi tätinsä luo ja suuteli häntä.

»Suo anteeksi, täti pieni, mutta minä tahtoisin, että he jättäisivät
Irenen rauhaan.»

Juley täti, joka ei enää kyennyt keksimään mitään soveliasta sanottavaa tästä aiheesta, oli vaiti, hän alkoi tehdä lähtöä, kietoi mustan silkkivaippansa rinnan ympäri ja otti vihreän verkkopussinsa.

»Entä kuinka voi rakas isoisäsi?» kysyi hän eteisessä. »Arvaan, että hän on hyvin yksinäinen nyt, kun sinun kaikki aikasi kuluu herra Bosinneyn kanssa.» Hän kumartui ja suuteli veljenpojantytärtään ahnaasti lähtien sitten matkaansa pienin, teeskentelevin askelin.

Kyynelet syöksähtivät Junen silmiin, hän juoksi pieneen työhuoneeseen, jossa Bosinney istui pöydän ääressä piirtelemässä lintuja kirjekuoren selkään, ja vaipui hänen viereensä huudahtaen:

»Oi, Phil, kaikki on niin kauheata!» Hänen sydämensä oli yhtä lämmin kuin hänen tukkansa väri.

Seuraavana sunnuntaiaamuna, kun Soames ajoi partaansa, tuotiin sana, että herra Bosinney odotti alhaalla ja tahtoisi tavata häntä. Hän avasi oven vaimonsa huoneeseen ja sanoi:

»Bosinney on alakerrassa. Mene pitämään hänelle seuraa, kunnes olen lopettanut parranajoni. Olen heti valmis. Hän kai tahtoo puhua suunnitelmista.»

Irene katsoi häneen vastaamatta, antoi viimeistelevän kosketuksen puvulleen ja lähti alakertaan.

Soames ei voinut saada selville hänen mielipidettään tuosta talosta. Hän ei ollut sanonut mitään sitä vastaan, ja Bosinneytä kohtaan hän tuntui olevan suopea kylläkin.

Pukeutumishuoneensa ikkunasta hän saattoi nähdä heidät, kun he puhelivat keskenään pienellä pihalla.

Hän kiirehti parranajoaan leikaten leukansa kahdesti. Hän kuuli heidän nauravan ja ajatteli itsekseen: »No, ainakin he tulevat toimeen keskenään.»

Niinkuin hän oli arvannut, oli Bosinney tullut hakemaan häntä katsomaan piirustuksia.

Hän otti hattunsa ja lähti mukaan.

Piirustukset olivat levällään tammipöydällä arkkitehdin huoneessa. Soames kumartui niitten yli kalpeana, järkähtämättömänä, tutkivana ja oli pitkän aikaa puhumatta.

Hän sanoi vihdoin hämmästyneellä äänellä:

»Onpa se kummallinen talo!»

Suunnikkaanmuotoinen, kaksikerroksinen talo oli piirretty nelikulmaisen pihan ympärille. Tämän pihan, jota ylemmässä kerroksessa ympäröi parveke, peitti lasikatto, jota kannatti kahdeksan maasta kohoavaa pylvästä.

Totisesti se oli kummallinen talo Forsyten silmissä.

»Siinä on paljon turhaa tilaa», jatkoi Soames.

Bosinney alkoi kävellä edestakaisin, kasvoillaan ilme, josta Soames ei pitänyt.

»Tämän talon periaate», sanoi arkkitehti, »on se, että teillä olisi tilaa hengittää — kuin herrasmies.»

Soames ojensi etusormensa ja peukalonsa ikäänkuin mitaten sen hienostuksen laajuutta, jonka hän tulisi saavuttamaan, ja vastasi:

»Niin, niin, minä ymmärrän.»

Bosinneyn kasvoille tuli erikoinen ilme, joka osoitti hänen suurta innostustaan.

»Olen tässä koettanut suunnitella teille talon, johon sisältyisi vähän itsekunnioitusta. Jos ette pidä siitä, on paras että sanotte sen heti. Itsekunnioitus on tosin viimeinen huomioonotettava seikka — kuka kaipaa sitä talosta, johon on saatu sopimaan ylimääräinen kylpyhuone?» Hän laski sormensa äkisti keskisuunnikkaan vasempaan puoleen: »Täällä on tilaa pyörähdellä. Tämä on taulujanne varten, verhot erottavat sen pihasta. Kun vedätte verhot pois, on tilaa viisikymmentäyksi kertaa kaksikymmentäkolme. Tämä kaksipuolinen uuni tässä keskellä katsoo toisaalta pihaan, toisaalta tauluhuoneeseen, tuo takaseinä on kokonaan ikkunaa, tuosta tulee kaakkoisaurinkoa, pihalta taas pohjoista valoa. Loput tauluistanne voitte ripustaa yläkerran käytävään tai toisiin huoneisiin. Arkkitehtuurissa», jatkoi hän, ja vaikka hän katsoi Soamesiin, ei hän tuntunut näkevän häntä, mikä vaikutti epämieluisasti Soamesiin, »niinkuin elämässäkin ei ole mitään itsekunnioitusta ilman säännöllisyyttä. Ihmiset sanovat, että se on vanhanaikaista. Se on jollakin tavoin omituista: mieleemme ei koskaan juolahda ilmentää elämämme pääperiaatetta rakennuksissamme, me kasaamme talomme täyteen koristeita, rihkamaa, nurkkauksia, mitä vain, joka vetää katsetta puoleensa. Päinvastoin pitäisi silmiemme saada levätä, ja teho olisi saatava aikaan harvoilla ja voimakkailla viivoilla. Kaikki kaikessa on säännöllisyys — ilman sitä ei ole itsekunnioitusta.»

Soames, itsetiedoton ivaaja, kiinnitti katseensa Bosinneyn kravattiin, joka oli kaikkea muuta kuin suorassa. Partaansakaan hän ei ollut ajanut, eikä puku suinkaan ollut huomattavan virheetön. Arkkitehtuuri oli nähtävästi niellyt kaiken hänen säännöllisyytensä.

»Eikö se tule näyttämään vajalta?» kysyi Soames.

Hän ei saanut vastausta aivan heti.

»Minä ymmärrän mistä on kysymys», sanoi Bosinney, »te haluatte tuollaisen Littlemasterin talon — tuollaisen sievän ja mukavan, jossa palvelusväki asuu ullakolla ja jossa päätyovi on niin alhaalla, että siitä on aika kiipeäminen. Kaikella muotoa, koettakaa Littlemasteria, hän on erinomainen mies, olen tuntenut hänet ikäni kaiken.»

Soames hätääntyi. Suunnitelma oli itse asiassa häikäissyt hänet, ja hän oli vain aivan vaistomaisesti salannut tyytyväisyytensä. Hänen oli vaikea sanoa kohteliaisuutta. Hän halveksi ihmisiä, jotka tuhlailivat kiitoksiaan.

Hän huomasi nyt olevansa siinä pulmallisessa tilanteessa, että hänen joko piti lausua kohteliaisuus tai hän oli vaarassa menettää hyvän asian. Bosinneyssä olisi miestä repimään rikki piirustukset ja kieltäytymään koko jutusta. Tuollainen täysikasvuinen lapsi!

Tuo täysikasvuisen lapsellisuus, jonka rinnalla Soames tunsi niin suurta ylemmyyttä, vaikutti perin omituisella, miltei magneettisella tavalla häneen, joka ei koskaan ollut tuntenut mitään samanlaista.

»No niin», sopersi hän vihdoin, »se on — se on kyllä hyvin erikoinen.»

Hänellä itsellään oli niin suuri epäluottamus ja suorastaan vastenmielisyys sanaan »erikoinen», että hän ei tuntenut kokonaan antautuneensa lausuessaan juuri tämän huomautuksen.

Bosinney näytti tyytyväiseltä. Talo oli sellainen, että sen piti huvittaa tuontapaista miestä. Ja menestys rohkaisi Soamesia.

»Se on — suuri talo», sanoi hän.

»Tilaa, ilmaa, valoa», hän kuuli Bosinneyn mumisevan. »Littlemasterin taloissa ei voi asua herrasmiehen tavoin — hän rakentaa tehtailijoita varten.»

Soames teki anteeksipyytävän eleen, hänet oli luettu herrasmiehiin, eikä hän, isosta rahastakaan olisi enää tahtonut tulla luokitetuksi tehtailijain joukkoon. Mutta sitten hänen synnynnäinen epäluulonsa yleisiä periaatteita kohtaan heräsi taas henkiin. Mitä hittoa hyödytti puhua säännöllisyydestä ja itsekunnioituksesta? Hänestä näytti kuin talosta tulisi kylmä.

»Irene ei voi kestää kylmää», sanoi hän.

»Ahaa», sanoi Bosinney ivallisesti. »Vaimonne? Eikö hän pidä kylmästä? Minäpä autan asiaa: hänen ei pidä paleleman. Katsokaa tänne!» Ja hän osoitti neljää merkkiä, jotka olivat säännöllisten välimatkojen päässä toisistaan pihan seinämillä. »Olen pannut teille kuumavesiputkia aluminiumisuojusten sisään, voitte saada hyvin hyvänmalliset.»

Soames katseli epäluuloisena näitä merkkejä.

»Kaikki on erittäin hyvin, kaikki tämä», sanoi hän, »mutta mitä se tulee maksamaan?»

Arkkitehti otti paperiliuskan taskustaan.

»Talo olisi tietenkin rakennettava kokonaan kivestä, mutta kun arvelin, että ette siihen suostu, olen tyytynyt kivipäällystykseen. Katon pitäisi olla kuparia, mutta olen ajatellut vihreätä liuskakiveä. Tällaisena, metallityöt mukaanluettuina, se tulee maksamaan teille kahdeksantuhatta viisisataa.»

»Kahdeksantuhatta viisisataa?» sanoi Soames. »Kuinka niin, minähän määräsin ylärajaksi kahdeksantuhatta.»

»Tätä ei voi tehdä penniäkään vähemmällä», sanoi Bosinney kylmästi.
»Teidän täytyy ottaa tai jättää se.»

Tämä oli luultavasti ainoa keino tehdä tällainen ehdotus Soamesille. Hän oli neuvoton. Omatunto kehoitti häntä heittämään sikseen koko asian. Mutta piirustukset olivat hyvät, hän tiesi sen — talo oli täydellinen, arvokas, palvelijain huoneetkin olivat erinomaiset. Hänen arvonsa nousisi, jos hän asuisi tuollaisessa talossa — joka olisi piirteiltään niin yksilöllinen, ja kuitenkin täysin hyvin järjestetty.

Hän mietti asiaa edelleen, ja Bosinney meni sillävälin makuuhuoneeseensa ajamaan partaansa ja pukeutumaan.

He kävelivät takaisin Montpellier Squarelle äänettöminä ja Soames katseli syrjäsilmin toveriaan.

Merirosvo oli koko hauskannäköinen mies — Soamesin mielestä — kun hän oli oikein siistittynä.

Irene oli kumartuneena kukkainsa yli, kun molemmat miehet tulivat sisään.

Hän ehdotti, että lähetettäisiin hakemaan Junea puiston toiselta puolelta.

»Ei, ei», sanoi Soames, »meidän pitää vielä puhua asioista.»

Lounaalla hän oli miltei sydämellinen ja tyrkytti ruokaa Bosinneylle. Hänestä oli hauska nähdä arkkitehti niin hyvällä tuulella, ja aterian jälkeen hän jätti hänet viettämään iltapäivää Irenen kanssa ja pujahti itse taulujensa ääreen sunnuntaitapansa mukaan. Teenjuonnin ajaksi hän tuli takaisin arkihuoneeseen ja tapasi heidät juttelemassa tyhjänpäiväisiä.

Huomaamattomana oviaukossa hän onnitteli itseään siitä, että asiat olivat kääntymässä oikeaan suuntaan. Olipa onni, että Irene ja Bosinney tulivat toimeen keskenään. Irene näytti jo suostuvan uuden talon ajatukseen.

Hiljainen mietiskely taulujen parissa oli saanut hänet päättämään, että hän tarpeen tullen hyppäisi vielä noiden viiden sadan punnan yli, mutta hän toivoi, että iltapäivä olisi helpottanut Bosinneyn arviointia. Asia oli niin ilmeisesti sellainen, että Bosinney voisi sitä auttaa, jos tahtoisi. Täytyihän olla tusinoittain keinoja halventaa talon rakentamista ilman että teho siltä menisi pilalle.

Hän siis odotti sopivaa tilaisuutta, kunnes Irene ojensi arkkitehdille ensimmäisen teekupin. Pitsiverhojen lomasta tuleva auringon pilkahdus lämmitti hänen poskeaan, loisti hänen hiustensa kullalle ja hänen lempeihin silmiinsä. Kenties sama hohde syvensi Bosinneyn väriä ja antoi miltei säikähtäneen ilmeen hänen kasvoilleen.

Soames vihasi auringonpaistetta, ja hän meni heti vetämään verhot eteen. Sitten hän otti oman teekuppinsa vaimonsa kädestä ja sanoi, kylmemmin kuin oli tarkoittanut:

»Ettekö keksi keinoja tehdä sitä sittenkin kahdeksalla tuhannella?
Onhan siinä kaikenlaista pientä, jota voisitte muuttaa.»

Bosinney joi teensä yhdellä siemauksella, pani kupin pöydälle ja vastasi:

»Ei mitään.»

Soames huomasi, että hänen ehdotuksensa oli koskettanut johonkin käsittämättömään persoonallisen turhamaisuuden kohtaan.

»No niin», hän sanoi nyreän alistuvasti, »teidän täytyy kai sitten saada pitää päänne.»

Pari minuuttia myöhemmin Bosinney nousi lähteäkseen, ja Soames nousi niinikään saattaakseen hänet ulos. Arkkitehti näytti olevan hullunkurisen hyvällä tuulella. Nähtyään hänen poistuvan keinuvin askelin Soames palasi äreänä arkihuoneeseen, missä Irene kokoili nuotteja. Jonkin hillittömän uteliaisuuden puuskan vallassa hän kysyi:

»No, mitä sitä pidät 'Merirosvosta'?»

Hän katsoi mattoon odottaessaan vastausta, ja hän saikin odottaa jonkin verran.

»En tiedä», sanoi Irene vihdoin.

»Onko hän mielestäsi kaunis?»

Irene hymyili. Ja Soamesista tuntui, että Irene pilkkasi häntä.

»On», vastasi hän, »kovasti.»

9. ANN TÄDIN KUOLEMA

Syyskuun lopulla tuli aamu, jolloin Ann täti ei kyennyt ottamaan Smitherin käsistä persoonallisen arvonsa merkkejä. Tohtori, jota kiireesti lähetettiin hakemaan, vilkaisi vanhoja kasvoja ja ilmoitti, että neiti Forsyte oli nukkuessaan erinnyt elämästä.

Tädit Juley ja Hester olivat tupertuneita iskusta. He eivät koskaan olleet kuvitelleet tällaista loppua. Itse asiassa on epäiltävä, olivatko he koskaan tosissaan ajatelleet, että loppu oli kerran tuleva. Sisimmässään heistä tuntui, että Ann oli tehnyt järjettömästi jättäessään heidät noin vain sanaakaan sanomatta, taistelematta edes vastaan. Se ei ollut hänen tapaistaan.

Syvimmin heitä ehkä itse asiassa järkytti ajatus, että erään Forsyten oli pitänyt hellittää otteensa elämään. Jos kerran yksi, miksikä eivät siis kaikki?

Kului runsas tunti ennenkuin he saivat päätetyksi mennä kertomaan Timothylle. Jospa vain asia voitaisiin salata häneltä! Jospa se voitaisiin saattaa hänen tietoonsa vähitellen!

Ja he seisoivat kauan kuiskaillen hänen ovensa takana. Ja kun se oli tehty, kuiskailivat he taas.

He pelkäsivät, että hän ajan pitkään tulisi suremaan kipeämmin. Nyt hän oli kuitenkin ottanut asian paremmin kuin he olivat luulleet. Hän jäi vuoteeseen, tietenkin!

He erosivat hiljaa itkien.

Täti Juley meni huoneeseensa iskun lannistamana. Hänen kasvonsa, joilta kyyneleet olivat vieneet värin, olivat jakaantuneet ikäänkuin eri harjanteisiin löyhtynyttä ihoa, joka oli turvonnut liikutuksesta. Oli mahdotonta kuvitella elämää ilman Ann sisarta, joka oli elänyt hänen kanssaan seitsemänkymmentäkolme vuotta, lukuunottamatta sitä lyhyttä väliaikaa, jonka hän oli ollut naimisissa ja joka nyt tuntui niin epätodelliselta. Määrättyjen hetkien kuluttua hän meni laatikolleen ja otti lavendelipussin alta puhtaan nenäliinan. Hänen lämmin sydämensä ei voinut sietää ajatusta, että Ann makasi tuolla noin kylmänä.

Täti Hester, tuo hiljainen ja kärsivällinen, tuo perhetarmon salainen säiliö, istui arkihuoneessa, missä verhot oli vedetty ikkunain eteen. Hänkin oli ensin itkenyt, mutta hiljaa, ilman näkyvää vaikutusta. Hänen johtava periaatteensa, tarmon säilyttäminen, ei jättänyt häntä surussakaan. Hän istui siinä hintelänä, liikkumattomana, tulisijan ristikkoa tutkien, kädet joutilaina sylissä, mustan silkkipuvun päällä. Ne olisivat epäilemättä tahtoneet nostattaa hänet tekemään jotakin. Ikäänkuin siitä olisi jotakin hyötyä! Mikään tekeminen ei toisi takaisin Annia! Miksi häiritä häntä?

Viiden lyönti toi paikalle kolme veljistä, Jolyonin ja Jamesin ja Swithinin. Nicholas oli Yarmouthissa ja Rogerilla oli häijy luuvalokohtaus. Rouva Hayman oli omasta aloitteestaan käynyt aikaisemmin päivällä ja nähtyään Annin jättänyt Timothylle sanan — jota tälle ei sanottu — että hänelle olisi pitänyt ilmoittaa aikaisemmin. Itse asiassa heillä kaikilla oli se tunne, että heille olisi pitänyt ilmoittaa aikaisemmin, ikäänkuin he olisivat laiminlyöneet jotakin. James sanoi:

»Tiesinhän minä kuinka tulisi käymään, sanoinhan teille, että hän ei kestäisi kesän yli.»

Hester täti ei vastannut. Oltiin jo melkein lokakuussa, mutta mitä kannatti väitellä, muutamat ihmiset eivät koskaan olleet tyytyväisiä.

Hän lähetti sisarelleen sanan, että veljet olivat saapuneet Rouva Small tuli heti alas. Hän oli huuhtonut kasvojaan, jotka olivat vielä turvoksissa, ja vaikka hän katsoikin ankarasti Swithinin housuihin, ne kun olivat vaaleansiniset — hän oli tullut suoraan klubiltaan, jonne hän oli saanut uutisen — oli hänen kasvoillaan tavallista iloisempi ilme. Hullusti tekemisen vaisto oli hänessä yhtä voimakkaana kuin konsanaan.

Sitten kaikki viisi menivät katsomaan ruumista. Puhtaan valkean lakanan alle oli asetettu vanutäytteinen peitto, sillä nyt Ann täti tarvitsi lämmintä enemmän kuin koskaan. Tyynyt oli siirretty pois, joten vainajan pää ja niska lepäsivät aivan suorina, elinikäisen taipumattomuuden vertauskuvina. Tukkalaite oli vedetty päälaelta molemmin puolin korvien tasolle, ja sen ja lakanan välissä olivat hänen melkein yhtä valkeat kasvonsa, jotka, silmät ummessa, olivat kääntyneet veljien ja sisarten kasvoja kohti. Tavattomassa rauhassaan kasvot olivat voimakkaammat kuin koskaan, ne olivat nyt melkein pelkkää luuta nahan harvaan rypytetyn pergamentin alla — nelikulmainen leuka, poskipäät, otsa onttoine ohimoineen, hienostiveistetty nenä — lannistumattoman, nyt kuolemalle antautuneen hengen tyyssija. Ylöspäin kääntyneessä sokeudessaan ne ikäänkuin vielä yrittivät tavoittaa tuota henkeä, antaakseen sille takaisin sen vallan, jonka se oli juuri laskenut luotaan.

Swithin katsoi vain kerran noihin kasvoihin ja lähti huoneesta. Hän kertoi perästäpäin, että näky oli vaikuttanut häneen hyvin omituisesti. Hän meni portaita alas niin että koko talo tutisi, otti hattunsa ja kiipesi vaunuihin antamatta ajajalle mitään määräyksiä. Tämä vei hänet kotiin, ja hän istui kaiken iltaa liikkumatta huoneessaan.

Päivälliseksi hän ei voinut syödä muuta kuin yhden peltokanan, juomana pieni lasillinen samppanjaa.

Vanha Jolyon seisoi vuoteen jalkopäässä, kädet ristissä edessään. Hän yksin huoneessaolijoista muisti äitinsä kuoleman, ja vaikka hän katseli Annia, ajatteli hän äitiään. Ann oli vanha nainen, mutta kuolema oli vihdoin tullut hänen luokseen — kuolema tuli kaikkien luokse! Hänen kasvonsa eivät liikkuneet, hänen katseensa näytti tulevan hyvin kaukaa.

Täti Hester seisoi hänen vieressään. Hän ei nyt itkenyt, kyyneleet olivat kuivuneet — hänen luontonsa kielsi häntä sallimasta enempää voimankulutusta. Hän väänteli käsiään ja katseli — ei Annia, vaan puolelta toiselle ikäänkuin etsien jotakin pakotietä toteamisen ponnistuksesta.

Kaikista veljistä ja sisarista James osoitti eniten liikutusta. Kyyneleet virtasivat hänen laihojen kasvojensa yhdensuuntaisia vakoja pitkin. Sitä hän ei vain tiennyt minne hän tämän jälkeen saisi mennä kertomaan huoliaan. Juleysta ei ollut mihinkään, Hester oli pahempi kuin hyödytön. Hän suri Annin kuolemaa enemmän kuin ikinä olisi luullut, se tulisi järkyttämään häntä viikkokausiksi!

Sitten Hester täti pujahti ulos ja Juley täti alkoi liikkua edestakaisin toimittaen »välttämättömiä töitä», niin että kahdesti törmäsi johonkin. Vanha Jolyon, joka heräsi unelmistaan — kaukaisen, kaukaisen menneisyyden unelmista — katsoi ankarasti häneen ja lähti pois. James jäi yksin vuoteen viereen. Hän vilkaisi salavihkaa ympärilleen nähdäkseen, että kukaan ei huomannut, taivutti pitkän vartalonsa alas ja painoi kuolleelle otsalle suudelman. Sitten hänkin lähti kiireesti huoneesta. Hallissa hän kohtasi Smitherin ja alkoi tältä kysyä hautajaisista. Huomatessaan, ettei Smither mitään tietänyt hän lausui katkeran syytöksen, että jos he eivät pidä hyvää huolta, käy kaikki hullusti. Smitherin olisi paras lähettää hakemaan herra Soamesia — tämä tunsi kaikki tuollaiset asiat. Smitherin oma isäntä oli luultavasti kovin järkytetty — hoidon tarpeessa; mitä taas emäntiin tuli, ei heistä ollut mihinkään — heillä ei ollut arvostelukykyä! Sitäpaitsi hän ei vähääkään ihmettelisi, jos he sairastuisivat. Smitherin olisi viisainta lähettää hakemaan lääkäriä, oli paras ryhtyä toimenpiteisiin ajoissa. Hänen sisarellaan Annilla ei luultavasti ollut kovinkaan hyvää käsitystä asioista, jos hän olisi käyttänyt tohtori Blankia, eläisi hän varmaan tällä hetkellä. Smither saisi lähettää sanan Park Laneen milloin tahansa tarvitessaan neuvoa. Hänen vaununsa olisivat tietysti heidän käytettävissään hautajaispäivänä. Ei suinkaan Smitherillä sattunut olemaan vähän punaviiniä ja pikkuleipää — hän oli jäänyt ilman lounasta!

Päivät ennen hautajaisia kuluivat hiljaisesti. Oli kauan tiedetty, että Ann täti oli jättänyt pienen omaisuutensa Timothylle. Ei siis ollut syytä pienimpäänkään jännitykseen. Soames, joka oli ainoa toimeenpanija, piti huolen kaikista järjestelyistä ja lähetti asianmukaisesti seuraavan kutsun jokaiselle perheen miespuoliselle jäsenelle:

»Herra — — — —

»Pyydetään olemaan läsnä Neiti Ann Forsyten hautajaisissa Highgaten hautausmaalla lokakuun 1 p. klo 12. Kokoontumispaikka »Te Bower» Bayswater Roadin varrella, aika 10.45. Mieluimmin ilman kukkia.

Pyydetään vastausta.»

Aamu koitti kylmänä, Lontoon taivas oli korkea, harmaa, ja puoli yhdeltätoista saapuivat ensimmäiset vaunut, Jamesin. Siinä istuivat James ja hänen vävynsä Dartie, hieno mies, jolla oli nelikulmaiset olkapäät, hyvin tiukkaan napitettu takki ja kellertävät, lihavahkot kasvot, joita koristivat tummat, hyvinhoidetut viikset ja tuo parantumaton poskiparran alku, joka uhmaa huolellisimpiakin parranajoyrityksiä ja ilmentää jotakin asianomaisen persoonallisuuteen syvälle juurtunutta ollen huomattava varsinkin miehillä, jotka keinottelevat.

Soames toimeenpanijan ominaisuudessaan otti vieraat vastaan, sillä Timothy oli edelleen vuoteessa, ja tädit Juley ja Hester aikoivat tulla näkyviin vasta kun kaikki oli ohi. Annettiin ymmärtää, että silloin olisi tarjolla lounasta jokaiselle, joka halusi tulla takaisin. Seuraava saapuja oli Roger, vieläkin ontuvana luuvalostaan, kolmen poikansa, nuoren Rogerin, Eustacen ja Thomasin keskellä. George, neljäs poika, saapui melkein samassa ajurilla ja pysähtyi halliin kysymään Soamesilta, oliko toimi tuottoisaa.

He eivät pitäneet toisistaan.

Sitten tuli kaksi Haymannia — Giles ja Jesse — täysin hiljaisina ja erittäin hyvin puettuina, erikoinen prässäys iltahousujensa lahkeissa. Sitten vanha Jolyon yksin. Seuraava oli Nicholas, terve väri kasvoillaan ja huolellisesti verhottu vilkkaus jokaisessa pään ja ruumiin liikkeessä. Eräs hänen pojistaan tuli mukana, nöyränä ja säyseänä. Swithin Forsyte ja Bosinney saapuivat samana hetkenä ja kumartelivat toisilleen kursaillen, mutta joutuivat sittenkin oviaukkoon yhtä aikaa ja uudistivat anteeksipyyntönsä hallissa. Swithin järjesteli asuaan, joka oli joutunut epäkuntoon yhteentörmäyksessä, ja nousi portaita hyvin hitaasti. Sitten vielä yksi Hayman, Nicholasin kaksi naimisissaolevaa poikaa sekä Tweetyman, Spender ja Warry, naimisissaolevien Forsyten ja Haymannin tytärten miehet. Seura oli nyt täydellinen, kaikkiaan kaksikymmentäyksi, eikä miespuolisista perheenjäsenistä puuttunut muita kuin Timothy ja nuori Jolyon.

He tulivat punavihreään arkihuoneeseen, jonka kalustus oli niin eloisana taustana heidän oudoille puvuilleen, ja koettivat kukin hermostuneina etsiä istuinpaikkaa haluten kätkeä housujensa pateettisen mustuuden. Tuossa mustuudessa ja heidän hansikkaittensa värissä tuntui olevan jotakin sopimatonta — ikäänkuin heidän tunteitaan olisi liioiteltu, ja moni iski paheksuvan, mutta salaisesti kadehtivan katseen »Merirosvoon», joka esiintyi ilman käsineitä ja harmaissa housuissa. Alkoi hiljainen keskustelun hyminä, mutta kukaan ei puhunut vainajasta, kyseli vain toinen toisensa vointia ja sillä tavoin ikäänkuin vuodatti epäsuoran juomauhrin tapahtumalle, jota oli tultu juhlimaan.

Ja sitten James sanoi:

»No niin, meidän kai pitää lähteä.»

He menivät portaita alas ja istuutuivat vaunuihin kaksittain, edelläkäyneen tarkan luokituksen mukaan.

Hevoset lähtivät liikkeelle käymäjalkaa, vaunut seurasivat hitaasti perässä. Ensimmäisissä ajoivat vanha Jolyon ja Nicholas, toisissa kaksoset Swithin ja James, kolmansissa Roger ja nuori Roger, neljänsissä Soames, nuori Nicholas, George ja Bosinney. Seuraavissa vaunuissa, joita oli luvultaan kahdeksan, oli kolme tai neljä perheen jäsentä kussakin; sitten tulivat tohtorin vaunut, sitten, soveliaan välimatkan päässä, vuokravaunuja, joissa ajoi perheen liikeapulaisia ja palvelijoita, ja viimeisinä ajoivat vaunut, joissa ei ollut yhtään ketään, mutta jotka korottivat saattavien ajoneuvojen luvun kolmeentoista.

Niin kauan kuin saattue viipyi Bayswater Roadin valtaväylällä, ajettiin hidasta käyntiä, mutta vähemmän tärkeille kulkuteille käännyttäessä pistettiin piankin juoksuksi. Tämän menon katkaisi vain muodikkaammilla kaduilla kävely, kunnes tultiin perille. Ensimmäisissä vaunuissa vanha Jolyon ja Nicholas puhuivat testamenteistaan. Toisessa kaksoset, yhden ainoan yrityksen jälkeen, olivat vaipuneet täydelliseen hiljaisuuteen. Molemmat olivat melko kuuroja, ja ponnistus saada puheensa kuulluksi oli liian suuri. Kerran vain James katkaisi tämän hiljaisuuden:

»Täytynee tässä ruveta katselemaan jotakin turvetta itselleen jostakin.
Kuinka sinä olet järjestänyt sen asian, Swithin?»

Ja Swithin, tuijottaen häneen kauhistuneesti, sanoi:

»Älä puhu minulle sellaisista asioista.»

Neljänsissä vaunuissa pidettiin yllä hajanaista keskustelua niinä väliaikoina, jolloin ei katsottu, kuinka pitkälle oli ehditty. George huomautti, että tuon vanhan mummoparan olikin jo totisesti aika »lähteä». Hän ei uskonut ihmisiin, jotka elivät yli seitsemänkymmenen. Nuori Nicholas vastasi lempeästi, että sääntö ei näyttänyt soveltuvan Forsyteihin. George sanoi, että hän puolestaan aikoi tehdä itsemurhan kuudenkymmenen vuoden ikäisenä. Nuori Nicholas hymyili ja siveli pitkää leukaansa arvellen, että hänen isänsä ei hyväksyisi tuota teoriaa, hän kun oli tehnyt paljon rahaa vielä kuudenkymmenen jälkeen. No niin, seitsemänkymmentä oli ylin raja, sen jälkeen, sanoi George, oli vanhempien jo aika lähteä ja jättää rahansa lapsilleen. Soames, joka tähän asti oli vaiennut, yhtyi nyt keskusteluun. Hän ei ollut unohtanut huomautusta »toimen tuottoisuudesta», ja hän kohotti kulmakarvojaan miltei huomaamatta ja sanoi, että tuo kaikki sopi kovin hyvin ihmisille, jotka eivät koskaan sanottavasti tee rahaa. Hän itse aikoi elää niin kauan kuin suinkin mahdollista. Tämä oli letkaus Georgelle, joka oli tunnetusti rahapulassa. Bosinney mutisi epämääräisesti: »Kuulkaa, kuulkaa», George haukotteli ja keskustelu taukosi.

Perille tultua kannettiin arkku kappeliin, ja sureva joukko kulki sisään kaksittain. Tämä miehinen kunniavartiosto, jonka kaikki jäsenet olivat liittyneet vainajaan sukulaisuuden sitein, oli vaikuttava ja erikoinen näky tuossa suuressa Lontoon kaupungissa, joka on niin tulvillaan erimuotoista elämää, lukemattomia kutsumuksia, huveja, velvollisuuksia, kauheata kovuutta, kauheata vetoumusta individualismiin.

Perhe oli kokoontunut juhlimaan voittoaan tästä kaikesta, antamaan näytteen sitkeästä yhtenäisyydestä, havainnollistamaan loistavasti sitä omistamisen lakia, joka piili sukupuun kasvussa ja jonka voimasta puu oli versonut ja menestynyt, kasvanut runkoa ja oksia, tullut mahlaa tulvilleen ja päässyt ajan tullen täyteen kukoistukseensa. Viimeistä untaan nukkuvan vanhan naisen henki oli kutsunut heidät tähän mielenosoitukseen. Se oli hänen viimeinen vetoomuksensa tuohon yhtenäisyyteen, joka oli ollut heidän voimansa — ja hänen viimeinen voittonsa oli, että hän sai kuolla puun vielä ollessa eheä.

Hän säästyi pitämästä silmällä oksia, jotka kasvoivat ohi tasapainopisteen. Hän ei voinut katsoa saattajiensa sydämiin. Sama laki, joka oli vaikuttanut hänessä ja tehnyt hänet pitkästä, jäykkäniskaisesta tytönhuiskaleesta voimakkaaksi ja täysikasvuiseksi naiseksi, täysikasvuisesta naisesta vanhaksi naiseksi, joka oli kulmikas, heikko, miltei noitamainen ja jonka yksilöllisyys tuli yhä terävämmäksi mikäli verho, joka suojeli häntä maailman kosketukselta, karisi hänen yltään — sama laki vaikuttaisi, vaikutti perheessä, jota hän valvoi äidin tavoin.

Hän oli nähnyt sen nuorena ja kasvavana, hän oli nähnyt sen voimakkaana ja täysikasvuisena, ja hän sai kuolla, ennen kuin hänen vanhat silmänsä olivat ehtineet tai jaksaneet nähdä enempää. Hän olisi koettanut ja kukaties osannutkin vanhoilla sormillaan, värisevillä suudelmillaan pysyttää sen nuorena ja voimakkaana — vähän kauemmin vielä. Oi, Ann-tätikään ei kyennyt kamppailemaan Luonnon kanssa.

»Ylpeys käy lankeemuksen edellä.» Tätä luonnon suurinta ivaa noudattaen Forsyten perhe oli kokoontunut viimeiseen ylpeään juhlakulkueeseensa ennen kukistumistaan. Heidän kasvonsa kummassakin yksinkertaisessa rivissä, oikealla ja vasemmalla, olivat enimmäkseen kääntyneet maata kohti, tunteettomana ja omat ajatuksensa kätkien. Mutta siellä täällä katseli joku ylöspäin, viiva kulmakarvojen välissä, ja näytti siltä kuin olisi kappelin seinillä nähnyt näyn, joka oli hänelle liikaa, kuunnellut jotakin, joka kauhistutti häntä. Ja vuorolaulujen vastaukset, jotka mumistiin hiljaa, äänillä, joista kohosi sama sävel, sama epämääräinen perhesoitto, kaikui kaameana, ikäänkuin yksi ainoa ihminen olisi ne mumissut kiireisesti toistaen.

Kun menot kappelissa olivat päättyneet, kulki surusaatto taas ulos viedäkseen ruumiin hautaan. Holvi oli avoimena, ja sen ympärillä odotti mustapukuisia miehiä.

Tuolta korkealta ja pyhältä kentältä, jossa tuhansittain ylemmän keskiluokan jäseniä nukkui viimeistä untaan, Forsytein silmät harhailivat alas hautarivien poikki. Siellä — kaukaisuuteen ulottuen — oli Lontoo, vailla aurinkoa, surren tytärtään, surren tämän perheen kanssa, joka oli sille niin rakas, hänen menetystään, joka oli ollut perheelle äiti ja suojelushenki. Satatuhatta taloa ja tornia, takertuneina omaisuuden suureen harmaaseen sumuverhoon, oli tuolla ikäänkuin rukoilijan lailla polvistuneina tämän haudan, kaikkein vanhimman Forsyten haudan eteen.

Muutama sana, kourallinen multaa, arkun siirtäminen paikoilleen, ja Ann täti oli mennyt viimeiseen lepoonsa.

Toimituksen uskottuina miehinä seisoivat kaikki viisi veljeä haudan ympärillä, valkeat päät kumarassa. He tahtoivat nähdä, että Annin oli hyvä olla siellä minne hän meni. Pieni omaisuutensa piti hänen jättää tänne, mutta muuten kyllä tehtäisiin kaikki mitä voitiin tehdä.

Sitten kukin erikseen astui syrjään, pani hatun päähänsä ja kääntyi takaisin tutkimaan uutta nimikirjoitusta perhehaudan marmorissa:

TÄSSÄ LEPÄÄ

ANN FORSYTE

edellämainittujen Jolyon ja Ann Forsyten tytär,
joka erkani elämästä 27 p. syyskuuta 1886
kahdeksankymmenenseitsemän vuoden
ja neljän päivän vanhana.

Pian ehkä tarvitsisi joku muu hautakirjoituksen. Se oli kummallista ja sietämätöntä, sillä kerta kaikkiaan he eivät olleet ajatelleet, että Forsytet voivat kuolla. Ja joka ainoa heistä ikävöi pois tästä piinasta, tästä toimituksesta, joka oli muistuttanut heille asioita, joita he eivät voineet sietää, ajatella — pian pois, tekemään työtä ja unohtamaan.

Kylmäkin oli, tuuli puhalsi kukkuloilta hautojen takaa kuin jokin hidas, hajoittava voima ja iski heihin hyisen henkäyksensä. He alkoivat hajaantua ryhmiksi ja mahdollisimman pian asettua odottaviin vaunuihin.

Swithin sanoi ajavansa takaisin Timothyn luo lounaalle ja tarjosi jollekin paikan vaunuissaan. Ajelua Swithinin ei ensinkään suurissa vaunuissa pidettiin arveluttavana etuna; kukaan ei ottanut vastaan tarjousta, ja hän ajoi yksin. James ja Roger seurasivat heti jäljessä, hekin pistäytyisivät lounaalle. Muut häipyivät vähitellen pois. Vanha Jolyon otti kolme veljenpoikaa vaunujensa täytteeksi — hän tarvitsi noita nuoria kasvoja.

Soames, jolla oli jotakin järjestettävää hautaustoimistossa, käveli pois Bosinneyn kanssa. Hänellä oli paljon puhuttavaa tälle, ja toimitettuaan asiansa he kulkivat yhdessä Hampsteadiin, lounastivat espanjalaisessa ravintolassa ja viettivät pitkän ajan syventymällä rakennukseen liittyviin käytännöllisiin yksityiskohtiin. Sitten he jatkoivat matkaa raitiovaunuilla ja ajoivat yhdessä Marble Arch'ille asti, jonka luota Bosinney kääntyi Stanhope Gatelle katsomaan Junea.

Soames oli loistavalla tuulella kotiin tullessaan ja uskoi Irenelle päivällisellä, että hänellä oli ollut hyvä puhelu Bosinneyn kanssa, joka todellakin tuntui järkevältä mieheltä. He olivat myöskin saaneet mainion kävelyn, mikä oli tehnyt hyvää hänen maksalleen — hän oli ollut ruumiinliikuntoa vailla pitkän aikaa — ja kaiken kaikkiaan päivä oli ollut hyvin tyydyttävä. Jollei olisi pitänyt ajatella Ann täti parkaa, olisi hän vienyt Irenen teatteriin; asiain näin ollen heidän piti koettaa viettää ilta parhaiten kotona.

»Merirosvo kysyi sinua enemmän kuin yhden kerran», sanoi hän äkkiä. Ja tuntien selittämätöntä halua saada todistuksen omistusoikeudestaan hän nousi tuoliltaan ja painoi suudelman vaimonsa olalle.

TOINEN OSA.

1. RAKENNUS EDISTYY

Talvi oli ollut lumeton. Liike-elämä oli hiljaista, ja niin kuin Soames oli laskenut ennen päätöksensä tekoa, oli ollut edullinen aika rakentaa. Robin Hillin talo oli niin ollen saatu pystyyn huhtikuun lopulla.

Nyt kun Soames voi jo nähdäkin jotakin rahallaan saatua, kävi hän katsomassa rakennustaan kerran, kahdesti, jopa kolmesti viikossa. Hän kuljeskeli sorakasojen keskellä tuntikausia varoen vaatteitaan kaiken aikaa, liikkuen hiljaisena puolivalmiissa oviaukoissa ja kierteli keskipihan pylväitä.

Ja hän saattoi seisoa niitten edessä monta minuuttia ikäänkuin tahtoen tunkeutua niitten todelliseen laatuun.

Hän oli sopinut Bosinneyn kanssa laskujen tarkastamisesta huhtikuun kolmantenakymmenentenä päivänä, ja viisi minuuttia ennen määräaikaa hän astui kojuun, jonka arkkitehti oli pystyttänyt itselleen vanhan tammipuun juureen.

Laskut olivat jo valmiina kääntöpöydällä, ja päätään nyökäyttäen Soames istahti tutkimaan niitä. Kesti jonkin aikaa, ennenkuin hän taas nosti päänsä.

»En minä pääse niistä selville», sanoi hän vihdoin, »ne nousevat lähes seitsemän sataa yli sovitun määrän.»

Vilkaistuaan Bosinneyn kasvoihin hän jatkoi nopeasti:

»Jos vain osaisit pitää ryhtisi noitten rakennusmiesten kanssa, saisit heidät kyllä mukautumaan. He puijaavat sinua joka suhteessa, jos et näytä ankaralta. Vähennä kymmenen prosenttia kautta linjan. Sadan vaiheille yli sovitun se minun puolestani saa nousta.»

Bosinney ravisti päätään.

»Olen jo vähentänyt joka pennin minkä voin.»

Soames sysäsi pöytää suuttunein elein, niin että laskupaperit lensivät maahan.

»Sitten en voi muuta sanoa», tuiskahti hän, »kuin että olet saanut aikaan kauniin sekasotkun.»

»Olenhan sanonut sinulle kymmenen kertaa», vastasi Bosinney terävästi, »että ylimääräisiä maksuja tulee. Olen osoittanut niitä sinulle yhä uudelleen ja uudelleen.»

»Minä tiedän sen», murisi Soames, »enkä olisi vastustanut kymmenen punnan laskua siellä täällä. Mistä minä tiesin, että 'ylimääräisesi' tarkoitti seitsemääsataa puntaa.»

Molempien miesten laatu oli osaltaan aiheuttanut tämän ei niinkään vähäpätöisen erimielisyyden. Toisaalla arkkitehdin antaumus aatteellensa, sille talon kuvalle, jonka hän oli luonut ja johon hän uskoi, oli saanut hänet hermostumaan, kun häntä jarrutettiin tai pakotettiin käyttämään hätäkeinoja. Toisaalla Soamesin aivan yhtä tosi ja eheäsydäminen antaumus sille aatteelle, että hänen piti saada paras mahdollinen tavara rahallansa, oli tehnyt hänet vastahakoiseksi uskomaan, että kolmentoista shillingin arvoisia esineitä ei voitaisi ostaa kahdellatoista.

»Soisin etten koskaan olisi ottanut tehdäkseni tätä taloa», sanoi Bosinney äkkiä. »Tänne sinä tulet ja kiusaat minut hengiltä. Tahdot kaksi kertaa enemmän rahastasi kuin kukaan muu tahtoisi, ja nyt kun saat talon, jonka suuruista ei ole koko kreivikunnassa, et tahtoisi maksaa siitä. Jos pelkäät, että et selviä kaupastasi, lyön vetoa että jaksan maksaa ylimääräisen summan itse, mutta — paha minut periköön jos vielä sinulle jotakin työtä teen.»

Soames pääsi taas tasapainoon. Tietäen että Bosinneyllä ei ollut omaisuutta, katsoi hän äskeistä hurjaksi ehdotukseksi. Hän näki myöskin, että Bosinney voisi jättää epämääräisesti oman onnensa nojaan tämän talon, johon hän oli pannut sydämensä, ja juuri siinä ratkaisevassa kohdassa, jolloin arkkitehdin henkilökohtainen huolenpito teki koko eron. Oli myös ajateltava Ireneä. Hän oli ollut hyvin omituinen viime aikoina. Soames luuli tosiaankin, että hän sieti koko taloa vain siksi, että oli mieltynyt Bosinneyhin. Ei siis sopinut rikkoa välejä hänen kanssaan kokonaan.

»Ei sinun kannata raivostua», sanoi hän. »Jos minä olen halukas suostumaan, ei sinun mielestäni tarvitse nostaa meteliä. Tarkoitin vain, että kun sanot jonkin asian tulevan maksamaan niin ja niin paljon, niin tahtoisin — tahtoisin tosiaankin tietää mistä on kysymys.»

»Kuulehan nyt», sanoi Bosinney, ja Soames oli sekä harmissaan että yllättynyt huomatessaan hänen katseensa häijyyden. »Sinä olet saanut minun osuuteni hävyttömän halvalla. Siitä työn laadusta, minkä olen pannut tähän taloon, siitä ajasta, mikä minulta on siihen mennyt, olisit saanut maksaa neljä kertaa enemmän Littlemasterille tai jollekin muulle hullulle. Mitä itse asiassa tahdot, on ensiluokkainen mies neljännen luokan hinnalla, ja juuri sen olet saanut.»

Soames näki, että hän todella tarkoitti mitä sanoi, ja vaikka hän oli suuttunut, näki hän riitaantumisen seuraukset liiankin selvästi. Hän näki talonsa puolivalmiina, vaimonsa kapinallisena, itsensä naurunalaisena.

»Mennään eteenpäin», sanoi hän nyreästi, »ja katsotaan mihin raha on kulunut.»

»Hyvä on», suostui Bosinney. »Mutta pidetään kiirettä, jos sallit.
Minun täytyy ehtiä ajoissa takaisin hakeakseni Junen teatteriin.»

Soames vilkaisi häneen salavihkaa ja sanoi: »Tulet kai meille tapaamaan häntä?» Hän tuli aina tähän aikaan heille.

Edellisenä yönä oli satanut — kevätsadetta — ja maa tuoksui mahlalta ja tuoreelta ruoholta. Lämmin, pehmeä tuuli värisytti vanhan tammipuun lehtiä ja kultaisia silmuja, ja mustarastaat lauloivat päivänpaisteessa sydämensä pohjasta.

Oli tuollainen kevätpäivä, joka hengittää ihmiseen sanomattoman kaipuun, tuskallisen suloisen tunteen, ikävän, joka saa hänet seisomaan liikkumattomana, tuijottamaan lehtiin ja ruohoon ja levittämään käsivartensa syleilläkseen tiesi mitä. Maasta henki riuduttavaa lämpöä, joka etsi tiensä läpi kylmän talvipuvun, mihin talvi oli sen kietonut. Se oli maan pitkä, kutsuva hyväily, joka tahtoi vetää ihmiset alas maan syleilyyn, painamaan ruumiinsa sen pintaan, panemaan huulensa sen rinnoille.

Juuri tällaisena päivänä Soames oli saanut Ireneltä sen lupauksen, jota hän niin usein oli pyytänyt. Istuen kaatuneella puunrungolla hän oli kahdennenkymmenennen kerran luvannut Irenelle, että jos heidän avioliittonsa ei onnistuisi, Irene olisi yhtä vapaa kuin jos hän ei koskaan olisi ollut hänen kanssaan naimisissa.

»Vannotko sen?» oli Irene kysynyt. Pari päivää sitten hän oli muistuttanut Soamesia tästä valasta. Soames oli vastannut: »Mitä hulluja, enhän koskaan ole voinut vannoa mitään sellaista.» Jokin tahditon sallima sai hänet nyt juuri muistamaan sen. Kaikkea kummallista miehet voivatkin vannoa naisen vuoksi! Hän olisi vannonut sen koska tahansa saadakseen hänet! Hän olisi vannonut sen vieläkin, jos sillä tavoin olisi päässyt käsiksi Ireneen — mutta kukaan ei päässyt käsiksi häneen, hän oli kylmäsydäminen!

Ja muistot tulvehtivat hänen mieleensä kevättuulen raikkaan suloisen tuoksun mukana — muistot kihlausajalta.

Keväällä vuonna 1881 hän oli ollut käymässä Branksomessa vanhan koulutoverinsa ja asiakkaansa George Liversedgen luona, joka aikoi ryhtyä kasvattamaan Bournemouthin lähistöllä olevia mäntymetsiään ja uskonut sitä varten tarvittavan yhtiön perustamisen Soamesin käsiin. Rouva Liversedge, joka ymmärsi, mikä kuului asiaan, oli järjestänyt soitannolliset teekutsut hänen kunniakseen. Loppupuolella näitä kutsuja, joita epämusikaalinen Soames piti välttämättömänä kiusana, hänen silmänsä kiintyivät erään surupukuisen, yksinään seisovan tytön kasvoihin. Hänen pitkän, vielä hennon vartalonsa viivat näkyivät mustan puvun keveän, kietoutuvan kankaan läpi, mustiin hansikkaisiin verhotut kädet olivat ristissä hänen edessään, huulet olivat raollaan, ja suuret, tummat silmät vaelsivat kasvoista toisiin. Hänen tukkansa, joka oli kiedottu alas niskaan sykerölle, välkkyi mustalla kauluksella kuin kiiltävä metallilankakäärö. Ja kun Soames seisoi katsellen häntä, hiipi häneen tunne, jonka useimmat miehet ovat joskus elämässään kokeneet — omituinen aistien tyydytys, omituinen varmuus, jota kirjailijat ja vanhat naiset sanovat rakastumiseksi ensi näkemältä. Yhä salaa katsellen tyttöä hän lähti heti talon emännän luo ja odotti äreänä soiton taukoamista.

»Kuka on tuo tyttö, jolla on keltainen tukka ja tummat silmät?»

»Tuoko — ah, Irene Heron. Hänen isänsä, professori Heron, kuoli tänä vuonna. Hän asuu äitipuolensa luona. Hän on herttainen ja kaunis tyttö, mutta aivan varaton.»

»Esittäkää minut, olkaa hyvä», sanoi Soames.

Hän keksi hyvin vähän sanottavaa ja huomasi tytön verraten haluttomaksi vastaamaan tuohonkin vähään. Mutta hän lähti pois päättäen tavata hänet vielä. Hän saavutti tarkoituksensa sattumalta kohdatessaan tytön laivalaiturilla äitipuolensa kanssa, jolla oli tapana kävellä täällä aamupäivisin kahdestatoista yhteen. Soames kiirehti tutustumaan tähän naiseen, eikä kestänyt kauan, ennenkuin hän tässä huomasi toivomansa liittolaisen. Hänen tarkka vaistonsa perhe-elämän kaupallisessa puolessa ilmaisi hänelle pian, että Irene maksoi äitipuolelleen enemmän kuin ne viisikymmentä puntaa, jotka hän tuotti; sitäpaitsi hänelle kerrottiin, että rouva Heron, joka vielä oli nainen parhaassa iässä, halusi mennä uusiin naimisiin. Tytärpuolen erikoislaatuinen, kypsyvä kauneus oli tämän toivottavan päätöksen tiellä. Ja Soames laati salaisen sitkeänä suunnitelmansa.

Hän lähti Bournemouthista ilmaisematta aikeitaan, mutta palasi kuukauden kuluttua takaisin, ja tällä kertaa hän puhui, ei tytölle, vaan äitipuolelle. Hän sanoi tehneensä päätöksensä ja tahtoi odottaa jonkin aikaa. Ja hän sai odottaa kauan, nähdä Irenen puhkeavan kukkaan, hänen nuoren vartalonsa viivojen pehmenevän, vahvemman veren syventävän hänen silmiensä loistetta, lämmittävän hänen kasvojaan vaaleaan hehkuun, ja joka käynnillään hän kosi, ja joka käynnin päätyttyä hän vei rukkaset mukanaan takaisin Lontooseen, sydämessään surullisena, mutta lujana ja hiljaisena kuin hauta. Hän koetti päästä tytön vastarinnan salaisten lähteitten perille, mutta vain kerran hänelle välähti valo. Oli tuollainen tanssi-ilta, noita ainoita tilaisuuksia, jotka tarjoavat merenrannan kylpyläväestölle tilaisuuden tunteitten ilmaisemiseen. Hän istui Irenen kanssa ikkunasyvennyksessä ja hänen aistinsa soivat valssin tahdissa. Irene oli katsonut häneen hitaasti leyhyttämänsä viuhkan yli, ja hän oli mennyt päästä pyörälle. Hän oli tarttunut tuohon liikkuvaan ranteeseen ja painanut huulensa hänen paljaaseen käsivarteensa. Ja tyttö oli värissyt — tähän päivään asti ei Soames ollut unohtanut tuota väristystä — eikä sitä intohimoisen vihamielistä katsetta jonka tyttö oli luonut häneen.

Vuotta myöhemmin hän oli antautunut. Mikä oli saanut hänet antautumaan, sitä ei Soames koskaan voinut keksiä, eikä rouva Heron, jonkinlaisella diplomaattisella kyvyllä varustettu nainen, liioin ilmaissut hänelle mitään. Kerran kun he jo olivat naimisissa, hän oli kysynyt Ireneltä: »Mikä sai sinut antamaan minulle rukkaset niin monta kertaa?» Hän oli vastannut omituisesti vaikenemalla. Arvoitus hän oli ollut Soamesille siitä päivästä saakka, jolloin tämä ensi kerran näki hänet, arvoitus oli hän hänelle vieläkin…

Bosinney odotti häntä ovella, ja hänen kulmikkailla, hyväntahtoisilla kasvoillaan oli omituinen, kaihoava, mutta onnellinen katse, ikäänkuin olisi hänkin nähnyt onnen lupauksen tällä kevättaivaalla, tuntenut lähenevän ilon tuoksua kevätilmassa. Soames katsoi häntä, kun hän odotti. Mikä tuota miestä vaivasi, kun hän näytti niin onnelliselta? Mitä hän odotti tuo hymy silmissään ja huulillaan? Soames ei voinut nähdä mitä Bosinney odotti seisoessaan tuossa ja juodessaan tuoksuvaa ilmaa. Ja taaskin hän tunsi olevansa hämillään tuon miehen läheisyydessä, jota hän oli tottunut halveksimaan. Hän riensi taloon.

»Ainoa mahdollinen väri noihin kattotiiliin», kuuli hän Bosinneyn sanovan, »on kirkkaanpunainen, johon on sekoitettu hiven harmaata, jotta ne vaikuttaisivat läpikuultavilta. Tahtoisin kuulla, mitä mieltä Irene on. Olen tilannut pihalle vievään oveen purppuranpunaiset nahkaverhot, ja jos salin seinäpaperit maalataan vesiväreillä norsunluun värisiksi, on vaikutus häikäisevä. Läpikäyvänä pyrkimyksenä sisustuksessa tulee olla sen, mitä minä sanon — viehätykseksi.»

Soames sanoi: »Tarkoitat, että minun vaimollani on viehätystä!»

Bosinney väisti tätä kysymystä.

»Pihan keskelle teidän pitäisi istuttaa ryhmä iriksiä.»

Soames hymyili kopeasti.

»Pistäydyn jonakin päivänä Beechille ja katson mikä sopii!»

He keksivät muuten hyvin vähän sanottavaa toisilleen, mutta matkalla asemalle Soames kysyi:

»Irene on kai mielestäsi hyvin taiteellinen?»

»On.» Lyhyt vastaus oli yhtä selvä nolaus kuin jos hän olisi sanonut:
»Jos haluat keskustella hänestä, saat tehdä sen jonkun toisen kanssa.»

Ja hidas, juro viha, jota Soames oli tuntenut kaiken iltapäivää, paloi hänessä sitä kirkkaampana.

Kumpikaan ei puhunut ennenkuin he olivat aivan lähellä asemaa, sitten
Soames kysyi:

»Koska luulet tulevasi valmiiksi?»

»Kesäkuun lopulla, jos tosiaankin tahdot minua tekemään sisustustyötkin.»

Soames nyökäytti päätään. »Mutta ymmärrät hyvin», sanoi hän, »että talo tulee maksamaan minulle paljon enemmän kuin olin laskenut. Voin sanoa sinulle, että olisin heittänyt sikseen koko asian, mutta minulla vain ei ole tapana luopua sellaisesta, minkä kerran olen saanut päähäni.»

Bosinney ei vastannut. Ja Soames katsoi häneen syrjästä juron vastenmielisesti — sillä huolimatta hienostelevasta ilmeestään ja tuosta kopeasta, keikaroivasta vaiteliaisuudestaan Soames lujine huulineen ja leveine leukoineen muistutti jossakin määrin verikoiraa…

Kun June seitsemältä samana iltana tuli Montpellier Square 62:teen, sanoi palvelustyttö Bilson hänelle, että herra Bosinney oli arkihuoneessa, rouva — sanoi hän — vielä pukeutumassa ja ehtisi alas heti. Hän menisi ilmoittamaan rouvalle, että June neiti oli täällä.

June seisautti hänet heti.

»Hyvä on, Bilson», sanoi hän, »minä menen kyllä sisään. Ei tarvitse kiirehtiä rouvaa.»

Hän riisui päällystakkinsa, ja Bilson, ymmärtävä ilme silmissään, ei edes avannut arkihuoneen ovea hänelle, vaan juoksi alakertaan.

June pysähtyi hetkeksi katsomaan kuvaansa pienestä vanhanaikaisesta hopeapeilistä, joka riippui tammiarkun yläpuolella. Hento, käskevä nuori olento, pienet, päättäväiset kasvot, valkoinen puku, leikattu soikeaksi kaulasta, joka oli liian hoikka kannattamaan kullanpunaisten palmikkojen kruunua.

Hän avasi arkihuoneen oven hiljaa aikoen yllättää sulhasensa. Huone oli tulvillaan kukkivien azaleojen suloista, kuumaa tuoksua.

Hän hengitti tuoksua syvään ja kuuli Bosinneyn äänen, joka sanoi, ei huoneessa, vaan aivan sen vieressä:

»Oi, minulla olisi kasoittain asioita, joista tahtoisin puhua kanssasi, ja nyt ei ole aikaa.»

Irenen ääni vastasi: »Miksi ei päivällisellä?»

»Kuinka siinä voisin puhua —»

Junen ensimmäinen ajatus oli lähteä pois, mutta hän menikin lattian poikki leveän ikkunan luo, joka avautui pieneen pihaan. Täältä tuli azalean tuoksu, ja täällä seisoivat selkä päin häneen, kasvot upotettuina kullanpunertaviin kukkiin, hänen sulhasensa ja Irene.

Tyttö katseli ääneti, mutta häpeämättä, posket liekehtivinä ja silmät vihaisina.

»Tule sunnuntaina itse — voimme yhdessä käydä rakennuksella —»

June näki Irenen katsovan häneen kukkaverhon läpi. Se ei ollut keimailijan katse, vaan — paljon pahempaa vakoilevan tytön silmissä — naisen, joka pelkää, että katse sanoisi liian paljon.

»Olen luvannut lähteä ajelulle setä —»

»Tuon paksunko kanssa! Anna hänen saattaa itsesi sinne, se on vain kymmenen peninkulmaa — juuri sopiva matka hevosille.»

»Vanha setä Swithin parka!»

Jokin aalto azalean tuoksua tulvehti Junen kasvoihin. Hän voi pahoin ja häntä pyörrytti.

»Tee niin, oi, tee!»

»Mutta miksi?»

»Minun täytyy nähdä sinut siellä — luulin että tahtoisit auttaa minua —»

Vastaus tuli tytön mielestä pehmeänä, väristen kukkien lomasta: »Niin minä tahdonkin.»

Ja June astui ikkuna-aukkoon.

»Kuinka tukehduttavaa täällä on!» sanoi hän. »Minä en voi kestää tätä tuoksua!»

Hänen silmänsä iskivät vihaisina ja suorina heidän kasvoihinsa.

»Puhuitteko talosta? Minä en ole nähnyt sitä vielä, tiedättehän — lähdemmekö kaikki katsomaan sunnuntaina?»

Irenen kasvoilta oli väri paennut.

»Minä menen sinä päivänä ajelemaan Swithin sedän kanssa», vastasi hän.

»Setä Swithinin! Entäs sitten? Voithan antaa hänelle matkapassit!»

»Ei minun tapani ole antaa ihmisille matkapasseja!»

Kuului askelten ääntä ja June näki Soamesin seisovan aivan takanaan.

»No hyvä, jos kaikki olemme valmiit», sanoi Irene katsellen oudosti hymyillen toisesta toiseen, »on päivällinenkin valmis.»

2. JUNE HUVITTELEE

Päivällinen aloitettiin hiljaisuudessa; naiset istuivat vastakkain, miehet samoin.

Hiljaisuuden vallitessa syötiin liemi — erinomainen, joskin vähän sakea, ja kala tuotiin sisään. Hiljaisuuden vallitessa kukin sai annoksensa.

Bosinney uskalsi: »Nyt on ensimmäinen kevätpäivä.»

Irene vastasi pehmeänä kaikuna: »Niin — ensimmäinen kevätpäivä.»

»Kevätkö?» sanoi June. »Eihän voi edes hengittää!» Ei kukaan vastannut.

Kala oli jo viety pois — hieno, tuore Doverin kampela. Ja Bilson toi samppanjapullon, jonka kaulan ympärillä oli valkoinen kääre.

Soames sanoi: »Huomaatte, että se on kuivaa.»

Tarjottiin kyljyksiä, jokaisen tyvessä punainen röyhelö. June ei ottanut, ja taas tuli hiljaista.

Soames sanoi: »Paras, että otat vain kyljyksen, June, täällä ei tule muuta.»

Mutta June kielsi uudelleen, ja ne vietiin pois. Ja sitten Irene kysyi:
»Kuulitko mustarastastani, Phil?»

Bosinney vastasi: »Tosiaankin — se lauloi metsästyslauluaan. Minä kuulin sen puistossa, kun tulin tänne.»

»Se on niin ihastuttava.»

»Salaattia, herra?» Kananpoika vietiin pois.

Mutta Soames puhui: »Parsa on hyvin heikkoa. Bosinney, lasi sherryä jälkiruoan kanssa? June, sinähän et juo mitään!»

June sanoi: »Tiedäthän, etten juo koskaan. Viini on hirveätä moskaa.»

Hopeatarjottimella tuotiin omenapaistos. Ja Irene sanoi hymyillen:
»Azaleat ovat niin ihanat tänä vuonna!»

Tähän Bosinney mumisi: »Ihanat! Tuoksu on ihmeellinen.»

June sanoi: »Kuinka voit pitää tuosta tuoksusta? Sokeria, Bilson, olkaa hyvä.»

Sokeri ojennettiin hänelle, ja Soames huomautti: »Tämä omenapaistos on hyvä.»

Omenapaistos vietiin pois. Seurasi pitkä hiljaisuus. Irene viittasi Bilsonille ja sanoi: »Viekää pois azalea, Bilson. June neiti ei voi kestää sen tuoksua.»

»Ei, anna sen olla», sanoi June.

Ranskalaisia öljymarjoja ja venäläistä kaviaaria oli asetettu pienille vadeille. Ja Soames huomautti: »Miksi ei meillä voi olla espanjalaista?» Mutta kukaan ei vastannut.

Öljymarjat vietiin pois. June nosti lasinsa ja sanoi: »Saanko vähän vettä.» Hänelle annettiin vettä. Hopeatarjotin tuotiin taas, ja sillä saksalaisia luumuja. Seurasi pitkähkö vaitiolo. Kaikki söivät niitä täydellisen sopusoinnun vallitessa.

Bosinney laski kivet: »Tänä vuonna — ensi vuonna — joskus —»

Irene lopetti laskun lempeästi: »Ei koskaan. Oli ihana auringonlasku.
Taivas hohtaa vieläkin — kuinka kaunista!»

Bosinney vastasi: »Mutta ylempänä on pimeätä.»

Heidän silmänsä olivat kohdanneet, ja June huudahti halveksivasti:
»Lontoolainen auringonlasku!»

Egyptiläisiä savukkeita ojennettiin hopearasiassa. Soames otti yhden ja kysyi: »Koska näytäntönne alkaa?»

Kukaan ei vastannut, ja seurasi turkkilainen kahvi, joka tarjottiin emaljoiduista kupeista.

Irene hymyili hiljaisena ja sanoi: »Jospa vain —»

»Jospa mitä?» kysyi June.

»Jospa vain aina voisi olla kevät!»

Tarjottiin konjakkia, se oli vanhaa ja vaaleaa.

Soames sanoi: »Bosinney, ota konjakkia.»

Bosinney otti lasin; sitten kaikki nousivat.

»Tarvitsetteko ajurin?» kysyi Soames.

June vastasi: »Emme. Saanko takkini, Bilson.» Takki tuotiin.

Irene kuiskasi ikkunasta: »Mikä ihana ilta! Tähdet alkavat syttyä.»

Soames lisäsi: »Toivottavasti saatte molemmat hauskan illan.»

June vastasi ovelta: »Kiitos. Tule, Phil.»

Bosinney huusi: »Minä tulen.»

Soames hymyili ivallisesti ja sanoi: »Toivotan onnea.»

Ja ovella Irene katseli heidän lähtöään.

Bosinney sanoi: »Hyvää yötä.»

»Hyvää yötä», vastasi Irene pehmeästi.

June pani sulhasensa auttamaan itsensä raitiovaunun katolle sanoen tarvitsevansa ilmaa, ja siinä hän istui hiljaisena, kasvot tuulta vasten.

Ajuri kääntyi kerran tai kaksi aikoen sanoa jotakin, mutta katsoi parhaaksi vaieta. Olipa siinä vilkas pari! Kevät oli mennyt hänenkin veriinsä, hän tunsi tarvetta laskea ulos liikaa höyryä, maiskutteli kielellään, läjäytteli piiskaansa, tanssitteli hevosiaan. Ja nämäkin, eläinparat, olivat tunteneet kevään tuoksun, ja lyhyen puolituntisen ne karauttivat kivityksellä onnellisin kavioin.

Koko kaupunki eli, nuorten lehtien peittämät oksat olivat kääntyneet ylöspäin odotellen jotakin lahjaa tuulenhengeltä. Vastasytytetyt lamput alkoivat saada valonsa vallitsevaksi, ja ihmisjoukkojen kasvot näyttivät kalpeilta niitten hohteessa, kun taas ylhäällä kiitivät suuret valkeat pilvet nopeina, pehmeinä yli purppuraisen taivaan.

Iltapukuiset herrat olivat riisuneet päällysvaatteensa ja astelivat hilpeästi klubihuoneistojen portaita, työväki kuljeskeli joutilaana, ja naiset — ne naiset, jotka tähän aikaan illasta ovat yksin — yksin ihmisvirrassa kulkeutuen itää kohti — liikkuivat hitaasti eteenpäin, astunnassaan odotusta, uneksien hyvästä viinistä ja hyvästä illallisesta tai — jonkun harvinaisen hetken ajan — suudelmista, jotka annetaan rakkaudesta.

Nuo lukemattomat hahmot, jotka kulkivat tietään lamppujen ja liikehtivien pilvien alla, olivat joka ainoa kevään kosketuksesta saaneet jotakin levotonta siunausta. Ja joka ainoa oli, niinkuin nuo klubiherrat, jotka olivat heittäneet päällystakit hartioilta, viskannut yltään jotakin säädystään, uskomuksistaan ja tavoistaan ja ilmaisi — hattunsa asennossa, astunnassa, naurussaan tai hiljaisuudessaan — yhteenkuuluvaisuutensa toisten kanssa tämän intohimoisen taivaan alla.

Bosinney ja June astuivat teatteriin hiljaisina ja nousivat paikoilleen yläaitioissa. Näytäntö oli juuri alkanut, ja puoli pimeä huone kaikkialta kurkistelevine olentoineen näytti suurelta puutarhalta, jonka kukat kääntyvät aurinkoa kohti.

June ei koskaan ennen ollut ollut yläaitioissa. Viisitoista vuotiaasta saakka hän säännöllisesti oli seurannut isoisäänsä permannolle, eikä millekään tavallisille paikoille, vaan koko salin parhaille, kolmannen tuolirivin keskipaikkeilla, paikoille, jotka vanha Jolyon oli tilannut Groganin ja Boynesin toimistosta paluumatkallaan Citystä jo kauan ennen määräpäivää. Liput hän oli pannut päällystakkinsa taskuun sikaarilaatikkonsa ja vanhojen säämiskähansikkaittensa seuraan ja antoi ne Junelle säilytettäviksi määräpäivää varten. Ja siellä permantopaikoilla he istuivat kaikenlaatuisissa näytännöissä — ryhdikäs vanha mies, jolla oli tyven, valkea tukka, ja pieni, innokas ja kiihkeä punakultatukkainen olento — ja paluumatkalla vanha Jolyon sanoi pääosan näyttelijästä: »Kyllä oli vaivainen! Olisitpa nähnyt pikku Bobsonin!»

June oli ajatellut tätä iltaa kiihkeällä riemulla, se oli varastettu, kaitsijaton ilta, josta Stanhope Gatella ei uneksittukaan — luultiin että hän oli Soamesilla. Hän oli odottanut palkkaa sotajuonestaan, jonka hän oli suunnitellut sulhasensa iloksi, hän oli odottanut, että se poistaisi tuon paksun, kalsean pilven ja tekisi heidän keskinäisen suhteensa, joka viime aikoina oli ollut niin kummallinen, niin kiduttava, yhtä yksinkertaiseksi ja aurinkoiseksi kuin se oli ollut ennen tätä talvea. Hän oli tullut siinä mielessä, että sanoisi jotakin ratkaisevaa, ja hän katseli näyttämölle vako silmien välissä, näkemättä mitään, kädet polvilla likistettyinä yhteen. Mustasukkaisten epäluulojen parvi pisteli häntä yhtenään.

Jos Bosinney huomasi hänen tuskansa, ei hän ainakaan ollut huomaavinaan.

Väliverho laskeutui. Ensimmäinen näytös oli päättynyt.

»Täällä on kauhean kuuma!» sanoi tyttö. »Minä tahtoisin mennä ulos.»

Hän oli hyvin kalpea, ja hän tiesi — sillä niin pingottunein hermoin hän näki kaiken — että mies tunsi olonsa epämukavaksi ja oli masentunut.

Teatterin taustassa oli avoin parveke, joka antoi kadulle. June otti sen haltuunsa ja nojautui kaiteeseen sanomatta sanaakaan, odottaen, että toinen alkaisi.

Vihdoin hän ei kestänyt enää.

»Minulla on jotakin sanottavaa sinulle, Phil», sanoi hän.

»Mitä sitten?»

Hänen torjuva äänensä lennätti punan Junen poskille, ja sanat kiitivät hänen huuliltaan: »Sinä et anna minulle mitään tilaisuutta olla kiltti, et ole antanut aikakausiin!»

Bosinney tuijotti kadulle. Hän ei vastannut.

June huudahti kiihkeästi: »Tiedäthän, että minä tekisin mitä tahansa tähtesi — antaisin sinulle kaikkeni —»

Kadun humina kuului, ja kellon kimeä ääni katkaisi sen ilmoittaen väliverhon nousun. June ei liikahtanut. Epätoivoinen taistelu riehui hänen sielussaan. Panisiko hän kaiken alttiiksi? Haastaisiko hän suoraan esiin tuon vaikutuksen, tuon vetovoiman, joka loitonsi Philiä hänestä? Haastaminen oli hänen luonteensa mukaista, ja hän sanoi: »Phil, vie minut katsomaan tuota taloa sunnuntaina!»

Hymy värisi ja sammui hänen huulillaan, hän koetti — oi, kuinka hän koetti — olla näyttämättä epäluuloaan tarkastaessaan Philin kasvoja, nähdessään niiden vavahtavan ja epäröivän, nähdessään levottoman rypyn ilmaantuvan silmäkulmain väliin, veren syöksyvän poskille. Phil vastasi: »Ei sunnuntaina, rakas, jonakin toisena päivänä.»

»Miksi ei sunnuntaina? En minä olisi tiellä sunnuntaina?»

Phil teki ilmeisen ponnistuksen ja vastasi: »Minulla on sopimus.»

»Sinä aiot viedä —».

Philin silmissä välähti suuttumus, hän kohautti olkapäitään ja sanoi:
»Minulla on sopimus, joka estää minut viemästä sinua katsomaan taloa!»

June puri huuliaan kunnes niistä tuli veri ja lähti sanaakaan sanomatta takaisin paikalleen, mutta hän ei voinut estää kyyneleitä virtaamasta poskilleen. Näytelmässä sattui onneksi olemaan sellainen kohta, että koko huone oli pimeä, niin että kukaan ei voinut nähdä hänen tuskaansa.

Mutta tässä Forsytein maailmassa älköön kukaan luulko olevansa turvassa silmälläpidolta.

Kolmannella rivillä heidän takanaan istuivat Euphemia, Nicholasin nuorempi tytär, ja hänen naimisissaoleva sisarensa rouva Tweetyman ja pitivät vahtia.

He tiedoittivat Timothyn talossa nähneensä Junen ja hänen sulhasensa teatterissa.

»Permannollako?» »Ei, eihän toki —». »Oi, tietysti ensi rivillä. Se näkyy olevan aivan muodissa nykyjään nuorten kesken!»

No — eipä juuri. He istuivat — Se kihlaus ei ainakaan tule kestämään kauan. He eivät olleet koskaan nähneet ketään, joka olisi niin kauttaaltaan ukkosta ja salamaa kuin tuo pikku June! Heidän täytyi nauraa niin, että kyynelet tulivat silmiin kun he kertoivat, kuinka June oli potkaissut erään herran hattua palatessaan paikalleen keskellä näytöstä ja miltä herra oli näyttänyt. Euphemialla oli tunnettu, hiljainen nauru, joka päättyi mitä harmillisimpiin tukahtuneisiin kirkaisuihin, ja kun rouva Small kohotti kätensä ja sanoi: »Hyvät ihmiset! Potkaisiko hän ha-hattua?» pääsi häneltä näitä kirkaisuja sellainen määrä, että häntä täytyi toinnuttaa hajusuolalla. Lähtiessään hän sanoi rouva Tweetymanille: »Potkaisi ha-hattua! Voi, minä kuolen naurusta.»

»Tuolle pikku Junelle» ilta, jonka piti olla »hänen hauskuutensa», oli viheliäisin mitä hänellä koskaan oli ollut. Jumala tietää, että hän koetti tukahduttaa ylpeyttään, epäluulojaan, mustasukkaisuuttaan!

Hän erosi Bosinneystä vanhan Jolyonin ovella luhistumatta, sillä tunne siitä, että sulhanen oli valloitettava, oli kyllin voimakas pitämään häntä pystyssä kunnes hänen poistuvat askeleensa tekivät hänelle selväksi onnettomuuden koko laajuuden.

Äänetön »Sankey» päästi hänet sisään. Hän olisi tahtonut pujahtaa omaan huoneeseensa, mutta vanha Jolyon, joka oli kuullut hänen tulevan, oli ruokasalin ovella.

»Tule juomaan maitosi», sanoi hän. »Sitä on pidetty kuumana. Tulet hyvin myöhään. Missä olet ollut?»

June seisoi tulisijan edessä, toinen jalka ristikolla ja toinen käsivarsi reunuksella, niinkuin isoisä oli seisonut, kun he tuona iltana olivat tulleet kotiin oopperasta. Hän oli liian lähellä luhistumista välittääkseen siitä mitä vastasi.

»Me söimme päivällistä Soamesilla.»

»Hm, tuon rikkaan miehen luona! Hänen vaimonsa siis — ja Bosinney?»

»Niin.»

Vanha Jolyon oli kiinnittänyt häneen tuon läpitunkevan katseensa, jolta oli niin vaikea salata mitään. Mutta June ei katsonut häneen, ja kun hän viimein käänsi kasvonsa, lopetti vanhus tutkimuksensa heti. Hän oli nähnyt tarpeeksi ja liiaksikin. Hän kumartui ottamaan tytön maitokupin tulisijalta ja mutisi, poispäin kääntyneenä: »Sinun ei pitäisi viipyä niin kauan, sinähän väsyt aivan pilalle.»

Hän oli nyt näkymättömänä sanomalehtensä takana, joka rapisi pahanpäiväisesti, mutta kun June tuli antamaan hänelle iltasuukon, sanoi hän: »Hyvää yötä, lemmikkini», niin värisevällä ja odottamattomalla äänellä, että tytöllä oli täysi työ päästä lähtemään huoneesta ennenkuin puhkesi niihin nyyhkytyksiin, jotka kestivät myöhälle yöhön.

Kun ovi oli sulkeutunut, antoi vanha Jolyon lehtensä pudota ja katseli kauan ja levottomana eteensä.

»Senkin lurjus», ajatteli hän. »Olen aina tietänyt, että Junelle tulisi ikävyyksiä hänen kanssaan!»

Kaikenlaisia ikäviä arveluita ja epäilyksiä, sitä tuskallisempia, kun hän tunsi olevansa kykenemätön estämään tai johtamaan asiain kulkua, nousi hänen mieleensä.

Aikoiko tuo mies jättää hänet? Hänen teki mieli mennä sanomaan Bosinneylle: »Kuulkaas nyt, hyvä herra! Aiotteko jättää pojantyttäreni?» Mutta kuinka hän voisi? Vaikka hän tiesikin vähän tai ei mitään, oli hän kuitenkin varma, erehtymättömän terävänäköinen kun oli, että jotakin oli tekeillä. Hän epäili, että Bosinney oli liian paljon Montpellier Squarella.

»Tuo mies», ajatteli hän, »ei ole mikään konna, hänen kasvonsa eivät ole pahat, mutta hän on kummallinen otus. En tiedä, mikä tulee neuvoksi hänen kanssaan. Enkä koskaan tule tietämäänkään, mitä hänelle pitäisi tehdä. Sanotaan, että hän tekee työtä kuin neekeri, mutta minä en näe siitä mitään hyvää tulevan. Hän on epäkäytännöllinen, hänellä ei ole järjestelmää. Kun hän tulee tänne, istuu hän jurona kuin apina. Jos kysyn, mitä viiniä hän tahtoo, sanoo hän: »Kiitos, mitä vain.» Jos tarjoan hänelle sikaarin, polttaa hän sitä kuin jos se olisi tuollainen kahdenpennin saksalainen. En koskaan näe hänen katselevan Junea niinkuin hänen pitäisi katsella häntä, eikä hän sittenkään tavoittele tytön rahoja. Jos June vain viittaisi kädellään, olisi hän tiessään huomispäivänä. Mutta June ei tahdo — kaikkia vielä! Hän pitää kyllä kiinni! Hän on itsepäinen kuin kohtalo — hän ei hellitä!»

Syvään huoaten hän käänsi sanomalehtensä, ehkä sen palstoilta löytyisi lohdutusta.

Ja yläkerrassa June istui avonaisen ikkunan ääressä, ja kevättuuli, ilakoituaan puistossa, tuli viilentämään hänen poskiaan ja polttamaan hänen sydäntään.

3. AJELULLA SWITHININ KANSSA

Erään kuuluisan vanhan laulukirjan jossakin laulussa on kaksi näin kuuluvaa säettä:

»Takin napitkin ne kiilsi, hei lalalaa,
Kuin lintu hän liversi ja lauloi.»

Swithin ei aivan täsmälleen livertänyt ja laulanut kuin lintu, mutta hänen melkein teki mieli hyräillä laulunpätkä, kun hän astui ulos Hyde Park Mansions'ista ja katseli oven eteen ajettuja hevosiaan.

Iltapäivä oli tuoksuva kuin kesäkuussa, ja jotta yhtäläisyys vanhan laulun kanssa olisi täydellinen, oli hän pannut ylleen sinisen lievetakkinsa ja jättänyt päällystakin kotiin lähetettyään Adolfin varmaan kolmasti katsomaan, eikö idässä ollut vähintäkään tuulen aavistusta. Ja lievetakki oli niin tiukkaan napitettu hänen uljaan vartalonsa ympäri, että jos napit eivät kiiltäneet, olisivat ne hyvästi voineet sen tehdä. Majesteettisena hän seisoi katukäytävällä sovitellen käsiinsä koirannahkakäsineitään. Korkea kellohattu päässään, kookkaana ja jyhkeänä hän näytti melkein liian alkuvoimaiselta ollakseen Forsyte. Paksu valkea tukka, jolle Adolf oli sivellyt pienen aavistuksen hiusöljyä, tuoksui voiteelta ja sikaareilta — noilta kuuluisilta Swithinin sikaareilta, joista hän maksoi sataneljäkymmentä shillinkiä sadalta ja joista vanha Jolyon oli epäystävällisesti sanonut, että hän vain ei tahtoisi polttaa niitä, ne vaativat hevosen vatsaa…

»Adolf!»

»Mikä on, herra?»

»Uusi vaunuhuopa!»

Hän ei koskaan saisi tuota miestä oppimaan hienoksi, ja rouva
Soamesilla oli varmasti silmää!

»Laske kuomu alas, minä lähden — ajelulle — erään naisen kanssa!»

Kaunis nainen tahtoi tietenkin näyttää pukuaan ja — no niin, hän lähti nyt ajelulle naisen kanssa! Oli kuin vanhat hyvät ajat olisivat alkaneet uudestaan.

Siitä oli aikoja kun hän oli vienyt naisen ajelulle! Viimeksi se luultavasti oli ollut Juley — se vanha sielu parka oli ollut hermostunut kuin kissa kaiken aikaa ja hän itse oli niin suunniltaan jättäessään sisarensa Bayswater Roadille, että oli sanonut: »Hitto soikoon jos toiste vien sinut ajelulle!» Eikä hän ollut vienytkään.

Hän meni hevosten eteen ja tutki kuolaimet. Eipä siltä, että hän olisi ymmärtänyt kuolaimista mitään — hän ei maksanut kuskilleen kuuttakymmentä puntaa vuodessa sitävarten, että olisi itse suorittanut hänen työnsä, se ei koskaan ollut kuulunut hänen periaatteisiinsa. Itse asiassa hänen hevosmiehen maineensa perustui pääasiassa siihen tosiseikkaan, että eräät petkuttajat olivat kerran Derby-päivänä vetäneet häntä nenästä. Mutta joku klubiherra, joka oli nähnyt hänen ajavan harmonsa oven eteen — hän ajoi aina harmailla hevosilla, saihan siinä enemmän tyyliä saman rahan edestä — oli sanonut häntä »Nelivaljakko-Forsyteksi.» Nimen oli saattanut Swithinin korviin Nicholas Treffry, vanhan Jolyonin liiketoveri-vainaja, tuo suuri hevosmies, joka oli tullut kuuluisaksi useammista tapaturmista kuin kukaan muu koko kuningaskunnassa, — ja Swithin oli siitälähtien katsonut parhaaksi menetellä nimen mukaan. Nimi oli vallannut hänen mielikuvituksensa, ei siksi, että hän koskaan olisi ajanut nelivaljakkoa tai todennäköisesti ajaisi, vaan nimen hienostuneen kaiun vuoksi. Nelivaljakko-Forsyte! Ei hullumpaa! Liian varhain syntyneenä Swithin oli joutunut pettämään kutsumuksensa. Jos hän olisi tullut Lontooseen kaksikymmentä vuotta myöhemmin, olisi hänestä epäilemättä tullut pörssimies, mutta siihen aikaan, jolloin hänen oli ollut tehtävä valintansa, ei tuo suuri ammatti ollut vielä päässyt täyteen kunniaansa ylemmässä keskiluokassa. Hänen oli kirjaimellisesti ollut pakko ryhtyä talonkauppoihin.

Päästyään vihdoin ajajan istuimelle ja saatuaan ohjakset käsiinsä hän vilkuili kalpeitten vanhojen poskiensa yli heleään auringonpaisteeseen ja katsoi hitaasti ympärilleen. Adolf oli jo kiivennyt taakse, virkapukuinen tallipoika seisoi hevosten päitten vieressä valmiina antamaan mennä, kaikki odotti vain lähtömerkkiä ja Swithin antoi sen. Vaunut syöksyivät eteenpäin, ja ennenkuin olisit ehtinyt sanoa Jack Robinson, olivat ne ratisten ja hienosti kaartaen ajaneet Soamesin oven eteen.

Irene tuli heti ulos ja nousi vaunuihin — niinkuin Swithin myöhemmin kuvaili tilannetta Timothylla — »keveänä kuin — hm — Taglioni, ilman muuta, kursailematta sen enempää», ja ennen kaikkea, niinkuin Swithin erikoisesti tehosti, katsellen rouva Septimukseen tavalla, joka teki hänen olonsa epämukavaksi »ilman mitään tyhmää hermostusta.» Täti Hesterille hän kuvaili Irenen hattua. »Ei mikään tuollainen suuri heiskuva ja leiskuva tomunkokoaja, jollaisiin nykyajan naiset ovat niin ihastuneita, vaan siisti ja pieni —» hän teki kaartuvan liikkeen kädellään — »valkea harso, verraton maku!»

»Mistä se oli tehty?» kysyi Hester täti, joka osoitti hidasta, mutta varmaa kiihtymystä aina kun tuli puhe puvuista.

»Tehty?» toisti Swithin. »Mistä minä sen tietäisin?»

Hän vaipui niin syvään hiljaisuuteen, että Hester täti alkoi pelätä hänen joutuneen hurmiotilaan. Hän ei koettanut itse ruveta herättelemään veljeään, se kun ei kuulunut hänen tapoihinsa.

»Soisin, että joku tulisi», ajatteli Hester täti. »En pidä hänen näöstään.»

Mutta äkkiä Swithin palasi elämään. »Tehty?» hän sai sanotuksi hitaasti. »Mistäpä se olisi tehty?»

He eivät olleet ajaneet neljää mailiakaan kun Swithin oli saanut sen tunteen, että Irene mielellään ajeli hänen kanssaan. Hänen kasvonsa olivat niin pehmeät tuon valkean harson alla, ja hänen tummat silmänsä loistivat kevään valossa. Ja aina kun Swithin puhui hänelle, nosti hän silmänsä ja hymyili.

Lauantaiaamuna Soames oli tavannut Irenen istumassa kirjoituspöydän ääressä, edessään Swithinille kirjoitettu kirjelippunen, jossa hän kieltäytyi tämän kutsusta. Miksi hän kieltäytyi, oli Soames kysynyt. Hän sai lähettää mielin määrin kieltoja omille sukulaisilleen, mutta ei hänen, sukulaisilleen.

Irene oli katsonut häneen kiinteästi, repinyt sitten kirjeen ja sanonut: »Hyvä on!»

Ja hän alkoi kirjoittaa toista. Soames vilkaisi siihen sattumalta ja näki, että se oli osoitettu Bosinneylle.

»Mitä sinä hänelle kirjoitat?» Soames kysyi.

Irene loi häneen taaskin tuon kiinteän katseensa ja sanoi hiljaa:
»Eräästä asiasta, jota hän tahtoi minua tekemään!»

»Hm», sanoi Soames. »Asioita! Kyllä sinä sitten työtä saat, jos hänen asioihinsa rupeat.» Hän ei sanonut muuta.

Swithin avasi silmänsä kun Robin Hill mainittiin. Se oli pitkä matka hänen hevosilleen, ja hän söi päivällistä aina puoli kahdeksalta, ennenkuin suuri ryntäys klubiin alkoi. Uusi klubimestari, se laiska lurjus, näki enemmän vaivaa aikaisesta päivällisestä.

Hänen teki kuitenkin mieli nähdä talo. Talo mikä tahansa kiinnitti jokaisen Forsyten mieltä, varsinkin sellaisen, joka oli ollut talojenvälittäjä. Loppujen lopulta, eihän tuo nyt niin pitkä matka ollut. Nuorempana miehenä hän oli monen vuoden ajan asunut vuokralla Richmondissa, pitänyt vaununsa ja parihevosensa siellä ja ajanut kaupunkiin asioilleen joka Jumalan päivä. Nelivaljakko-Forsyteksi häntä sanottiin. Hänen korivaununsa, hänen hevosensa tunnettiin Hyde Park Cornerista hamaan Star and Carteriin. Herttua Z — olisi tahtonut saada ne omikseen, olisi maksanut niistä kaksinkertaisen hinnan, mutta hän piti ne itse, sillä eikö hyvää tavaraa ole paras pitää itse, vai mitä? Juhlallinen ylpeys levisi mahtipontisena hänen vanhoille, nelikulmaisille, sileäksiajelluille kasvoilleen, hän keinutteli päätään korkean pystykauluksen välissä kuin pöyhistelevä kalkkunakukko.

Irene oli tosiaankin viehättävä nainen! Swithin kuvaili perästäpäin laajasti hänen pukuaan Juley tädille, joka kädet koholla päivitteli tätä kuvausta.

Istui kuin valettu — tiukka kuin hansikas, juuri sellainen piti naisen puvun ollakin, kuin yhdestä kappaleesta tehty, eikä tuollaisia hepeneitä ja himphamppuja, jotka tekevät kantajastaan linnunpelättimen. Swithin tuijotti rouva Septimus Smalliin, joka oli samaa lajia kuin James, pitkä ja ohut.

»Hänessä on tyyliä», jatkoi Swithin, »kelpaisi vaikka kuninkaalle! Eikä hän tee siitä mitään asiaakaan.»

»Ainakin hän näyttää valloittaneen sinut kokonaan», sanoi Hester täti nurkastaan venytellen.

Swithin kuuli aina erikoisen hyvin, kun hänen kimppuunsa hyökättiin.

»Entä sitten?» sanoi hän. »Minä ymmärrän mikä on — kaunis — nainen, kun näen sellaisen, enkä muuta voi sanoa kuin että en näe lähimailla nuorta miestä, joka sopisi hänelle. Mutta ehkä — te — niin, ehkä te näette!»

»Oh», mutisi Hester täti, »kysy Juleylta.»

Jo kauan ennen Robin Hilliä oli tuo tavaton määrä ulkoilmaa tehnyt hänet kauhean uniseksi, hän ajoi ummessa silmin, ja vain koko elinajan hyvä ryhti esti hänen pitkän ja jyhkeän vartensa menemästä vinoon.

Bosinney, joka piti vahtia, tuli ulos heitä vastaan, ja kaikki kolme yhdessä astuivat taloon, Swithin edellä nojautuen paksuun kultanuppiseen espanjalaiskeppiin, jonka Adolf oli pannut hänen käteensä, sillä hänen polvensa alkoivat tuntea seurauksia pitkästä olostaan samassa asennossa. Hän oli pannut turkin ylleen turvaksi vetoa vastaan puolivalmiissa talossa.

Porraskäytävä — sanoi hän — oli kaunis! Ylimyksellinen tyyli! Tarvittaisiin vain vähän kuvapatsaita! Hän pysähtyi sisäpihalle johtavan oviaukon pylväitten väliin ja kohotti kysyvästi keppiään.

Mitä tuosta piti tulla — eteinen, vai miksi sitä sanoisi? Mutta lasikaton nähdessään hän sai äkillisen mielijohteen.

»Ahaa, biljardisali.»

Kuultuaan, että siitä tulisi tiilillä päällystetty piha, jonka keskelle istutettaisiin kukkia, hän kääntyi Ireneen:

»Kaikki tämä tila kukille? Seuratkaa neuvoani ja pankaa biljardipöytä tähän.»

Irene hymyili. Hän oli kohottanut harsoaan ja sitonut sen otsalleen kuin nunnanpäähineen, ja tummien silmien hymy tämän päähineen ulkopuolelta näytti Swithinista hurmaavammalta kuin koskaan. Hän nyökäytti päätään. Swithin näki, että hän aikoi noudattaa neuvoa.

Swithinillä oli hyvin vähän sanottavaa salista ja ruokasalista, joita hän mainitsi »tilaviksi», mutta hän oli niin hurmaantunut kuin hänen arvoisensa mies suinkin voi sallia olevansa, nähdessään viinikellarin, johon hän laskeutui kiviportaita, Bosinneyn kulkiessa edellä näyttämässä valoa.

»Täällä teillä on tilaa», sanoi hän, »kuudelle tai seitsemälle sadalle tusinalle — oivallinen pieni kellari!»

Bosinneyn ilmaistua halunsa näyttää talo tuolla alhaalla olevasta viidakosta Swithin teki tenän.

»Tästä on hyvä näköala», huomautti hän, »ei suinkaan teillä olisi mitään sellaista kuin tuoli?»

Tuoli haettiin Bosinneyn teltasta.

»Menkää te vain», sanoi hän suopeasti, »te kaksi! Minä istun tässä katselemassa näköalaa.»

Hän istahti tammipuun juureen auringonpaisteeseen, istui suorana ja nelikulmaisena, toinen käsi ojolla nojautuen kepin nuppiin, toinen asetettuna polvelle, turkki avattuna, tasakupuinen kellohattu kattaen kasvojen kelmeätä nelikulmiota. Katse tuijotti hyvin tyhjänä maisemaan.

Hän nyökäytti heille, kun he menivät rinnettä alas. Hän ei tosiaankaan ollut pahoillaan siitä, että hänet hetkeksi oli jätetty rauhassa miettimään. Ilma oli lämmin, ei kuitenkaan liian kuuma auringossakaan, näköala hieno, erikoi —. Hänen päänsä horjahti vähän sivulle, hän nykäisi sen ylös ja ajatteli: Hullunkurista! Hän — ah! He viittoilivat hänelle tuolta alhaalta! Hän nosti kätensä ja liikutti sitä enemmän kuin yhden kerran. He olivat innokkaita — näköala oli eri —. Hänen päänsä painui vasemmalle, hän nykäisi sen heti ylös, se painui oikealle. Se pysyi siinä, hän nukkui.

Ja nukkuvana, kuin vahtisotilas kukkulan huipulta, hän näytti hallitsevan tätä näköalaa — joka oli erikoinen — ikäänkuin jokin kuva, jonka alkuperäisten Forsytein erikoistaiteilija oli pakanuuden aikana pystyttänyt muistuttamaan hengen voittoa aineesta!

Ja kaikki luvuttomat sukupolvet hänen talonpoikaisia esi-isiään, jotka olivat tottuneet sunnuntaisin seisomaan kädet puuskassa katselemassa pieniä maapilkkujaan liikkumattomin harmain silmin, joihin kätkeytyi heidän vaistonsa, salaisin juurin pohjautuva väkivaltaisuuteen, heidän omistamisen vaistonsa, jonka ulkopuolella ei ollut mitään — kaikki nämä luvuttomat sukupolvet näyttivät istuvan hänen kanssaan tuolla rinteen huipulla.

Mutta hänen kateellinen Forsyte-henkensä lähti unessa hänen luotaan ja matkusti kauas, Herra tiesi mihin satujen viidakkoihin, noiden kahden nuoren ihmisen kanssa, katsomaan, mitä he tekivät tuolla pensaikossa — pensaikossa, jossa Kevät ilakoi keskellä mahlan ja puhkeavien kukkien tuoksua, luvuttomien lintujen laulua, sinikelloja ja suloisia kasvavia kukkia ja jonka latvoissa päivänpaiste kultana kimalteli. Hänen piti mennä katsomaan mitä he tekivät kulkiessaan niin lähekkäin polulla, joka oli liian kapea, kulkiessaan niin lähekkäin, että he alituiseen koskettivat toisiaan. Hänen piti mennä katsomaan Irenen silmiä, noita mustia varkaita, jotka veivät itse keväältä sydämen. Hänen henkensä oli läsnä suurena näkymättömänä kaitsijana, pysähtyi heidän kanssaan katsomaan kuolleen myyrän pientä pehmeätä ruumista, joka ei ollut ollut kuolleena vielä tuntiakaan ja jonka sienen ja hopeankarvaiselle turkille ei ollut vielä sade eikä kaste langennut, pani merkille Irenen taivutetun pään ja hänen säälivien silmiensä pehmeän katseen, mutta myös nuoren miehen taivutetun pään ja katseen, joka viipyi Irenessä niin kovana, niin kummallisena. Hänen henkensä kulki heidän kanssaan myös poikki avoimen paikan, missä puunhakkaaja oli ollut työssä, missä sinikelloja oli tallattu ja eräs puunrunko oli kallistunut ja horjahtanut maahan haavoitetusta tyvestään. Hän kiipesi sen yli heidän kanssaan ja tuli aivan pensaikon reunaan, mistä tuntematon maailma alkoi, maailma, jonka etäisyyksistä kuului: »Kukkuu, kukkuu!»

Hiljaisena hän seisoi siinä heidän kanssaan, levottomana heidän hiljaisuudestaan! Hyvin omituista, hyvin kummallista!

Sitten takaisin taas, ikäänkuin syyllisinä, metsän poikki, takaisin aukealle paikalle, yhä vaieten keskellä lakkaamatonta lintujen laulua ja tuota villiä tuoksua — hm, mikä kukka se nyt olikaan — se, jota pannaan — takaisin puun rungolle, joka oli kaatunut tien poikki.

Ja siinä, näkymättömänä, levottomana, yrittäen hälistä, hänen Forsytelainen henkensä piti silmällä Ireneä, joka seisoi tasapainossa rungolla keinuttaen kaunista vartaloaan ja hymyillen nuorelle miehelle, joka katseli häntä niin omituisin, loistavin silmin. Ja nyt — oi, hän liukastui — oi, liukui — alas nuoren miehen rintaa vasten, ja mies tempasi syliinsä tuon pehmeän, lämpimän ruumiin, Irenen pää taipui hänen huuliensa tieltä, hän suutelee, Irene vastustelee, hän huutaa: »Teidän pitää tietää — minä rakastan teitä!» Pitää tietää — kyllä kai! Rakkautta sekin! Hahaa!

Swithin heräsi, lumous oli haihtunut. Hänellä oli paha maku suussa.
Missä hän oli?

Pahus! Hän oli nukkunut!

Hän oli nähnyt jotakin unta uudesta liemestä, joka maistui mintulta.

Nuo nuoret ihmiset — mitä heistä oli tullut? Swithinin vasenta jalkaa pisteli ja kihelmöi.

»Adolf!» Se lurjus ei ollut paikalla, se lurjus nukkui jossakin.

Hän nousi seisomaan pitkänä, nelikulmaisena, kookkaana turkissaan katsellen levottomana alas notkoon ja pian hän näki heidän tulevan.

Irene tuli edellä, nuori mies — minkä pilkkanimen he oli vatkaan antaneet hänelle — oliko se »Merirosvo»? — hänen takanaan näytti aika nuopealta, oli kai saanut korvilleen, hän arveli. Sepä parhaiksi, kuka käski kuljettaa Ireneä koko pitkän matkan tuonne alas muka taloa katsomaan! Oikea paikka mistä taloa oli katseltava oli ruohokenttä.

He näkivät hänet. Hän ojensi käsivartensa ja liikutti sitä suonenvedontapaisesti rohkaistakseen heitä. Mutta he olivat pysähtyneet. Mitä varten he seisoivat siinä — puhumassa, puhumassa? He kulkivat taas. Irene oli varmasti moittinut häntä, siitä ei ollut vähintäkään epäilystä, eikä ollut ihmekään, tällaisesta talosta — se oli suuri ruma laitos, hän ei ainakaan ollut tottunut sellaisiin taloihin.

Swithin katseli kiinteästi heidän kasvoihinsa, kalpealla, liikkumattomalla tuijotuksellaan. Nuori mies oli hyvin kummallisen näköinen!

»Ette te tästä ikinä mitään saa», sanoi Swithin happamesti osoittaen taloa. »Liian uudenaikaista.»

Bosinney tuijotti häneen ikäänkuin ei olisi kuullut, ja Swithin kuvaili häntä perästäpäin Hester tädille tähän tapaan: »Eriskummallinen herra — katsoo toiseen hyvin merkillisesti — kömpelö kerjäläinen!»

Hän ei maininnut mikä antoi aiheen tähän äkilliseen psykologiseen erittelyyn. Kenties Bosinneyn ulkoneva otsa ja poskipäät ja leuka, tai jokin nälkäinen hänen katseessaan, joka oli ristiriidassa sen tyvenen kylläisyyden kanssa, mikä Swithinin mielestä oli ominaista täydelliselle gentlemannille.

Hän kirkastui kun puhuttiin teenjuonnista. Hän halveksui teetä — veli Jolyon oli toiminut teealalla, tehnyt siinä paljon rahaa — mutta nyt hänen oli niin jano ja niin paha maku suussa, että hän oli valmis juomaan jotakin. Hän olisi tahtonut kertoa Irenelle tuosta mausta suussaan, Irene oli aina niin myötätuntoinen, mutta se ei olisi ollut hienon miehen teko. Niinpä hän kieritteli kieltään ja maiskutteli sitä hiljaa kitalakeaan vastaan.

Eräässä teltan kaukaisessa nurkassa Adolf oli kallistanut kissanviiksensä kattilaa kohti. Hän jätti kattilan sikseen ja veti korkin isosta samppanjapullosta. Swithin hymyili, noikkasi Bosinneylle ja sanoi: »No tehän olette oikea Monte Christo». Tuo kuuluisa romaani — yksi niistä puolesta tusinasta, jotka hän eläessään oli lukenut, oli tehnyt erikoisen vaikutuksen hänen mieleensä.

Hän otti pöydältä lasin ja piti sitä vähän etäämpänä tutkiakseen väriä, sillä vaikka hänen olikin jano, ei hän aikonut juoda mitä tahansa rojua. Sitten hän nosti lasin huulilleen ja maistoi.

»Oikein hyvää viiniä», sanoi hän viimein ja nosti lasin nenälleen, »ei kuitenkaan minun Heidsieckini veroista!»

Juuri tänä hetkenä hänen mieleensä tuli ajatus, jonka hän sitten Timothylle lausui julki tässä muodossa: »En ihmettelisi vähääkään, vaikka tuo arkkitehtinulikka olisi ihastunut rouva Soamesiin!»

Ja tämän keksinnön kiintoisuus pullisti siitä hetkestä saakka hänen kalpeita, pyöreitä silmiään.

»Tuo mies», sanoi hän rouva Septimukselle, »seuraa häntä silmillään kuin koira — tuo kömpelö kerjäläinen! Minä en sitä ihmettele — hän on hyvin viehättävä nainen ja, tahtoisin sanoa, oikea tahdikkuuden kukkanen.» Epämääräinen tietoisuus tuoksusta, joka liittyi Ireneen niinkuin kukkaan, jonka terälehdet ovat puoliavoimet ja jonka sydän hehkuu, sai hänet luomaan tämän kuvan. »Mutta en ollut varma siitä», sanoi hän, »ennenkuin näin hänen nostavan maasta Irenen nenäliinan.»

Rouva Smallin silmät kiehuivat jännityksestä.

»Antoiko hän sen Irenelle takaisin?»

»Antoiko takaisin?» sanoi Swithin. »Minä näin hänen nuoleskelevan sitä kun hän ei luullut minun katselevan.»

Rouva Small huohotti — hän oli liian jännittynyt voidakseen puhua.

»Mutta Irene ei kylläkään rohkaissut häntä», jatkoi Swithin. Sitten hän pysähtyi ja tuijotti minuutin tai pari tuolla tavalla, joka niin huolestutti Hester tätiä — hän oli äkkiä muistanut, että kun he nousivat takaisin vaunuihin, Irene oli toiseen kertaan antanut kätensä Bosinneylle eikä pitänyt kiirettä sen vetämisessä pois… Hän oli antanut hevosille hienon näpäyksen piiskalla, sillä hänellä oli kiire saada Irene kokonaan itselleen. Mutta Irene oli katsonut taakseen eikä ollut vastannut hänen ensimmäiseen kysymykseensä, eikä Swithin ollut voinut nähdä hänen kasvojaankaan, hän kun oli pitänyt ne painuksissa.

Jossakin on taulu jota Swithin ei ole nähnyt, ja joka esittää kalliolla istuvaa miestä ja merenneitoa, joka hänen lähellään, hiljaiseen, vihreään veteen vajonneena, makaa selällään, käsi painettuna paljaalle rinnalle. Merenneidon kasvoilla on puolittainen hymy — toivottoman antaumuksen ja salaisen ilon hymy. Swithinin vieressä istuessaan Irene kenties hymyili noin.

Kun samppanjan lämmittämä Swithin oli saanut hänet kokonaan itselleen, purki hän hänelle kaikki kärsimänsä vääryydet, salaisen kaunansa uutta klubimestaria kohtaan, Wigmore Streetin kadun talon tuottamat ikävyydet, tuo viheliäinen vuokralainen kun oli joutunut vararikkoon auttaessaan lankoaan — ikäänkuin ei armeliaisuuden pitäisi alkaa kotoa, kuuroutensa, ja myös tuon kivun, jota hän väliin tunsi oikealla puolellaan. Irene kuunteli, hänen silmänsä värähtelivät luomiensa alla. Swithin luuli, että Irene otti syvästi osaa hänen huoliinsa ja sääli itseään kovasti. Hän ei ollut kuitenkaan koskaan tuntenut itseään hienommaksi kuin nyt, istuessaan siinä turkissaan, kaluunanapit rinnassa, kello hattu kenossa ja vieressään tämä kaunis nainen.

Eräällä hedelmäkauppiaalla, joka oli vienyt tyttönsä sunnuntaiajelulle, näytti kuitenkin olevan sama tunne itsestään. Tuo ihminen oli piiskannut aasinsa juoksemaan vierellä ja istui hullunkurisilla rattaillaan suorana kuin vahakuva, leuka mahtavasti upotettuna punaiseen nenäliinaan, niinkuin Swithinin leuka oli upotettu komeaan kravattiin. Hänen tyttönsä, jonka niskassa keikkuivat nuhraantuneen nahkakauluksen päät, leikki vallasnaista. Nuorukainen heilutteli keppiä, jonka päässä riippui resuinen nuoranpätkä, ja jäljitteli hämmästyttävän uskollisesti Swithinin piiskan kaartoliikkeitä pyöritellen päätään ja mulkoillen naiselleen tavalla, joka aivan kammottavassa määrin muistutti Swithinin esihistoriallista tuijotusta.

Vaikka Swithin jonkin aikaa olikin tietämätön tuon alhaisen roiston läsnäolosta, sai hän äkkiä päähänsä, että häntä pilkattiin. Hän sivalsi piiskallaan tammaa kylkeen. Jonkin onnettoman sattuman vuoksi ajoivat molemmat vaunut kuitenkin vielä rinnan. Swithinin keltaiset, pöhöttyneet kasvot punastuivat, hän kohotti piiskansa iskeäkseen hedelmäkauppiasta, mutta pelastui Sallimuksen erikoisen väliintulon kautta siinä määrin unohtamasta arvokkuuttaan. Eräästä portista saapuneet ajoneuvot pakottivat sekä korivaunut että aasinrattaat aivan lähelle toisiaan, pyörät takertuivat yhteen, keveämmät rattaat seisahtuivat ja kaatuivat.

Swithin ei katsonut ympärilleen. Mistään hinnasta hän ei olisi tahtonut jäädä auttamaan tuota roistoa. Pitäköön hyvänään, jos taittoi niskansa!

Mutta hän ei olisi voinutkaan, vaikka olisi tahtonut. Harmot olivat pillastuneet. Korivaunut lensivät puolelta toiselle, ja ihmiset katselivat säikähtänein kasvoin niitten hurjaa menoa. Swithinin pitkät käsivarret, jotka nyt olivat ojentuneet täyteen mittaansa, tempoivat ohjaksia. Hänen kasvonsa pullistuivat, huulet pusertuivat yhteen, turvonneet kasvot olivat tumman, vihaisen punaiset.

Irene piti kättään kaiteella ja joka keikauksella tiukensi otettaan.
Swithin kuuli hänen kysyvän:

»Tuleeko tästä tapaturma, Swithin setä?»

Swithin sai sanotuksi kesken läähätystään: »Ei tämä mitään ole, vähän — hurjaa menoa vain.»

»Minä en koskaan ole ollut mukana onnettomuudessa.»

»Istu hiljaa vain!» Swithin vilkaisi häneen. Hän hymyili täysin levollisena. »Istu hiljaa», hän sanoi taas. »Älä pelkää, kyllä minä toimitan sinut kotiin.»

Ja kesken kauheita ponnistuksiaan Swithin ihmeekseen kuuli hänen vastaavan äänellä, joka ei ollut hänen tavallisensa:

»Minä en välitä, vaikka en pääsisikään kotiin.»

Vaunut keikahtivat kauheasti, huuto tarttui Swithinin kurkkuun. Mutta hevoset olivat hengästyneet ylämäessä ja juoksivat nyt tasaista laukkaa pysähtyen vihdoin omasta halustaan.

»Kun sain ne talttumaan» — kertoi Swithin Timothylla — »oli hän yhtä levollinen kuin minäkin. Taivas varjelkoon, mutta hän käyttäytyi ikäänkuin hänestä olisi aivan yhdentekevää, taittaisiko hän niskansa vai ei. Mitä hän sanoikaan? »Minä en välitä, vaikka en pääsisikään kotiin.» Swithin nojautui keppiinsä ja ähkäisi rouva Smallin kauhuksi: »Enkä minä sitä niin kovin ihmettelekään, kun miehenä on sellainen hiuksenhalkoja kuin nuori Soames.»

Hänen mieleensä ei juolahtanut pohtia, mitä Bosinney oli tehnyt sitten kun he olivat jättäneet hänet yksin, oliko hän kuljeskellut ympäri kuin koira, johon Swithin oli verrannut häntä, vaeltanut alas notkoon, missä kevät vieläkin ilakoi ja käki kaukaa kutsui, viipynyt siellä painaen Irenen nenäliinan huulilleen niin että sen tuoksu yhtyi mintun ja hajuruohon lemuun. Kulkenut siellä, sydämessään tuska niin raju ja ihana, että hän olisi voinut huutaa ääneen puitten lomaan. Tai mitä oli mies mahtanut tehdä. Itse asiassa Swithin oli unohtanut hänet kokonaan kunnes tuli Timothylle.

4. JAMES MENEE ITSE KATSOMAAN

Ne, jotka eivät tunne »Forsyten Pörssiä», eivät kenties käsitä sitä hälinää, minkä Irenen käynti uudisrakennuksella aiheutti.

Kun Swithin Timothylla oli antanut täydellisen kuvauksen tuosta muistettavasta ajelumatkastaan, toimitettiin sama kertomus, lisänään pieni aavistus uteliaisuutta, heikko hiven ilkeyttä ja vilpitön halu tehdä hyvää, Junen tietoon.

»Ja kuinka hirmuista, kultani», lopetti Juley täti, »tuo, mitä hän sanoi kotiinpääsystä. Mitä hän tarkoitti?»

Junen korvissa kertomus kuului hyvin omituiselta. Hän kuunteli tuskallisesti punastuen, antoi kättä hyvin lyhyesti ja lähti.

»Melkein epäkohtelias», sanoi rouva Small Hester tädille Junen lähdettyä.

Varsinaiset päätelmät rakennettiin hänen tavalleen ottaa vastaan uutinen. June oli järkytetty. Jotakin oli siis hyvin hullusti. Kummallista! Hän ja Irene olivat aina olleet parhaat ystävät.

Kaikki tämä soveltui liiankin hyvin yhteen niiden kuiskausten ja vihjeitten kanssa, joita oli ollut liikkeessä jonkin aikaa. Muisteltiin, mitä Euphemia oli kertonut teatterimatkastaan — eikö herra Bosinney sitäpaitsi aina ollut Soamesilla? Tosiaankin! Niin, tietysti, hänen pitikin olla — talon vuoksi! Mitään ei sanottu avoimesti. Forsyten Pörssissä puhuttiin avoimesti vain suurimman, tärkeimmän haasteen sattuessa. Tämä koneisto oli niin perin hieno, pelkkä viittaus, vähäpätöisin pahoittelun tai epäilyksen ilmaisu riitti panemaan perhesielun — joka oli niin herkkä — väreilemään. Kukaan ei tahtonut että tästä väreilystä olisi seurannut mitään ikävyyksiä — kaukana siitä, se pantiin alulle mitä parhain tarkoituksin, siinä mielessä, että jokaisella perheen jäsenellä on tukensa perhesielussa.

Ja juorun pohjalla oli paljon hyväntahtoisuutta, sen tuloksena oli usein surunvalituskäynti, joka oli täysin sopusoinnussa seuraelämän lakien kanssa ja josta koitui todellista hyvää kärsivälle ja niinikään lohtua lohduttajalle, joka sai mielihyväkseen todeta, että toinen kärsi vaivaa, josta hän oli edes itse vapaa. Pohjalla oli vain halu pitää asiat hyvässä tuuletuksessa, sama halu, joka elähyttää julkista sanomalehdistöä, kun esim. James asettui yhteyteen rouva Septimuksen kanssa, rouva Septimus pikku Nicholaslaisten ja pikku Nicholaslaiset tiesi Irenen j.n.e. Tuo suuri luokka, johon he olivat kohonneet ja nyt kuuluivat, vaati eräänlaista selvyyttä ja vielä enemmän eräänlaista vaiteliaisuutta. Tämä yhdistelmä takasi heidän jäsenyytensä.

Monet nuoremmat Forsytet tietenkin tunsivat ja avoimesti julistivatkin, etteivät he tahdo asioihinsa sekaannuttavan, mutta niin voimakas oli perhejuorun näkymätön, magneettinen virta, että he eivät voineet, vaikka kuinka olisivat koettaneet, olla tietämättä kaikkea kaikesta. Asia myönnettiin toivottomaksi.

Eräs heistä (nuori Roger) oli tehnyt sankarillisen ponnistuksen nousevan polven vapauttamiseksi ja sanonut Timothya vanhaksi kissaksi. Ponnistus oli täysin oikeudenmukaisesti kimmahtanut takaisin häneen itseensä; nuo lentävät sanat olivat hienonhienoja teitä tulleet Juley tädin korviin, ja hän toisti ne kauhistuneella äänellä rouva Rogerille, joka taas palautti ne nuorelle Rogerille.

Loppujen lopulta vain väärintekijät joutuivat kärsimään, niinkuin esimerkiksi George, joka oli menettänyt paljon rahaa biljardipelissä, tai nuori Roger itse, hän kun oli niin peloittavan vähällä naida tytön, jonka kanssa hänen kuiskattiin jo olevan naimisissa luonnon lakien mukaan, tai nyt Irene, jonka arveltiin pikemmin kuin sanottiin olevan vaarassa.

Kaikki tämä ei ollut ainoastaan hauskaa, vaan myös terveellistä. Ja se kevensi niin monta pitkää tuntia Timothyn talossa Bayswater Roadin varrella, niin monta tuntia, joitten muuten olisi pitänyt olla hedelmättömät ja raskaat niille kolmelle, jotka asuivat siellä. Ja Timothyn koti oli vain yksi satojen samanlaisten joukossa tässä Lontoon Cityssä — turvatun luokan puolueettomien henkilöitten kotien, henkilöitten, jotka ovat poissa taistelusta itse ja joitten pitää löytää olemassaolonsa oikeutus toisten taisteluista.

Ilman perhejuorun suloisuutta olisi täällä tosiaankin ollut yksinäistä. Huhut ja jutut, kuulumiset ja johtopäätökset — eivätkö ne olleet talon lapsia, yhtä rakkaita ja kallisarvoisia kuin ne jokeltelevat pikkulapset, joita vaille Timothy ja hänen sisarensa olivat jääneet elämänsä matkalla? Niitten parissa he saivat mahdollisimman suuressa määrin omikseen ne lapset ja lastenlapset, joita heidän pehmeät sydämensä ikävöivät. Sillä vaikka voikin epäillä, kaipasiko Timothyn sydän mitään, on vääjäämätöntä, että jokaisen uuden Forsyte-vauvan tulo järkytti häntä suuresti.

Oli siis hyödytöntä nuoren Rogerin sanoa: »Vanha kissa!» ja Euphemian kohottaa käsiään ja huutaa: »Oi, ne kolme!» puhjeten hiljaiseen nauruun, joka päättyy kirkaisuihin. Hyödytöntä, eikä juuri ystävällistä.

Tilanne, joka tällä asteellaan saattoi näyttää, varsinkin Forsytein silmissä, kummalliselta, ettemme sanoisi »mahdottomalta», ei loppujen lopulta, jos eräät näkökohdat otetaan huomioon, ollut niinkään mahdoton.

Muutamat seikat oli kadotettu näkyvistä.

Ensiksikin oli monien harmittomien avioliittojen turvallisuudessa unohdettu, että rakkaus ei ole mikään ansarikukka, vaan villi yrtti, joka syntyy kosteana yönä, syntyy päivänpaisteisena hetkenä puhjeten villistä siemenestä, jonka villi tuuli on puhaltanut tietä pitkin. Villi yrtti, jota sanomme kukaksi, jos se sattuu kukoistamaan omien puutarha-aitojemme sisäpuolella, mutta rikkaruohoksi, jos se kukkii ulkopuolella. Kukka tai rikkaruoho, tuoksultaan ja väriltään se on aina villi.

Ja edelleen — koska heidän oman elämänsä tosiseikat ja kaavat olivat tämän totuuden tajuamista vastaan — ei Forsyte-piireissä yleensä myönnetty, että missä tämä villi yrtti puhkeaa, siinä ovat miehet ja naiset vain kärpäsiä tuon kalpean, liekkimäisen kukan ympärillä.

Nuoren Jolyonin karkaamisesta oli jo pitkä aika — uhkasi taaskin syntyä perimätieto, että ihmiset heidän asemassaan eivät kiipeä aidan yli poimimaan tuota yrttiä ja että rakkauden voi suorittaa niinkuin tuhkarokonkin kerta kaikkiaan määrätyssä iässä, ja sitten lopullisesti selviytyä siitä, niinkuin tuhkarokosta selviydytään mieluisalla voi ja hunajasekoituksella, avioliiton helmassa.

Kaikista niistä, joitten korviin nuo kummalliset huhut Bosinneysta ja rouva Soamesista ehtivät, James oli järkytetyimpiä. Hän oli kauan sitten unohtanut, kuinka hän itse oli parveillut, hontelona ja kalpeana pähkinänruskeine poskipartoineen, Emilyn ympärillä oman kosintansa päivinä. Hän oli kauan sitten unohtanut sen pienen talon Mayfairin liepeillä jossa hän oli viettänyt avioliittonsa varhaisimmat päivät, tai oikeammin, hän oli unohtanut nuo varhaiset päivät eikä tuota pientä taloa, sillä Forsyte ei koskaan unohda taloa, ja hän oli myöhemmin myynyt sen saaden kirkasta voittoa neljäsataa puntaa.

Hän oli aikoja sitten unohtanut nuo päivät, niiden toiveet ja pelot ja naimiskaupan järjellisyyttä koskevat epäilykset (sillä Emily, vaikka olikin kaunis, ei omistanut mitään, ja hän itse niihin aikoihin teki vain tuhannen vuodessa) sekä sen kummallisen, vastustamattoman voiman, joka oli häntä vetänyt kunnes hänestä tuntui, että hänen täytyi kuolla, jollei hän saanut vaimokseen tuota tyttöä, jolla oli niin kaunis, niin siististi kammattu tukka, kauniit käsivarret, jotka tulivat näkyviin tiukan röijyn hiha-aukoista, ja jonka viehkeätä vartaloa niin säädyllisesti suojasi todella hämmästyttävän laaja pönkkähame.

James oli käynyt tulen läpi, mutta myös sen vuosien virran, joka huuhtoo tulen sammuksiin. Hän oli saanut surullisimman kaikista kokemuksista — hän oli unohtanut, minkälaista on olla rakastunut.

Unohtanut! Unohtanut niin kauan sitten, että oli unohtanut jo oman unohduksensakin.

Ja nyt oli tämä huhu tullut hänen korviinsa, tämä huhu hänen poikansa vaimosta. Se oli hyvin epämääräinen, kuin väikkyvä varjo keskellä asian selkeätä ja suoraa todellisuutta, epätodellinen, käsittämätön kuin haamu, mutta haamun tavoin herättäen selittämätöntä kauhua.

Hän koetti käsittää sitä järjellään, mutta yhtä hyvin olisi voinut koettaa sovittaa itseensä jotakin noista murhenäytelmistä, joita hän päivittäin luki sanomalehdistä. Hän yksinkertaisesti ei osannut. Siinä ei voinut olla perää. Se oli kaikki heidän tyhjää juttuaan. Eihän Irene tullut toimeen Soamesin kanssa niin hyvin kuin olisi voinut, mutta hän oli kiltti pieni olento — kiltti pieni olento!

Niinkuin ihmisten sangen huomattava enemmistö, niin Jameskin nautti hauskasta pikku skandaalista ja oli tottunut sanomaan asiallisella äänellä, huuliaan nuoleskellen: »Niin, niin, hän ja nuori Dyson, he kuuluvat asuvan yhdessä Monte Carlossa!»

Mutta mitä tämäntapainen juttu merkitsi — mikä oli sen menneisyys, nykyisyys ja tulevaisuus — se ei ollut ikinä tullut hänen mieleensä. Mitä siihen kuului, mitä tuskaa ja hurmiota oli tarvittu sen syntymiseksi, mikä hidas, ylivoimainen kohtalo oli väijynyt niiden perin alastomien, väliin synkkien, mutta useimmiten hyvinmaustettujen tosiseikkain alla, jotka näkyivät hänen silmilleen. Hän ei ollut tottunut moittimaan, kiittämään tai vetämään johtopäätöksiä, hän vain kuunteli melko haluisesti ja kertoi kuulemansa edelleen, saaden menettelystään huomattavaa huvia niinkuin sherryn ja kirpeän palan nauttimisesta ennen ateriaa.

Mutta kun nyt tällainen asia — tai oikeammin huhu, henkäys, — oli lähestynyt hänen omaa persoonaansa, tunsi hän olevansa kuin sumussa, joka täytti hänen suunsa paksulla, pahalla maulla ja teki hengityksen vaikeaksi.

Häväistysjuttu! Oliko tulossa häväistysjuttu?

Sanan toistaminen itsekseen oli ainoa keino, millä hän voi tehdä asian käsitettäväksi. Hän oli unohtanut ne tunteet, mitkä ovat välttämättömät tällaisen jutun menon, kohtalokkuuden tai merkityksen käsittämiseksi, hän yksinkertaisesti ei enää voinut tajuta sitä mahdollisuutta, että ihmiset panisivat jotakin alttiiksi intohimon vuoksi.

Kaikkien noitten hänen tuttujensa joukossa, jotka joka päivä tulivat Cityyn ja toimittivat asiansa, olivat ne mitä olivat, ja joutohetkinään ostivat osakkeita ja taloja ja söivät päivällisiä ja pelasivat pelejä, niinkuin kerrottiin, kaikkien niitten joukossa ei ollut ketään, jonka ei olisi ollut hullunkurista kuvitella panevan jotakin alttiiksi jonkin niin epäselvän ja kuvitellun kuin intohimon vuoksi.

Intohimo! Hän muisti kyllä kuulleensa siitä jotakin, ja säännöt sellaiset kuin: »Nuorta miestä ja nuorta naista ei koskaan saa jättää kahden», olivat juurtuneet hänen mieleensä niinkuin leveysasteet karttaan (sillä kaikilla Forsyteillä on hyvin hieno todellisuuden taju niin pian kuin tullaan rakkauden asiallisempaan puoleen); mutta mitä tulee kaikkeen muuhun — hän voi arvostella sitä vain iskusanalla »häväistysjuttu».

Oi, mutta se ei ollut totta — ei voinut olla. Hän ei pelännyt, Irene oli tosiaankin hyvä pieni olento. Mutta kun on saanut jotakin päähänsä, pysyy se siinä. Ja James oli hermostunut luonnoltaan — noita ihmisiä, joita asiat eivät jätä rauhaan, joita odotus ja epävarmuus hermostuttavat. Pelosta, että päästäisi käsistään jotakin, jonka muuten voisi saavuttaa, hän oli fyysillisesti kykenemätön tekemään päätöstä ennenkuin oli ehdottomasti varma, ettei sen kautta menettänyt mitään.

Elämässä oli kuitenkin paljon tilaisuuksia, jolloin päätöksen teko ei edes riippunut itsestä, ja tämä oli yksi niitä.

Mitä hän voisi tehdä? Puhua asiasta Soamesin kanssa? Se vain pahentaisi asioita. Ja loppujen lopulta hän oli varma, ettei koko jutussa ollut mitään perää.

Tuo talo oli syynä kaikkeen. Hän oli alun pitäen epäillyt koko hanketta. Mitä Soamesin tarvitsi muuttaa maalle? Ja jos hänen välttämättä piti kuluttaa paljon rahaa ja rakentaa itsellensä talo, miksi hän ei sitten käyttänyt ensiluokkaista miestä tuon nuoren Bosinneyn sijasta, jota ei kukaan tuntenut? Ja hän oli kuullut, että talo maksaisi Soamesille kauniit rahat yli sen, mitä hän oli arvioinut.

Tämä seikka enemmän kuin mikään muu sai Jamesin käsittämään tilanteen todellisen vaarallisuuden. Se oli niin noitten »taiteilijain» tapaista — järki-ihminen ei saisi sanoa heille mitään. Hän oli varoittanut Ireneäkin. Ja mitä oli kaikesta tullut?

Äkkiä välähti Jamesin mieleen, että hänen pitäisi mennä katsomaan itse. Keskellä tuota epämukavaa sumua, joka oli peittänyt hänen mielensä, hänelle tuotti selittämätöntä tyydytystä ajatus, että hän voisi mennä katsomaan taloa. Ehkä vain pelkkä päätös tehdä jotakin — luultavammin se tosiasia, että hän lähti katsomaan taloa — huojensi häntä.

Hän tunsi, että katsellessaan tiilistä ja muurisavesta, puusta ja kivestä tehtyä taloa, jonka oli rakentanut tuo epäilyksenalainen mies itse, hän katseli suoraan tuon Ireneä koskevan huhun sydämeen.

Niinpä, hiiskumatta sanaakaan kenellekään, hän otti ajurin asemalle ja ajoi junalla Robin Hilliin. Sieltä hänen oli pakko jatkaa matkaa jalan, koska näillä seuduin ei ollut vuokravaunuja saatavissa.

Hän lähti hitaasti kiipeämään kukkulan rinnettä, kulmikkaat polvet ja korkeat olkapäät surkeasti notkollaan, katse kiinnitettynä jalkoihin. Hän näytti kuitenkin hyvin säädylliseltä korkeassa hatussaan ja lievetakissaan, jonka yllä oli mallikelpoisen järjestyksen virheetön kiilto. Emily piti kaikesta huolen, nimittäin tietysti ei hän itse — eihän hyvässä asemassa olevien ihmisten tarvitse välittää toistensa napeista, ja Emily oli hyvässä asemassa — mutta hän katsoi, että hovimestari välitti niistä.

Hän sai kysyä tietä kolmesti. Joka kerta hän toisti määräykset, pani miehen sanomaan ne uudelleen ja toisti ne vielä kerran, sillä hän oli luonnostaan puhelias, eikä uudessa ympäristössä voinut olla kyllin varovainen.

Hän vakuutti heille alati, että talo, jota hän etsi, oli uusi, mutta vasta kun talon katto näytettiin hänelle puitten välistä, hän saattoi tyydytyksekseen todeta, että häntä ei ollut opastettu kokonaan väärään.

Raskas taivas näytti peittävän maailman ikäänkuin kalkitun katon harmahtavaan valkeuteen. Ilmassa ei ollut mitään raikkautta eikä tuoksua. Sellaisina päivinä brittiläisetkin työmiehet tuskin viitsivät tehdä enemmän kuin on pakko ja liikkuvat työssään ilman sitä puheensorinaa, joka muuten jouduttaa työn vaivalloisia tunteja.

Puolivalmiissa talossa siellä täällä oli työmiehiä paitahihasillaan hitaassa työssä, ja ääniä nousi — suonenvedontapaista vasaroimista, metallin raaputusta, puun sahausta, työntörattaitten ratinaa tiellä, ja silloin tällöin päällysmiehen koira, joka oli nuoralla sidottu tammenrunkoon, vinkui heikosti äänellä, joka muistutti teekattilan kiehumista.

Hiljattain paikoilleen asetetut ikkunaruudut, jokaisen keskellä valkea maaliläiskä, tuijottivat Jamesiin kuin kuolleen koiran silmät.

Ja rakentamisen äänet jatkuivat, kirskuvina ja ilottomina, harmaan valkean taivaan alla. Mutta rastaat, jotka etsivät vastakynnetystä maasta matoja, olivat vallan hiljaa.

James pujahteli eteenpäin hiekkakasojen lomitse — ajotietä laitettiin juuri kuntoon — ja pääsi vihdoin porttikäytävän eteen. Siinä hän pysähtyi ja nosti katseensa. Tältä paikalta oli vain vähän nähtävää, ja sen vähän hän tajusi heti, mutta hän jäi tähän asentoon moneksi minuutiksi, ja taivas tietää, mitä hän ajatteli.

Hänen posliininsiniset silmänsä vaikeitten kulmakarvojen alla, jotka ulkonivat kuin pienet sarvet, eivät liikahtaneetkaan, leveän suun pitkä ylähuuli värähti kerran tai pari, oli helppo hänen levottomasta, poissaolevasta ilmeestään todeta mistä Soames oli perinyt sen avuttomuuden, joka väliin näkyi hänen kasvoillaan. James olisi voinut sanoa itsekseen: »Minä en tiedä — elämä on aika vaivalloinen juttu.»

Tällaisena Bosinney yllätti hänet.

James käänsi katseensa siitä tiesi mistä linnunpesästä jota hän oli hakenut taivaalta, ja suuntasi sen Bosinneyn kasvoihin, joilla väikkyi eräänlaista leikillistä ilkamointia.

»Mitä kuuluu, herra Forsyte? Oletteko tullut itse katsomaan?»

James oli tullut, niinkuin tiedämme, juuri sitä varten, ja kysymys niin ollen teki hänen olonsa epämukavaksi. Hän ojensi kuitenkin kätensä ja sanoi:

»Hyvää päivää», mutta katsomatta Bosinneyta.

Tämä näytti hänelle tietä ivallisesti hymyillen.

James vainusi jotakin epäilyttävää tuossa kohteliaisuudessa. »Tahtoisin ensin kävellä ympäri ja katsella päältä päin», sanoi hän, »että näkisin, mitä olette rakentanut.»

Talon kaakkois- ja lounaissivulle oli rakennettu pyöreistä kivistä penger, jossa oli parin, kolmen tuuman levyinen reunus. Toinen sivu upposi vinosti multaan, johon juuri valmistettiin ruohokenttää. Tälle pengermälle James ohjasi kulkunsa.

»No mitä tämä maksoi?» kysyi hän nähdessään pengermän ylettyvän nurkan toiselle puolelle.

»Paljonko luulisitte?» kysyi Bosinney.

»Kuinka minä sen tietäisin?» vastasi James hieman hämillään. »Kaksi tai kolme sataa, väittäisin.»

»Tarkalleen!»

James katsoi häneen terävästi, mutta arkkitehti ei näyttänyt huomaavan sitä, ja hän luuli kuulleensa väärin.

Puutarhan portille tultuaan hän pysähtyi katsomaan näköalaa.

»Tuo pitäisi kaataa», sanoi hän näyttäen tammea.

»Niinkö teistä? Arveletteko, että jos puu on siinä, ette saa näköalaa koko rahan edestä?»

Taaskin James katsahti häneen epäluuloisesti — tuolla nuorella miehellä oli erikoinen tapa kääntää asiat. »No niin», sanoi hän hämillään, hermostuneen painokkaasti: »En käsitä, mihin te tarvitsette tuota puuta.»

»Kaatukoon se siis huomenna», sanoi Bosinney.

James hätääntyi. »Oi hyvänen aika», sanoi hän, »älkää vain menkö sanomaan, että minä käskin kaataa sen! Minä en tiedä siitä mitään.»

»Ettekö?»

James jatkoi hädissään: »Mitä, kuinka minä tietäisin siitä mitään? Minulla ei ole mitään tekemistä sen asian kanssa. Te teette sen omalla vastuullanne.»

»Sallitte kai minun sentään mainita nimenne?»

James hälyttyi yhä enemmän. »Minä en käsitä miksi teidän pitäisi mainita minun nimeni», mutisi hän. »Paras että jätätte puun paikoilleen. Se ei ole teidän puunne.»

Hän otti silkkinenäliinan taskustaan ja kuivasi otsaansa. He astuivat sisään. Niinkuin Swithin, niin ihmetteli Jameskin sisäpihaa.

»Te olette sitten mahtanut panna vietävästi rahaa tähän», sanoi hän tuijotettuaan hetken aikaa pylväisiin ja parvekkeeseen. »Mitä maksoi esimerkiksi noitten pylväitten pystyttäminen?»

»En osaa sanoa näin suoralta kädeltä», vastasi Bosinney miettivänä, »mutta minä tiedän, että vietävän paljon se oli.»

»Sitä juuri ajattelinkin», sanoi James. »Minä —». Hän kohtasi arkkitehdin katseen ja keskeytti. Ja tämän jälkeen hän aina, nähdessään jotakin, jonka hintaa hänen teki mieli kysyä, tukahdutti uteliaisuutensa.

Bosinney oli nähtävästi päättänyt, että hänen piti nähdä kaikki, ja jollei James olisi ollut niin »merkillepaneva» luonteeltaan, olisi hän varmaan saanut suostua kulkemaan ympäri talon toiseenkin kertaan. Arkkitehti näytti myös olevan niin kovin kärkäs vastaamaan kysymyksiin, että Jamesin piti olla varuillaan. Nämä ponnistukset alkoivat koskea häneen, sillä vaikka James olikin aika sitkeä niin pitkäksi mieheksi, oli hän sentään seitsemänkymmentäviisi vuotta vanha.

Hän masentui, hän ei tuntunut pääsevänkään lähemmäksi, ei hyötynytkään tarkastusmatkastaan niitä tietoja, joita hän epämääräisesti oli toivonut. Hän oli saanut vain lisää vastenmielisyyttä ja epäluuloja tuota nuorta miestä kohtaan, joka oli väsyttänyt hänet piloille kohteliaisuudellaan ja jonka käytöksessä hän nyt varmasti vainusi pilkkaa.

Mies oli terävämpi kuin mitä hän oli luullut ja näytti hauskemmalta kuin hän olisi suonut. Hänellä oli eräänlainen »hui hai» -ilme, josta James, jolle kaikkinainen vaara oli sietämättömintä maailmassa, ei pitänyt, erikoinen hymy myöskin, joka ilmaantui silloin kuin vähimmin odotti, ja hyvin merkilliset silmät. Hän muistutti, niinkuin James perästäpäin sanoi, nälkäistä kissaa. Tämän lähemmäksi hän ei päässyt, kun hän myöhemmin kuvaili Emilylle sitä erikoista katkeruutta, sametinpehmeyttä ja pilkallisuutta, mitä Bosinneyn käytöksessä oli ilmennyt.

Vihdoin, nähtyään kaiken, mikä nähtävä oli, hän tuli takaisin ovelle, josta oli astuttu sisään. Hän tunsi menettäneensä aikaa jä voimia ja rahaa aivan tyhjän tähden, ja niinpä hän tarttui molemmin käsin koko Forsyte-rohkeuteensa, katsoi Bosinneyhin tiukasti ja sanoi:

»Minä arvelen, että te tapaatte miniäni usein — mitä hän sanoo talosta?
Mutta hän kai ei ole nähnyt sitä?»

Tämän hän sanoi tietäen Irenen käynnistä kaiken — eipä siltä, että tuossa käynnissä olisi ollut mitään sen kummempaa, paitsi tuo Irenen merkillinen sana, että hän muka »ei välittänyt kotiinpääsystä» — ja Junen tapa suhtautua uutisiin.

Hän oli päättänyt, asettamalla kysymyksensä tällä tavoin, »antaa
Bosinneylle tilaisuuden», niinkuin hän sanoi itsekseen.

Bosinney viivytteli vastaustaan, mutta katsoi koko ajan Jamesiin epämukavan kiinteästi.

»Hän on nähnyt talon, mutta minä ei voi sanoa teille mitä hän ajattelee siitä.»

Niin hermostunut ja nolo kuin James olikin, oli hänen koko luonnonlaatunsa vuoksi mahdoton jättää asiaa sikseen.

»Ahaa», sanoi hän, »vai on Irene nähnyt talon. Soames kai toi hänet tänne, arvaan.»

Bosinney vastasi hymyillen: »Oi, ei toki.»

»Mitä, tuliko hän siis yksin?»

»Ei toki?»

»No — kuka sitten toi hänet tänne?»

»Minä en tosiaankaan tiedä, saanko kertoa teille kuka hänet toi.»

James, joka tiesi, että se oli Swithin, ei voinut käsittää tätä vastausta.

»Mitä», sopersi hän, »tehän tiedätte, että —» mutta hän tajusi äkkiä vaaran ja keskeytti.

»No niin», sanoi hän, »jollette tahdo kertoa sitä minulle, ette kai sitten kerro! Kukaan ei koskaan kerro minulle mitään.»

Bosinney yllätti hänet tekemällä erään kysymyksen.

»Asiasta toiseen», sanoi hän, »voitteko sanoa onko vielä joku teistä, tulossa tänne? Minä tahtoisin olla läsnä.»

»Vielä joku?» sanoi James hämmästyneenä. »Kuka se sitten olisi? En minä tiedä kenestäkään. Hyvästi!»

Maahan katsoen hän ojensi kätensä, laski sen poikittain Bosinneyn käteen, tarttui sateenvarjoonsa aivan kankaan yläpuolelta ja lähti pois pengertä pitkin.

Ennenkuin hän kääntyi kulmauksen taakse hän katsoi taakseen ja näki Bosinneyn tulevan jäljessä hitaasti — »hiipien seinustaa kuin suuri kissa», sanoi hän itsekseen. Hän ei ollut näkevittään, kun nuori mies nosti hattua.

Päästyään pois käytävältä ja näkyvistä hän hidastutti kulkuaan vieläkin. Hyvin hitaasti, kumarampana kuin tullessaan, nälkäisenä, pää painuksissa ja mieli painuksissa hän kulki takaisin asemalle.

Merirosvo näki hänen surullisen paluunsa ja kenties katui käytöstään vanhaa miestä kohtaan.

5. SOAMES JA BOSINNEY OVAT KIRJEENVAIHDOSSA

James ei puhunut pojalleen tästä käynnistään uudistalossa, mutta kun hänellä eräänä aamuna oli asiaa Timothyn luo, sen viemärijohdon vuoksi, jota terveydenhoitoviranomaiset vaativat veljeä laittamaan, mainitsi hän asian siellä.

Se ei ollut mikään huono talo, sanoi hän. Hän saattoi kyllä nähdä, että siitä voi tehdä paljonkin. Mies oli älykäs omalla tavallaan, mutta sitä hän ei tietänyt, mitä talo tulisi maksamaan Soamesille ennenkuin se olisi valmis.

Euphemia Forsyte, joka sattui olemaan huoneessa — hän oli tullut lainaamaan pastori Scolesin viimeisen romaanin »Kärsimys ja lohtu», joka oli niin muodissa yhtyi tässä puheeseen.

»Minä näin Irenen eilen yhtiökaupassa, hänellä oli hauska pieni juttuhetki herra Bosinneyn kanssa siirtomaatavarapuolella.»

Näillä yksinkertaisilla sanoilla hän viittasi erääseen kohtaukseen, joka tosiaankin oli tehnyt syvän ja monisäikeisen vaikutuksen häneen. Hän oli kiirehtinyt Kirkko ja Kauppa -yhtiön silkkiosastoon — tuon erinomaisen liikkeen, joka käy kauppaa ainoastaan taattujen henkilöitten kanssa, se kun vaatii maksun ennen tavaran luovutusta ja niin ollen nauttii kaikkien Forsytein korkeata suosiota ostaakseen kappaleen luumunväristä silkkiä äidilleen, joka odotti vaunuissa ulkopuolella.

Kun hän kulki siirtomaatavaraosaston läpi, hänen katseensa harmillisesti kiintyi erääseen hyvin kauniiseen naisvartaloon, jonka hän näki takaapäin. Se oli niin ihastuttavan sopusuhtainen, joustava ja hyvin puettu, että Euphemian vaistomainen säädyllisyyden tunne heti hälyttyi. Hän tiesi, joskin pikemmin sisäisen näkemyksen kuin kokemuksen tietä, että tuollaisiin vartaloihin harvoin liittyy hyve — hänen mielessään ei koskaan, sillä hänen omaan selkäänsä oli jonkin verran vaikea saada vaatteita istumaan.

Hänen epäluulonsa onneksi saivat tukea. Rohdososastolta tuleva nuori mies oli siepannut hatun päästään ja meni puhuttelemaan naista, jolla oli tuo tuntematon selkä.

Silloin Euphemia näki, kenestä oli kysymys. Nainen oli epäilemättä rouva Soames, nuori mies herra Bosinney. Euphemia kätkeytyi nopeasti ostamaan rasiallisen tunisilaisia taateleita, sillä häntä vaivasi ja nolostutti kohdata ihmisiä näin varhain aamulla ostospaketteja käsissään, ja niin joutui hän aivan tahtomattaan heidän pienen kohtauksensa kiinnostuneeksi katselijaksi.

Rouva Soames, joka tavallisesti oli kalpeanlainen, oli nyt saanut viehättävän värin poskilleen. Herra Bosinneyn käytös oli omituista, mutta miellyttävää (Euphemian mielestä hän oli kerrassaan hienonnäköinen mies, ja Georgen antama nimi »Merirosvo» oli vallan viehättävä — siinä oli jotakin niin romanttista). Bosinney näytti pyytävän jotakin. Itse asiassa he puhuivat niin vakavissaan — tai pikemminkin Bosinney puhui vakavissaan, sillä rouva Soames ei sanonut paljoa — että he aivan ajattelemattaan häiritsivät liikennettä. Eräskin herttainen vanha kenraali, joka oli matkalla sikaariosastoon, sai astua vallan syrjään, ja sitten hän sattui katsomaan rouva Soamesin kasvoihin ja otti hatun päästään, vanha hupsu! Niin miesten tapaista!

Mutta rouva Soamesin silmät ne vasta Euphemiaa vaivasivat. Hän ei kertaakaan katsahtanut Bosinneyhin ennen kuin tämä jo oli jatkanut matkaansa, ja silloin Irene katsoi hänen jälkeensä. Ja voi sitä katsetta!

Sille katseelle Euphemia oli omistanut monta levotonta ajatusta. Ei ole liikaa sanoa, että se oli loukannut häntä tummalla, viipyvällä pehmeydellään. Oli kuin tuo nainen olisi antanut koko maailman, jos vain olisi voinut vetää miehen takaisin ja peruuttaa jotakin siitä mitä oli sanonut.

Ah niin, Euphemialla ei ollut aikaa syventyä asioihin juuri silloin, luumunvärinen silkki käsissään, mutta hän oli »hyvin intriguée, hyvin.» Hän oli vain nyökäyttänyt päätään rouva Soamesille merkiksi siitä, että oli nähnyt, ja, niinkuin hän myöhemmin uskoi ylimmälle ystävälleen Francielle (Rogerin tyttärelle). »Eikös vain hän näyttänytkin oikein yllätetyltä!»

James, joka ensi hetkessä oli perin vastahakoinen kuulemaan uutisia, jotka vakiinnuttivat hänen omia karmeita epäluulojaan, vastusti häntä heti.

»Oi», hän sanoi, »he tietysti olivat olleet hakemassa seinäpapereita.»

Euphemia hymyili. »Siirtomaatavaraosastolta?» sanoi hän lempeästi, otti pöydältä »Kärsimyksen ja lohdun» ja lisäsi: »Lainaatko tämän siis minulle, täti kulta? Hyvästi!» Ja lähti.

James lähti myös melkein heti, hän oli jo myöhästynyt.

Tullessaan Forsyten, Bustardin ja Forsyten toimistoon, hän tapasi Soamesin istumassa kirjoitustuolillaan valmistellen vastausta erääseen kanteeseen. Soames tervehti isäänsä lyhyellä »hyvää huomenta», otti sitten taskustaan kirjekuoren ja sanoi:

»Sinua ehkä kiinnostaa silmäillä tätä.»

James luki seuraavan kirjeen:

»309, Sloane Street, 15 p. toukokuuta.

Paras Forsyte!

Talosi nyttemmin valmistuttua on tehtäväni arkkitehtina päättynyt. Jos vielä otan tehtäväkseni sisustustöitten valvomisen, niinkuin pyynnöstäsi lupasin, tahtoisin sinun selvästi ymmärtävän, että minun tulee saada vapaat kädet.

Et koskaan käy talolla ehdottamatta jotakin, mikä on vasten minun suunnitelmaani. Minulla on tässä kolme kirjettäsi, joissa kaikissa suositellaan asioita, jotka eivät unissakaan tulisi mieleeni. Eilen kävi isäsi, täällä tehden arvokkaita lisäehdotuksia.

Ole siis hyvä ja ratkaise, tahdotko, että sisustan talosi vai että
vetäydyn pois, mikä itse asiassa olisi enemmän mieleeni.

Mutta ymmärrä, että jos sisustan talon, teen sen yksinäni, ja ilman
minkäänlaista sekaantumista sinun taholtasi.

Ja jos sen teen, teen sen kokonaan, mutta minun pitää saada vapaat
kädet.

Sinun

Philip Bosinney.»

Tämän kirjeen tarkkaa ja välitöntä aiheuttajaa ei tietenkään voi mennä sanomaan, vaikka mahdotonta ei ole, että Bosinneyn oli vallannut äkillinen kapinanhenki hänen ajatellessaan suhdettaan Soamesiin — tuo ikuinen taiteen ja pääoman ristiriita.

»Mitä aiot vastata hänelle?» kysyi James.

Soames ei edes kääntänyt päätään. »En ole päättänyt», sanoi hän ja jatkoi vastauskirjelmäänsä.

Eräs hänen asiakkaansa, joka oli pystyttänyt rakennuksia alueelle, joka ei kuulunut hänelle, oli äkkiä ja mitä kiusallisimmalla tavalla saanut käskyn ottaa ne siitä pois. Perehdyttyään huolellisesti tosiseikkoihin Soames oli kuitenkin onnistunut osoittamaan, että hänen asiakkaallaan oli erään lainen näennäinen omistusoikeus, ja että vaikka alue ilmeisesti ei kuulunut hänelle, hänellä oli oikeus pitää sitä hallussaan ja täysi syy tehdäkin niin. Ja nyt hän oli ryhtynyt toimenpiteisiin saadakseen, niinkuin merimiehet sanovat, »väylän selväksi.»

Hänen terveet neuvonsa olivat tuottaneet hänelle suurta mainetta. Ihmiset sanoivat: »Kääntykää nuoren Forsyten puoleen — kas siinä ovela mies!» Hän itse piti tätä mainettaan suuressa arvossa.

Luontainen vaiteliaisuus oli hänelle eduksi; mikään ei ollut paremmin omiaan vakuuttamaan ihmisiä, varsinkin varakasta väkeä (muita asiakkaita Soamesilla ei ollutkaan), hänen luotettavuudestaan. Ja hän oli luotettava. Perimätapa, tottumukset, kasvatus, peritty kyky, synnynnäinen varovaisuus, kaikki yhtyivät luomaan lujan ammatillisen rehellisyyden, joka oli kaikkien kiusausten yläpuolella jo siksikin, että se perustui vaistomaiseen vaaran pelkoon. Kuinka hän olisi voinut langeta, kun hänen sielunsa kammosi olosuhteita, jotka tekevät lankeamisen mahdolliseksi — ihminen ei voi langeta lattialta!

Ja nuo lukemattomat Forsytet, jotka luvuttomien, kaiken laista omaisuutta (hamasta vaimoista aina vesioikeuksiin saakka) koskevien kaupantekojensa yhteydessä tarvitsivat luotettavan miehen palveluksia, huomasivat, että oli sekä mieluisaa että edullista turvautua Soamesiin. Tuo hänen hieno ylimielisyytensä, johon liittyi hänen ennakkotapauksia vainuava ilmeensä, oli niinikään hänen edukseen — mies ei ole ylimielinen, jollei hän tiedä!

Hän oli itse asiassa liikkeen johtaja, sillä vaikka James vielä melkein joka päivä tuli itse katsomaan, ei hän tehnyt muuta kuin istui tuolissaan, pani jalat ristiin, sekoitti lievästi asioita, jotka jo olivat ratkaistut, ja lähti pois. Toinen osakas, Bustard, oli raukka, joka teki paljon työtä, mutta jonka mieltä ei koskaan kysytty.

Niinpä Soames järkähtämättömänä jatkoi vastauskirjelmäänsä. Olisi kuitenkin turha sanoa, että hänen mielessään vallitsi rauha. Uhkaavien ikävyyksien tunne vaivasi häntä, oli vaivannut jo jonkin aikaa. Hän koetti ajatella että se oli ruumiillista kipua — maksasta johtuvaa — mutta hän tiesi, että se ei ollut.

Hän katsoi kelloaan. Neljännestunnin kuluttua hänen piti olla Uuden Kivihiiliyhtiön yleiskokouksessa — se oli Jolyon sedän hommia, hän näkisi siellä Jolyon sedän ja sanoisi hänelle jotakin Bosinneysta — hän ei vielä ollut päättänyt mitä, mutta jotakin hän sanoisi — missään tapauksessa hän ei vastaisi tuohon kirjeeseen ennenkuin oli tavannut Jolyon sedän. Hän nousi ja pani tarkasti talteen vastausluonnoksensa. Sitten hän meni pimeään pieneen pesukomeroon, väänsi valon, pesi kätensä kappaleella ruskeata Windsor-saippuaa ja kuivasi ne pyöreäksi torveksi käärittyyn pyyheliinaan. Sitten hän harjasi tukkansa, kiinnitti tarkan huomion jakaukseen, väänsi valon sammuksiin, otti hattunsa, sanoi tulevansa takaisin puoli kahdeksi ja astui ulos Poultryyn.

Ei ollut pitkä matka Ironmonger Lanelle Uuden Kivihiiliyhtiön konttoriin, jossa yhtiökokous aina pidettiin — eikä Cannon Street Hotellissa, jota toiset, kunnianhimoisemmat yhtiöt harrastivat. Vanha Jolyon oli alun alkaen asettunut sanomalehdistöä vastaan. Mitä tekemistä — sanoi hän — oli yleisöllä hänen asiainsa kanssa?

Soames saapui lyönnilleen ja asettui paikalleen johtokunnan jäsenten joukkoon. Nämä istuivat rivissä, kukin mustepullonsa takana, vastapäätä osakkaita.

Keskellä tätä riviä pisti ensimmäisenä silmiin vanha Jolyon, valkeine viiksineen, tiukasti napitetussa lievetakissaan. Hän nojautui taaksepäin, sormenpäät ristissä johtokunnan jäsenten tiedonannoilla ja tilikirjoilla.

Hänen oikealla puolellaan istui tavallistaankin leveämpänä sihteeri, »murheellinen Hemmings», jonka kauniista silmistä loisti perin surullinen surullisuus. Raudanharmaa parta näytti olevan surupuvussa niinkuin kaikki muukin ja pani ajattelemaan, että sen takana mahtoi piillä mustan musta kravatti.

Tilaisuus olikin surullinen, sillä vasta kuusi viikkoa oli kulunut siitä, kun oli tullut tuo sähkösanoma Scorrierilta, kaivosasiain tuntijalta, joka yksityisasioissa oli matkustanut kaivoksille. Sähkösanoma oli ilmoittanut, että Pippin, heidän kaivoksensa päällysmies, oli tehnyt itsemurhan yritettyään kahden vuoden kummallisen hiljaisuutensa jälkeen kirjoittaa kirjettä johtokunnalleen. Tuo kirje oli nyt pöydällä, se luettaisiin julki osakkaille, joille tietenkin esitettäisiin kaikki yksityiskohdat.

Hemmings oli usein sanonut Soamesille seisoessaan takan edessä takinliepeet harallaan:

»Mitä osakkaamme eivät tiedä asioistamme, ei ole tietämisen arvoista.
Siinä saatte uskoa minua, herra Soames.»

Kerran, vanhan Jolyonin ollessa saapuvilla, oli tilanne muuttunut vähän kiusalliseksi, niinkuin Soames muisti. Setä oli katsonut heihin tuikeasti ja sanonut: »Älkää puhuko pötyä, Hemmings! Tarkoitatte, että se, minkä he tietävät, ei ole tietämisen arvoista!» Vanha Jolyon vihasi humpuukia.

Hemmings, silmissä suuttumus, huulilla hyvinkasvatetun villakoiran hymy, oli vastannut teennäisen ihailun puuskassa: »Kas, sepä oli hyvin sanottu, herra Forsyte — erittäin hyvin. Setänne on aina niin leikkisä.»

Seuraavalla kerralla tavatessaan Soamesin hän oli käyttänyt tilaisuutta hyväkseen ja sanonut hänelle: »Puheenjohtajamme alkaa olla kovin vanha — en saa häntä enää ymmärtämään asioita, ja hän on niin itsepäinen — mutta mitä muuta voi odottaa mieheltä, jolla on tuollainen leuka?»

Soames oli nyökäyttänyt päätään.

Jokainen tiesi, että vanhan Jolyonin leuka oli varoitusmerkki. Tänään hän näytti huolestuneelta kesken yhtiökokous-ilmettäänkin. Soames varmasti puhuisi hänelle Bosinneysta.

Vanhan Jolyonin vasemmalla puolella oli pikku herra Booker, hänelläkin yhtiökokousilme kasvoillaan, ikäänkuin hän etsisi silmillään jotakin erikoisen hempeämielistä osakasta. Ja hänen vieressään oli kuuro johtaja, otsa rypyssä, ja kuuron johtajan vieressä taas oli vanha herra Bleedham hyvin lempeänä, tietoinen hyve kasvoillaan — mikäli se oli mahdollista, hän kun tiesi, että se ruskeapaperinen paketti, jonka hän aina toi mukanaan johtokunnan huoneeseen, oli piilossa hatun alla (hattu oli noita vanhanaikaisia tasareunaisia, hyvin korkeita, joihin kuuluu hyvin suuri solmittava kaulaliina, sileiksiajellut huulet, raikkaat posket ja sievä pieni valkoinen poskiparta).

Soames oli aina mukana yhtiökokouksissa, sitä pidettiin varmimpana siltä varalta »että jotakin sattuisi.» Hän katseli suljetun ja ylimielisen näköisenä ympäri huonetta, jonka seinillä riippui kaivos ja satamakarttoja sekä suuri valokuva aukosta, joka johti erinomaisen epäedulliseen kaivokseen. Tämä valokuva — kaupallisten yritysten pohjalla piilevän ikuisen ironian todistaja — oli vielä paikallaan seinällä muistona johtajan kuolleenasyntyneestä lempiajatuksesta.

Ja nyt vanha Jolyon nousi esittämään vuosikertomuksen ja tilit.

Verhoten Juppiterin tyyneyteen sen pysyvän vihamielisyyden, joka kytee syvällä yhtiön johtajan rinnassa osakkaita kohtaan, hän kohtasi levollisena heidän katseensa. Soames myöskin katseli heitä. Hän tunsi useimmat ulkonäöltä. Siinä oli vanha Scrubsole, tervakauppias, joka aina tuli, niinkuin Hemmings sanoi, »puhumaan ilkeyksiä», riitaisen näköinen vanha mies, jolla oli punaiset kasvot, suuret leukapielet ja suunnaton matalakekoinen hattu polvellaan. Ja pastori Boms, joka aina ehdotti kiitoslausuntoa puhemiehelle, niissä hän muuttumattomasti ilmaisi toiveen, että johtokunta ei unohtaisi virkailijoittensa ylennyksiä. Hän lausui sanansa anglosaksisen pontevasti ja painokkaasti (hän omasi virkapukuunsa kuuluvat vahvasti imperialistiset taipumukset). Hänellä oli terveellinen tapa perästäpäin haastatella jotakin johtokunnan jäsentä ja kysyä, luuliko tämä, että tuleva vuosi olisi hyvä vai huono, ja vastauksen suunnan mukaan joko ostaa tai myydä kolme osaketta kahden seuraavan viikon kuluessa.

Ja sitten oli tuo sotilashenkilö, majuri O'Bally, joka ei voinut olla puhumatta, jollei muuta, niin kannattaakseen tilintarkastajien valitsemista uudelleen, ja joka väliin aiheutti vakavaa kauhua ottamalla maljat käsistä — tai pikemminkin sanat suusta niiltä henkilöiltä, joita oli mairiteltu pienillä paperilapuilla, s.o. joitten toimeksi oli uskottu mainittujen maljojen ehdottaminen.

Siinä he olivatkin, ja lisäksi tuli vielä neljä tai viisi vahvaa, hiljaista osakasta, joita kohtaan Soames voi tuntea myötätuntoa — liikemiehiä, jotka tahtoivat itse pitää silmällä asioitaan, mutta ilman turhaa hälyä — hyviä, luotettavia miehiä, jotka tulivat Cityyn joka päivä ja palasivat illalla kotiin hyvien, luotettavien vaimojensa luo.

Hyvät luotettavat vaimot! Siinä ajatuksessa oli jotakin, joka taas nostatti tuon nimettömän levottomuuden Soamesin mieleen.

Mitä hän sanoisi sedälleen? Minkä vastauksen hän antaisi kirjeeseen?

…»Jos jollakin osakkaalla on jotakin kysyttävää, vastaan mielelläni.» Kuului pehmeä kopsahdus. Vanha Jolyon oli antanut vuosikertomuksen ja tilikirjojen pudota pöytään, ja seisoi hypistellen kilpikonnanluisia silmälasejaan peukalon ja etusormen välissä.

Hymyn varjo häivähti Soamesin kasvoilla. Parasta pitää kiirettä, jos mieli kysyä jotakin! Hän tunsi setänsä ihanteellisen tavan heti sanoa: »Ehdotan sitten, että vuosikertomus ja tilit hyväksytään.» Paras, ettei koskaan anna heille tuulta purjeisiin — osakkeenomistajat ovat tunnettuja asiain venyttämisestä!

Pitkä, valkopartainen mies, jolla oli kuivat, tyytymättömät kasvot, nousi:

»Minä katson voivani, herra puhemies, nostaa kysymyksen tuosta 5000 punnan määrärahasta menoarviossa. 'Eläkettä päällysmiesvainajan vaimolle ja perheelle', hänen» (puhuja katsoi happamesti ympärilleen) »joka niin harkitsemattomasti — minä sanon harkitsemattomasti — teki itsemurhan juuri silloin, kun hänen palveluksensa olisivat merkinneet yhtiölle kaikkein enimmän. Te sanotte, että sopimus, jonka hän niin onnettomasti rikkoi omalla kädellään, oli tehty viideksi vuodeksi, joista vasta yksi on kulunut… Minä —»

Vanha Jolyon teki kärsimättömän eleen.

»Minä katson voivani, herra puheenjohtaja, kysyä, onko johtokunta maksanut tai ehdottanut maksettavaksi tämän summan — hm — vainajalle palkinnoksi palveluksista, jotka hän olisi voinut suorittaa yhtiölle, jos hän ei olisi tehnyt itsemurhaa?»

»Se on tunnustukseksi jo suoritetuista palveluksista, joitten oleellisen arvon te tiedätte yhtä hyvin kuin kuka tahansa meistä.»

»Siinä tapauksessa minä vain pyydän sanoa, että koska ne palvelukset ovat jo olleet ja menneet, on summa liian suuri.»

Osakkeenomistaja istui.

Vanha Jolyon odotti sekunnin ja sanoi: »Minä ehdotan nyt, että vuosikertomus ja —»

Osakkeenomistaja nousi taas. »Saanko kysyä, onko johtokunta tietoinen siitä, että rahat eivät ole johtokunnan — en epäröi sanoa, että jos rahat olisivat johtokunnan —»

Toinen osakkeenomistaja, jolla oli pyöreät, jurot kasvot ja jossa
Soames tunsi päällysmiesvainajan langon, nousi ja sanoi lämpimästi:
»Minun mielestäni, herra, summa ei ole tarpeeksi suuri.»

Pastori Boms nousi nyt jaloilleen. »Jos minä uskallan lausua mielipidettäni», sanoi hän, »tahtoisin huomauttaa, että sen tosiseikan, että — hm — vainaja teki itsemurhan, pitäisi painaa paljon — hyvin paljon arvoisan puheenjohtajamme silmissä. Minä en epäile, että se onkin painanut, sillä — sanon tämän omasta puolestani ja ajattelen kaikkien läsnäolevien puolesta» (kuulkaa, kuulkaa) — »puheenjohtaja omaa luottamuksemme mitä suurimmassa määrin. Toivon, että me kaikki haluaisimme olla armeliaita. Mutta olen varma siitä» (hän katsoi ankarasti päällysmiesvainajan lankoon) »että puheenjohtajamme tahtoo jollakin tavoin, joko kirjoitetulla lauseella tai kenties paremmin summan vähentämisellä, ilmaista syvän paheksumisemme sen johdosta, että niin lupaava ja arvokas elämä niin jumalattomalla tavalla temmattiin vaikutuspiiristä, missä sekä sen omat että — jos saan sanoa — meidän etumme niin määräävästi olisivat vaatineet sitä pysymään. Meidän ei pitäisi — ei, me emme saa — antaa tukeamme niin vakavalle sekä inhimillisen että jumalallisen velvollisuuden laiminlyömiselle.»

Herra pastori istuutui taas paikalleen. Päällysmies-vainajan lanko nousi uudelleen. »Minä pysyn sanassani», sanoi hän, »summa ei ole tarpeeksi suuri.»

Ensimmäinen osakkeenomistaja puuttui puheeseen. »Minä vaadin maksun laillisuutta tarkistettavaksi. Minun käsitykseni mukaan se ei ole laillinen. Yhtiön lakimies on läsnä, katson voivani tehdä hänelle tämän kysymyksen.»

Kaikkein silmät kääntyivät nyt Soamesiin. Jotakin oli sattunut!

Hän nousi, kylmänä ja kirein huulin, hänen hermonsa värisivät sisäisesti, hänen huomionsa vaadittiin siis vihdoinkin muualle, tuijottamasta tuota pilveä, joka uhkasi hänen oman mielensä taivaanrannalla.

»Asia ei ole mitenkään selvä», sanoi hän matalalla, ohuella äänellä. »Koska ei ole mitään mahdollisuutta tulevasta hyvityksestä, epäilen, onko maksu täysin laillinen. Jos halutaan, voimme kysyä oikeuden mielipidettä.»

Päällysmiehen lanko rypisti kulmiaan ja sanoi tarkoittavalla äänellä: »Epäilemättä voimme kysyä oikeuden mielipidettä. Saanko kysyä sen herrasmiehen nimeä, joka on antanut meille tämän hämmästyttävän tiedon? Herra Soames Forsyte? Tosiaan!» Hän katseli Soamesista vanhaan Jolyoniin tarkoittavasti.

Soamesin kalpeat kasvot punastuivat, mutta hänen ylimielisyytensä ei horjunut. Vanha Jolyon kiinnitti katseensa puhujaan.

»Jos päällysmiesvainajan langolla ei ole mitään muuta sanottavaa, ehdotan, että vuosikertomus ja tilit —»

Tänä hetkenä nousi yksi noista viidestä hiljaisesta, jämeästä osakkeenomistajasta, jotka olivat saavuttaneet Soamesin myötätunnon. Hän sanoi:

»Minä vastustan ehdotusta kokonaan. Meidän odotetaan osoittavan armeliaisuutta tuon miehen vaimoa ja lapsia kohtaan, joitten sanotte olleen riippuvaisia hänestä. Olkoot vain, minä en välitä olivatko he vai eivätkö. Minä vastustan koko asiaa periaatteessa. On korkea aika asettua vastustamaan tuota hempeätä ihmisystävällisyyttä. Se vie koko maan rappiolle. Minä vastustan sitä, että rahaani maksettaisiin noille ihmisille, joista en tiedä mitään, jotka eivät ole tehneet mitään ansaitakseen sitä. Minä vastustan kerta kaikkiaan. Sellainen ei sovi liike-elämään. Minä ehdotan, että vuosikertomusta ja menoarviota ei hyväksytä, ennenkuin niistä on tuo määräraha pyyhitty kokonaan.»

Vanha Jolyon oli jäänyt seisaalleen tuon vahvan, hiljaisen miehen puhuessa. Puhe herätti vastakaikua kaikissa sydämissä, se kun edusti sitä voimakkaitten miesten ihailua, sitä vastavaikutusta kaikkeen anteliaisuuteen, joka jo näihin aikoihin oli voittanut jalansijaa yhteiskunnan terveempien jäsenten keskuudessa.

Sanat »sellainen ei sovi liike-elämään», oli tehonnut johtokuntaankin, sillä jokainen tunsi sisimmässään, että se ei sopinutkaan. Mutta johtokunta tunsi myöskin puheenjohtajan vallanhimoisen luonteen ja itsepäisyyden. Hänenkin täytyi sydämessään tuntea, että se ei sopinut liike-elämään, mutta ehdotus oli hänen omansa. Peräytyisikö hän? Se ei tuntunut uskottavalta.

Kaikki odottivat jännittyneinä. Vanha Jolyon kohotti kätensä, tummasankaiset lasit peukalon ja etusormen välissä värisivät uhkaavasti.

Hän kääntyi vahvan, hiljaisen osakkeenomistajan puoleen.

»Haluatteko tosissanne, hyvin tietäen päällysmiesvainajan ponnistukset kaivosten räjähtäessä, että poistan määrärahan?»

»Haluan.»

Vanha Jolyon lausui muutosehdotuksen.

»Kannattaako kukaan tätä?» kysyi hän katsellen tyynesti ympärilleen.

Ja silloin Soames, joka katsoi setäänsä, näki mikä tahdonvoima oli tuossa vanhassa miehessä. Ei kukaan luiskahtanut. Kohdaten vahvan, hiljaisen osakkeenomistajan katseen vanha Jolyon sanoi:

»Ehdotan nyt, että vuosikertomus ja menoarvio vuodelle 1887 hyväksytään. Kannatetaanko tätä? Ne, jotka hyväksyvät, ilmaiskoot hyväksymisensä tavan mukaan. Vastustaako kukaan — ei. Päätetty. Seuraava asia, hyvät herrat —»

Soames hymyili. Totisesti, setä Jolyon osasi!

Mutta nyt hänen ajatuksensa taas luisuivat Bosinneyhin. Hullunkurista, kuinka tuo mies kummitteli hänen ajatuksissaan, liiketunteinakin.

Irenen käynti talossa — se nyt ei kyllä ollut mitään, paitsi että Irene olisi voinut kertoa hänelle, mutta eihän Irene koskaan kertonut hänelle mitään. Hän tuli hiljaisemmaksi, aremmaksi päivä päivältä. Kunpa Herran nimessä talo jo olisi valmis ja he asuisivat siinä, poissa Lontoosta. Kaupunki ei sopinut Irenelle, hänen hermonsa eivät olleet kyllin vahvat. Tuo typerä puhe eri makuuhuoneesta oli taas tullut kuuluviin!

Kokous päättyi nyt. Epäonnistuneen kaivoksen valokuvan alla pastori Boms haastatteli Hemmingsiä. Pikku herra Booker, harjasmaiset kulmakarvat väännettyinä vihaiseen hymyyn, oli joutunut lähtökahnauksiin vanhan Scrubsolen kanssa. Nuo kaksi vihasivat toisiaan kuin myrkkyä. Heidän välillään oli jokin tervasopimus, jonka pikku Booker oli johtokunnan välityksellä napannut veljenpojalleen vanhan Scrubsolen nenän edestä. Soames oli kuullut sen Hemmingsiltä, joka juorusi mielellään, varsinkin johtokunnan jäsenistä, lukuunottamatta tietysti vanhaa Jolyonia, jota hän pelkäsi.

Soames odotti vuoroaan. Viimeinen osakkeenomistaja katosi juuri ovesta, kun hän lähestyi setäänsä, joka pani hattua päähänsä.

»Saanko puhua kanssasi hetkisen, setä Jolyon?»

On epätietoista, mitä Soames odotti hyötyvänsä tästä keskustelusta.

Paitsi sitä miltei mystillistä kammoa, mikä Forsyteillä yleensä oli vanhaa Jolyonia kohtaan ja mikä johtui hänen filosofisista taipumuksistaan tai kenties — niinkuin Hemmings varmaan olisi sanonut — hänen leuastaan, vallitsi ja oli aina vallinnut hieno vihamielisyys Soamesin ja vanhuksen vähillä. Se väijyi heidän kuivassa tavassaan tervehtiä toisiaan, heidän irrallisissa letkauksissaan toisilleen ja oli kenties saanut alkunsa siitä, että vanha Jolyon oli tajunnut nuoremman miehen hiljaisen sitkeyden (»itsepäisyydeksi» hän tietysti nimitti sitä) ja salaisuudessa epäili, saisiko hän tahtonsa läpi Soamesin suhteen.

Molemmat nämä Forsytet, jotka monessa suhteessa olivat toistensa äärimmäiset vastakohdat, omasivat kukin erikoisella tavallaan — ja suuremmassa määrässä kuin muu perhe — tuon oleellisen, varovaisen ja itsepintaisen liikemiesvaiston, joka on heidän suuren luokkansa todellinen huippusaavutus. Kumpikin olisi, jos onni ja hyvä tilaisuus olisivat vähän auttaneet, kyennyt tekemään suuren uran, kummastakin olisi tullut hyvä rahamies, suuri urakoitsija, valtiomies, vaikka vanha Jolyon eräissä mielialoissaan — hyvän sikaarin tai luonnon vaikutuksen alaisena — olisi kyennyt, jollei suorastaan halveksimaan omaa korkeata asemaansa, niin ainakin panemaan sen kysymyksenalaiseksi, mitä taas ei olisi tehnyt Soames, joka ei koskaan polttanut Sikaareja.

Sitäpaitsi vanhan Jolyonin mielessä oli aina salaisena kipuna se seikka, että Jamesin poika — Jamesin, joka hänen mielestään aina oli ollut vaivainen raukka — sai kulkea menestyksen polkuja, kun taas hänen oma poikansa —!

Ja vihdoin, vaan ei vähimmin — sillä hän ei ollut sen paremmin ulkopuolella perhejuorun säteilyn kuin kukaan muu Forsyte — hän oli nyt kuullut tuon kolkon, epämääräisen, mutta sitä hämmennyttävämmän huhun Bosinneysta, ja hänen ylpeytensä oli saanut sydänhaavan.

Kuvaavaa kyllä hänen kiukkunsa ei suuntautunut Ireneen, vaan Soamesiin. Ajatus, että hänen veljenpoikansa vaimo (miksi ei mies pitänyt parempaa huolta vaimostaan — oi julmanhienoa vääryyttä! ikäänkuin Soames olisi voinut pitää vielä sen parempaa huolta!) veti puoleensa Junen sulhasen, oli sietämättömän nöyryyttävä. Ja nähdessään vaaran hän ei Jamesin tavoin peittänyt sitä sulaan hermostukseen, vaan myönsi laajempien näköalojensa luomalla intohimottomuudella, että se ei ollut mahdotonta, Irenessä oli jotakin niin perin viehättävää!

Hän aavisti Soamesin ilmoituksen aiheen, kun he yhdessä lähtivät kokoushuoneesta ja astuivat ulos Cheapsiden hälyyn ja kiireeseen. He kävelivät runsaan minuutin puhumatta, Soames hiipivin, teennäisin askelin, vanha Jolyon suorana ja hitaana, käyttäen sateenvarjoa kävelykeppinään.

He kääntyivät nyt verraten hiljaiseen suuntaan, sillä vanhan Jolyonin oli Moorgate Streetia pitkin kuljettava toiseen johtokunnan kokoukseen.

Silloin Soames, nostamatta katsettaan, alotti: »Minä olen saanut tämän kirjeen Bosinneylta. Setä saa nähdä mitä hän sanoo, minusta tuntuu, että sedän pitää nähdä se. Olen pannut tuohon taloon rahaa paljon enemmän kuin tarkoitukseni oli, ja tahdon aseman selväksi.»

Vanha Jolyon silmäili kirjettä haluttomana. »Onhan aivan selvää, mitä hän sanoo», arveli hän.

»Hän puhuu 'Vapaista käsistä'», huomautti Soames.

Vanha Jolyon katsoi häntä. Kauan tukahdutettu harmi ja vihamielisyys tuota nuorta miestä kohtaan, jonka puuhat alkoivat tunkeutua hänen omiensa tielle, puhkesi ilmi.

»No, jollet luota häneen, miksi sitten käytät häntä?»

Soames vilkaisi häneen syrjästä. »Nyt on kovin myöhäistä ajatella asiaa siltä kannalta», sanoi hän. »Minä vain tahtoisin tehdä täysin ymmärrettäväksi, että jos annan hänelle vapaat kädet, hän ei anna minun sekaantua mihinkään. Ajattelen, että jos setä puhuisi hänelle, sedän sanat painaisivat enemmän.»

»Ei», sanoi vanha Jolyon jyrkästi, »minulla ei ole tämän asian kanssa mitään tekemistä!»

Niin sedän kuin veljenpojan sanat panivat aavistamaan, että takana oli lausumattomia ajatuksia, paljon tärkeämpiä. Ja katse, jonka he vaihtoivat, ikäänkuin ilmaisi tämän tietoisuuden.

»No niin», sanoi Soames, »minä luulin, että minun Junen tähden piti sanoa tämä sedälle, siinä kaikki. Minun mielestäni sedän on paras tietää, että minä en tule suostumaan mihinkään hullutuksiin.»

»Mitä se minuun kuuluu?» tiuskasi vanha Jolyon.

»Eihän sitä niin tarkoin tiedä», vastasi Soames eikä tuon terävän katseen hämäännyttämättä kyennyt sanomaan enempää. »Älä sitten sano, ettet saanut tietää», lisäsi hän nyreänä päästen taas tasapainoonsa.

»Saanut tietää», sanoi vanha Jolyon. »Minä en tiedä mitä tarkoitat. Tuollaisella asialla sinä tulet vaivaamaan minua. Minä en välitä kuulla asioistasi, saat luvan hoitaa ne itse.»

»Hyvä», sanoi Soames liikkumattomana, »minä hoidan ne sitten.»

»Hyvää päivän jatkoa siis», sanoi vanha Jolyon, ja he erosivat.

Soames palasi takaisin samaa tietä, meni erääseen kuuluisaan ravintolaan ja tilasi annoksen savustettua lohta ja lasin chablista. Hän söi harvoin keskipäivällä paljon ja nautti ruokansa yleensä seisaaltaan, se asento kun tuntui suotuisalta hänen maksalleen, joka oli hyvin terve, mutta jonka syyksi hän mielellään pani kaikki huolensa.

Lopetettuaan ateriansa hän kulki hyvin hitaasti takaisin toimistoonsa kiinnittämättä mitään huomiota katukäytävillä parveileviin tuhansiin, jotka vuorostaan eivät kiinnittäneet mitään huomiota häneen.

Iltaposti toi Bosinneylle seuraavan vastauksen:

»Forsyte, Bustard ja Forsyte.

Asianajotoimisto.

2001, Branch Lane, Poultry, E. C.

Toukokuun 17 p. 1887.

Paras Bosinney!

Olen saanut kirjeesi, jonka sanamuoto hämmästytti minua koko lailla. Minun käsittääkseni sinulla on ja on kaiken aikaa ollut »vapaat kädet», sillä minä en muista, että olisit hyväksynyt ainotakaan niistä ehdotuksista, joita minä onnettomuudekseni olen tehnyt. Antaessani sinulle pyyntösi mukaan taaskin »vapaat kädet» toivon sinun selvästi ymmärtävän, että talo kokonaisuudessaan, luovutettuna minulle täysin valmiina ja sisustettuna, ei saa tulla maksamaan yli 12000 punnan, sinun palkkiosi mukaan luettuna (niinkuin sovimme). Tämä summa takaa sinulle tarpeeksi vapautta ja, niinkuin tiedät, on paljon enemmän kuin alkujaan olin ajatellut.

Sinun

Soames Forsyte.»

Seuraavana päivänä Soames sai kirjeen Bosinneylta.

»Philip Baynes Bosinney.

Arkkitehti.

309, Sloane Street, S. W.

Toukokuun 18 p.

Paras Forsyte!

Jos luulet, että niin arassa asiassa kuin sisustuksessa voin sitoutua määrättyihin puntiin, pelkään että olet erehtynyt. Voin ymmärtää, että olet kyllästynyt näihin sovitteluihin ja minuun ja näen parhaaksi luopua asiasta.

Sinun

Philip Baynes Bosinney.»

Soames mietti vastaustaan kauan ja tuskaisasti ja vihdoin illalla ruokasalissa, Irenen mentyä levolle, hän sepitti seuraavan:

»62, Montpellier Square, S. W.

Toukokuun 19 p. 1887.

Paras Bosinney!

Minä luulen, että meidän molempien etujen kannalta olisi erittäin haitallista, jos asiat jäisivät tälleen. En tarkoittanut, että välillemme syntyisi vaikeuksia, jos ylittäisit viime kirjeessä mainitsemani summan kymmenellä tai kahdella kymmenellä tai viidelläkymmenelläkin punnalla. Niin ollen soisin sinun tarkistavan vastausta. Sinulla on »vapaat kädet» näitten kirjeitten sanamuodon mukaan, ja toivon sinun näkevän mahdolliseksi saattaa päätökseen sisustustyöt, joitten yhteydessä ymmärrän ehdottoman täsmällisyyden vaikeaksi.

Sinun

Soames Forsyte.»

Bosinneyn vastaus, joka tuli seuraavan päivän kuluessa, kuului näin:

»Toukokuun kahdeskymmenes.

Paras Forsyte!

Hyvä on.

Ph. Bosinney.»

6. VANHA JOLYON ELÄINTARHASSA

Vanha Jolyon suoritti toisen kokouksensa — tavallinen johtokunta vain — hyvin ylimalkaisesti. Hän oli niin diktaattorimainen että johtokuntatoverit jo alkoivat punoa juonia vanhan Forsyten vallanhimoa vastaan, jota he eivät suinkaan aikoneet sietää kauan.

Hän lähti maanalaisella junalla Portland Roadin asemalle, otti sieltä ajurin ja ajoi Eläintarhaan.

Hänellä oli siellä kohtaus, eräs noita kohtauksia, jotka viime aikoina olivat tulleet yhä tavallisemmiksi ja joihin häntä ajoi kasvava levottomuus Junesta ja tytössä tapahtunut muutos, niinkuin hän sanoi.

June hautautui pois näkyvistä ja laihtui; kun isoisä puhutteli häntä, ei hän vastannut tai tiuskaisi tai näytti siltä kuin tahtoisi puhjeta itkuun. Hän oli niin muuttunut kuin ikinä saattoi, ja kaikki vain tuon Bosinneyn vuoksi. Ettäkö hän kertoisi jotakin isoisälleen — ei sinne päinkään!

Ja vanha Jolyon istui pitkiä rupeamia mietiskelemässä, lehti lukemattomana edessään, sikaari sammuneena huulten välissä. Tyttö oli kolmen vanhasta asti ollut hänelle sellainen seura! Ja hän rakasti Junea niin!

Voimat, jotka eivät ota huomioon perhettä tai luokkaa tai tapaa, olivat tekemässä tyhjäksi hänen holhouksensa, uhkaavat tapaukset, joita hän ei voinut hallita, loivat varjonsa hänen päänsä päälle. Hän, joka aina oli tottunut kulkemaan omaa tietään, oli harmistunut johonkin, eikä hän edes tietänyt mihin.

Vaunujen hitauteen hermostuneena hän vihdoin ehti Eläintarhan portille. Mutta se aurinkoinen vaisto, joka sai hänet ottamaan parhaan puolen joka hetkestä, auttoi häntä unohtamaan harminsa, kun hän käveli kohtauspaikalle.

Hänen poikansa ja molemmat lapsenlapsensa kiirehtivät alas karhuhäkin yläpuolella olevalta pengermältä, kun näkivät vanhan Jolyonin tulevan, ja veivät hänet leijonataloa kohti. Lapset taluttivat häntä molemmin puolin pitäen kiinni hänen käsistään. Jolly, joka oli kömpelö niinkuin hänen isänsäkin, kantoi isoisän sateenvarjoa ikäänkuin olisi tahtonut vangita ohikulkijain jalat kädensijan koukkuun.

Nuori Jolyon seurasi jäljessä.

Oli hyvän näytelmän arvoista nähdä isoisän kulkevan tuossa lasten kanssa, mutta se oli sitä lajia näytelmää, joka hymyilyttää, mutta tuo myös kyyneleet silmiin. Vanha mies ja kaksi pientä lasta kävelyllä on näky, jonka voi nähdä minä päivän hetkenä tahansa, mutta vanhan Jolyonin näkeminen Jollyn ja Hollyn seurassa oli nuoren Jolyonin mielestä erikoinen tirkistysaukko niihin asioihin, jotka piilevät sydämemme pohjalla. Tuon vanhan suoran olennon täydellinen antautuminen noille pienille, jotka taluttivat häntä molemmista käsistä, oli niin vihlovan liikuttavaa, että nuori Jolyon, joka oli tottunut itsetutkisteluun, kiroili hiljaa itsekseen. Näky liikutti häntä tavalla, joka oli sopimaton Forsytelle — he eivät näyttäneet mitään niin vähän kuin tunteitaan.

Näin he tulivat leijonan talolle.

Aamulla oli ollut jokin juhla Kasvitieteellisessä puutarhassa, ja suuri joukko Forsy — s.o. hyvinpuettuja ihmisiä, joilla on omat vaunut — oli kuljettautunut Eläintarhan puolelle saadakseen rahallaan vielä enemmänkin, jos mahdollista, ennenkuin palasivat takaisin Rutland Gatelle tai Bryanston Squarelle.

»Lähdetäänpäs Eläintarhaan», olivat he sanoneet toisilleen. »Siitä tulee mainion hauskaa!» Oli shillingin päivä, joten saisi olla turvassa tuolta kauhealta rahvaalta.

He seisoskelivat jonoissa häkkien pitkän rivin edustalla katsellen noita kellanruskeita, ahnaita petoja, jotka ristikkojensa takana odottivat ainoata huvitustaan kahdenkymmenen neljän tunnin aikana. Mitä nälkäisemmät pedot, sitä suurempi tenho. Mutta oliko se siksi, että katsojat kadehtivat petojen ruokahalua vai — ihmisystävällisemmin — siksi, että tämä ruokahalu niin pian tulisi saamaan tyydytyksensä, sitä ei nuori Jolyon voinut ratkaista. Hänen korviinsa osui huomautuksia: »Tuo tiikeri vasta on ilkeännäköinen peto!» »Oi, kuinka kultainen! Katso sen pientä suuta!» »On, se on aika sievä eläin! Älä mene liian lähelle, äiti.»

Ja silloin tällöin yksi tai toinen hieman kopautti kädellään takataskuaan ja katsahti ympärilleen ikäänkuin peläten, että nuori Jolyon tai joku muu välinpitämättömän näköinen henkilö vapauttaisi heidät taskujen sisällöstä.

Eräs hyvässä ravitsemistilassa oleva mies, jolla oli valkoiset liivit, sanoi hitaasti hampaittensa välistä: »Se on pelkkää ahneutta, ei niiden voi olla nälkä. Eiväthän ne saa mitään ruumiinliikuntoa.» Hänen näin sanoessaan tiikeri sieppasi kappaleen veristä maksaa, ja lihava mies nauroi. Hänen vaimonsa, jolla oli parisilaismallinen puku ja kultainen pincenez, nuhteli häntä: »Kuinka voit nauraa, Harry? Tuollainen kauhea näky!»

Nuori Jolyon rypisti kulmiaan.

Hänen elämänsä olosuhteet, vaikka hän olikin lakannut suhtautumasta niihin liian henkilökohtaisesti, saivat hänet ajoittain potemaan ihmisvihaa, ja se luokka, johon hän oli kuulunut — vaunujenomistajaluokka — varsinkin kiihdytti hänen pilkanhenkeään.

Leijonan tai tiikerin sulkeminen häkkiin oli varmasti kauhean barbaarinen teko. Mutta kukaan sivistynyt ihminen ei sitä myöntäisi.

Petoeläinten häkissäpitämisen barbaarisuus ei luultavasti koskaan ollut johtunut esimerkiksi hänen isänsä mieleen. Isä oli vanhan koulun mies, ja hänen käsityksensä mukaan oli sekä sivistävää että kasvattavaa pitää apinoita ja panttereita häkissä, silmämääränä epäilemättä se, että aikojen kuluessa näitä eläimiä opittaisiin hoitamaan järkiperäisemmin eikä niin, että ne kuolevat kurjuuteen ja ikävään häkkiensä ristikkojen takana ja yhteiskunnan täytyy suurin kustannuksin hankkia uusia. Hänen silmissään, niinkuin kaikkien Forsytein, ilo nähdä nuo kauniit eläimet vankeuden tilassa painoi vaa'assa paljon enemmän kuin se epämukavuus, että oli suljettava häkkeihin eläimiä, jotka Jumala oli niin varomattomasti luonut elämään vapauden tilassa! Itse asiassa oli epätietoista, mitä muutakaan varten petoeläimet oli luotu kuin häkissä pidettäviksi?

Mutta koska nuoren Jolyonin luonteen rakenteeseen kuului puolueettomuuden aineksia, oli hänen mielestään sentään väärin leimata barbaarisuudeksi sitä, mikä oli vain mielikuvituksen puutetta, sillä kukaan näitten mielipiteitten kannattaja ei ollut koskaan joutunut samanlaiseen asemaan kuin ne eläimet, joita he pitivät häkissä, eikä siis voinut odottaa, että he ymmärtäisivät niitten elämyksiä.

Vasta kun he olivat lähtemässä puutarhasta — Jolly ja Holly onnellisessa haltioitumisen tilassa — vanha Jolyon sai tilaisuuden puhua pojalleen siitä asiasta, joka oli lähinnä hänen sydäntään. »Minä en ymmärrä, mitä on tehtävä», sanoi hän, »jos tyttö jatkaa tähän suuntaan, en osaa sanoa, mitä siitä tulee. Minä olen tahtonut häntä lähtemään tohtorille, mutta hän ei suostu. Hän ei ole vähääkään minun kaltaiseni. Hän on äitisi siinä paikassa. Itsepäinen kuin muuli! Jos hän ei tahdo tehdä jotakin, ei hän tee, ja sillä hyvä.»

Nuori Jolyon nauroi, hänen katseensa osui isän leukaan. »Hyvä pari», ajatteli hän, mutta ei sanonut mitään.

»Ja sitten tuo Bosinney», jatkoi vanha Jolyon. »Tahtoisin puhkaista sen miehen pään, mutta arvatenkaan en voi, vaikka — en ymmärrä miksi se oikeastaan ei ole luvallista», lisäsi hän epäröiden.

»Mitä hän sitten on tehnyt? Paljon parempi, että kihlaus purkautuu, jos he eivät sovi toisilleen!»

Vanha Jolyon katsoi poikaansa. Jouduttuaan nyt puhumaan aiheesta, joka koski sukupuolien välisiä suhteita, hän tuli epäluuloiseksi. Jo-poika varmaan kannatti joitakin vapaita mielipiteitä.

»Niin, minä en tiedä mitä sinä ajattelet», sanoi hän. »Lyönpä vetoa, että olet miehen puolella — en ihmettelisi. Mutta minä sanon, että hän on käyttäytynyt aika pahasti, ja jos hän tulee ulottuvilleni, saa hän kyllä sen tietää.» Hän jätti aiheen sikseen.

Oli mahdotonta keskustella hänen poikansa kanssa Bosinneyn rikkomuksen todellisesta luonteesta ja tarkoituksesta. Eikö hänen poikansa ollut tehnyt juuri samoin (ja vähän pahemmin, jos mahdollista) viisitoista vuotta sitten? Sen hullun teon seurauksilla ei näyttänyt olevan mitään loppua!

Nuori Jolyon oli vaiti hänkin. Hän oli nopeasti tunkeutunut isänsä ajatuksiin, sillä jouduttuaan alas päivänselvän ja suoraviivaisen katsantokannan korkealta istuimelta hän oli kehittynyt sekä teräväksi että herkäksi huomioimaan asioita.

Se kanta, jonka hän oli ottanut sukupuoliasioihin nähden viisitoista vuotta sitten, oli kuitenkin liian kaukana isän kannasta. Mikään silta ei vienyt sen kuilun yli.

Hän sanoi kylmästi: »Otaksun, että hän on rakastunut johonkin toiseen naiseen?»

Vanha Jolyon katsoi häneen epäluuloisesti. »En osaa sanoa», vastasi hän. »Niin he väittävät.»

»Sitten se luultavasti on totta», sanoi nuori Jolyon odottamatta.
»Arvaan että he myös ovat sanoneet sinulle kuka hän on.»

»Ovat», sanoi vanha Jolyon. »Soamesin vaimo.»

Nuori Jolyon ei viheltänyt. Hänen oman elämänsä tapaukset olivat tehneet hänet kykenemättömäksi viheltämään tällaiselle asialle, mutta hän katseli isäänsä, ja hymyn häive väreili hänen kasvoillaan.

Jos vanha Jolyon huomasi sen, ei hän ainakaan ollut huomaavinaan.

»Hän ja June olivat sydänystäviä», mutisi hän.

»Pieni June parka», sanoi nuori Jolyon pehmeästi. Hän ajatteli tytärtään vielä kolmen vanhana vauvana.

Vanha Jolyon pysähtyi äkkiä.

»Minä en usko siitä sanaakaan», sanoi hän. »Se on vanhojen naisten tyhjää puhetta. Hanki minulle ajuri, jo, olen kuolemaan saakka väsynyt.»

He seisoivat eräässä kulmauksessa ja katsoivat, sattuisiko joku vapaa ajuri tulemaan. Vaunut toisensa jälkeen ajoivat ohi vieden kaikenkaltaisia Forsyteja Eläintarhasta pois. Vaunut, livreat, hevosten valjaat, kaikki välkkyi ja kiilsi toukokuun auringossa, ja joka ainoat ajoneuvot, kuomuvaunut, trillat, puolikääsit, Viktoriavaunut, broughamrattaat, näyttivät ylpeästi laulavan pyöriessään:

»Minut tunnet ja vaununi tunnet kai,
meistä melkoisen summan maksaa sai,
vaan kylläpä kannatti, kannatti maksaa!
Hei, herra ja rouva nyt ajelee,
mukavuudesta, rauhasta nautitsee!»

Sellainen, niinkuin kaikki tietävät, on oikein säestys ajeleville
Forsyteille.

Vaunujen joukossa tulivat eräät puolikääsit, joitten vauhti oli suurempi kuin toisten ja joita veti vaaleanruskea hevospari. Vaunut keinuivat korkeilla vietereillä, ja ne neljä ihmistä, jotka istuivat niissä, näyttivät olevan kuin kehdossa.

Nämä ajoneuvot kiinnittivät nuoren Jolyonin huomiota, ja äkkiä hän tunsi takaistuimella istujan sedäkseen Jamesiksi, josta ei voinut erehtyä, vaikka poskiparta olikin tuullut valkeammaksi. Vastapäätä istuivat, selät päivänvalojen turvaamina, Rachel Forsyte ja hänen vanhempi, naimisissaoleva sisarensa Winifred Dartie. Heidän pukunsa oli virheetön, ja he kantoivat päänsä kenossa niinkuin pari sen lajin lintua, jota he olivat käyneet katsomassa Eläintarhassa. Jamesin rinnalla istui takakenossa Dartie, yllään uudenuutukainen lievetakki, joka oli napitettu kiinni tiukkaan ja nelikulmaiseti ja jonka kummankin hihan suusta työntyi näkyviin leveä, huolellisesti asetettu kalvosin.

Ylimääräinen, joskin hillitty kimallus, lisätty kerros parasta kiiltoväriä tai vernissaa oli ominaista näille vaunuille ja näytti erottavan ne kaikista muista, ikäänkuin jokin onnellinen liioittelu — verrattavissa siihen, mikä erottaa todellisen taideteoksen tavallisesta taulusta — olisi määrännyt ne ajoneuvojen esikuvaksi, Forsyte-tyypin todelliseksi valtaistuimeksi.

Vanha Jolyon ei nähnyt heidän ajavan ohi, hän lohdutteli juuri Holly parkaa, joka oli väsynyt, mutta vaunuissaolijat olivat panneet merkille tämän pienen ryhmän. Naiset keikauttivat äkkiä päätään, päivänvalot tekivät suonenvedontapaisen suojaavan liikkeen, Jamesin kasvot pitenivät naiivisti ikäänkuin pitkän linnun pää, ja hänen suunsa aukeni hitaasti. Päivänvarjojen suojelevat kilvet pienenivät pienenemistään ja katosivat.

Nuori Jolyon näki, että he olivat tunteneet hänet, Winifredkin, joka ei voinut olla muuta kuin viisitoistavuotias siihen aikaan, jolloin hän menetti oikeutensa käydä Forsytesta.

He eivät olleet paljonkaan muuttuneet! Hän muisti tarkalleen, minkälaista heidän esiintymisensä oli ollut kauan aikaa sitten. Hevoset, miehet, vaunut olivat nyt luultavasti toiset, mutta niillä oli täsmälleen sama leima kuin viisitoista vuotta sitten, sama virheettömyys, sama hienosti laskettu ylimielisyys — mukavaa ja turvallista kaikki! Vieterien keinunta oli oikea, päivänvarjojen asento oikea, oikea koko esiintymisen henki.

Ja vaunut toisensa jälkeen vierivät ohi auringonpaisteessa, päivänvarjojen ylpeitten kilpien turvaamina.

»James setä ajoi juuri ohi naisineen», sanoi nuori Jolyon.

Hänen isänsä katsoi taakseen. »Näkikö setäsi meidät? Näki? Hm. Mitä hän täältä hakee?»

Tyhjät vuokravaunut ajoivat samassa hetkessä ohi, ja vanha Jolyon pysäytti ne.

»Minä koetan tavata sinut taas pian, poikani», sanoi hän.

»Älä kiinnitä mitään huomiota siihen, mitä kerroin nuoresta Bosinneysta — minä en usko siitä sanaakaan!»

Hän suuteli lapsia, jotka eivät olisi laskeneet häntä menemään, astui vaunuihin ja ajoi pois.

Nuori Jolyon, joka oli ottanut Hollyn syliinsä, seisoi nurkkauksella liikkumattomana ja katseli poistuvia vaunuja.

7. ILTAPÄIVÄ TIMOTHYN TALOSSA

Jos vanha Jolyon, noustessaan vaunuihin, olisi sanonut: »Minä en tahdo uskoa siitä sanaakaan», olisi hän ilmaissut tunteensa rehellisemmin.

Tieto siitä, että James naisineen oli nähnyt hänet poikansa seurassa, ei ollut herättänyt hänessä ainoastaan sitä kärsimättömyyttä, jota hän aina tunsi, kun jokin meni hullusti, vaan tuon salaisen vihamielisyyden, joka on luonnollinen veljesten välillä. Sen juuret — pienet lastenkamarikiistat — voivat väliin kovettua ja tunkeutua syvemmälle elämän kuluessa ja itse yhä piilossa ollen kannattaa kasvia, joka ajan tullen voi tuottaa mitä katkerimpia hedelmiä.

Tähän saakka ei noiden kuuden veljeksen kesken ollut vallinnut sen epäystävällisempää tunnetta kuin salainen ja luonnollinen epäilys, että tuo toinen ehkä oli rikkaampi kuin itsekukin itse. Tämän tunteen oli nostattanut suoranaiseksi uteliaisuudeksi kuoleman, tuon kaikkien kilpajuoksujen päätöksen, lähestyminen ja heidän yhteisen asianajajansa suuri umpimielisyys, hän kun oli kyllin ovela sanomaan Nicholasille, ettei tuntenut Jamesin tuloja, Jamesille, ettei tuntenut Jolyonin ja Jolyonille, ettei tuntenut Rogerin, Rogerille, ettei tuntenut Swithinin tuloja. Swithinille hän taas sanoi erittäin ärsyttävästi, että Nicholas mahtoi olla rikas mies. Timothy yksin oli poissa pelistä — hänen vakavaraisuutensa oli niin ilmeinen.

Mutta nyt oli ainakin kahden välille noussut aivan erilainen loukkaantumisen tunne. Siitä hetkestä saakka, jolloin James oli ruvennut nuuskimaan hänen asioitaan — niin selitti vanha Jolyon tilanteen — ei tämän enää tehnyt mieli uskoa tuota juttua Bosinneysta. Hänenkö pojantyttärensä olisi tullut syrjäytetyksi »tuon miehen» perheenjäsenen vuoksi! Vanha Jolyon päätti, että Bosinneyta oli parjattu. Hänen rikkomukseensa täytyi olla jokin muu syy.

Ehkä June oli suuttunut hänelle, tyttöhän oli niin närkäs kuin ikinä saattoi.

Vanha Jolyon tahtoi kuitenkin antaa Timothyn vähän tuntea mielialaansa — saa nähdä, vieläkö hän sitten jatkaisi vihjailujaan! Eikä hän liioin antaisi ruohon kasvaa jalkainsa alle, vaan lähtisi heti, saman tien, Timothyn luo ja katsoisikin, ettei hänen tarvitsisi lähteä samalle asialle uudestaan.

Hän näki Jamesin valjakon sulkevan kadun »Bowerin» edustalla. He olivat siis ehtineet ennen häntä — kaakattamaan siitä, että olivat nähneet hänet, tietenkin. Ja kauempana Swithinin harmot kääntelivät turpiaan Jamesin ruskeitten turpia kohti, ikäänkuin nekin pohtisivat perheen asioita niinkuin isännät tuolla ylhäällä pohtivat.

Vanha Jolyon pani hattunsa tuolille tuossa ahtaassa eteisessä, missä Bosinneyn hattua niin kauan sitten oli luultu kissaksi, siveli laihalla kädellään tuimasti kasvojaan ja riippuvia valkeita viiksiään ikäänkuin haihduttaakseen kaikki ilmeitten jäljet, ja nousi yläkertaan.

Sali oli hänen tullessaan täynnä. Se oli muuten täynnä parhaillaankin ollen — kun ei ollut vieraita sillä Timothy ja hänen sisarensa, seuraten sukupolvensa tapoja, olivat sitä mieltä, että huone ei ole »hauska» jollei se ole »kunnollisesti» kalustettu. Siinä oli siis yksitoista tuolia, sohva, kolme pöytää, kaksi kaappia, lukematon määrä pikkutavaroita ja osa suurta flyygeliä. Ja nyt, kun tuoleilla istuivat rouva Small, täti Hester, Swithin, James, Rachel, Winifred, Euphemia, joka oli tullut tuomaan takaisin »Kärsimyksen ja lohdun», jota hän oli lukenut aamupäivällä, ja hänen paras ystävänsä Frances, Rogerin tytär (soitannollinen Forsyte, hän, joka sävelsi lauluja), oli vain yksi tuoli tyhjänä, lukuunottamatta tietenkään niitä kahta, joilla ei kukaan koskaan istunut — ja ainoata seisomapaikkaa piti hallussaan kissa, jonka päälle vanha Jolyon suoraa päätä astui.

Näinä aikoina ei ollut mitenkään tavatonta, että Timothyn talossa oli noin paljon kävijöitä. Perhe oli aina, joka jäsentään myöten, tuntenut todellista kunnioitusta Ann tätiä kohtaan, ja nyt, kun hän oli poissa, tultiin Boweriin paljon useammin ja viivyttiin kauemmin.

Swithin oli tullut ensimmäisenä ja istui tympeänä punaisessa nojatuolissa, jolla oli kullattu selkä, ehdottomasti sen näköisenä, että hän aikoi istua väsyksiin kaikki toiset. Hänen valtava ruhonsa, joka antoi täyden oikeutuksen Bosinneyn nimitykselle »tuo iso», paksu valkea tukka, pöyhkeät, liikkumattomat, parrattomat kasvot tekivät hänet alkuaikaisemman näköiseksi kuin konsanaan tuossa suuressa, täyteenahdetussa huoneessa.

Hänen puheensa, niinkuin viime aikoina usein, oli heti kääntynyt Ireneen, ja hän ei ollut kadottanut hetkeäkään ilmaistakseen Juley ja Hester tädeille mielipidettään huhuista, joitten hän oli kuullut olevan liikkeellä. Ei, sanoi hän, Irene kenties tarvitsi hieman liehittelyä — pitäähän kauniilla naisella olla vähän huvia — mutta sen enempää hän ei uskonut asiasta. Ei mitään julkista — Irenellä oli siksi paljon hyvää järkeä, siksi paljon oikeata tietoa siitä, mitä hän oli velkaa asemalleen ja perheelleen! Ei mitään sk — hän aikoi sanoa »skandaalia», mutta pelkkä ajatuskin tuntui niin mahdottomalta, että hän vain heilautti kättään ikäänkuin sanoakseen »jättäkää nuo puheet sikseen!»

Myönnettäköön, että Swithin suhtautui asiaan vanhanpojan tavoin — mutta eikö voinutkin puhua velvollisuuksista tuota perhettä kohtaan, jonka niin monet jäsenet olivat osanneet järjestää asiansa niin hyvin, olivat saavuttaneet määrätynlaisen aseman? Jos hän olikin joinakin pimeinä pessimismin hetkinä kuullut käytettävän sanoja »talonpoika», »pien'eläjä» esi-isiensä yhteydessä, niin uskoiko hän niihin?

Ei, hän elätteli intomielisen hartaasti rinnassaan salaista teoriaa, jonka mukaan jossakin kohdassa hänen esi-isiensä sukupuuta oli jotakin erikoisen hienoa.

»Täytyy olla», oli hän kerran sanonut nuorelle Jolyonille ennenkuin tämä oli kääntynyt pahan puolelle. »Katsohan meitä, me olemme menestyneet maailmassa! Meissä täytyy olla hyvää verta jossakin kohden.»

Hän oli pitänyt nuoresta Jolyonista. Poika oli joutunut hyvään seuraan korkeakoulussa, oli tuntenut tuon vanhan lurjuksen Sir Charles Fisten pojat — yhdestä olikin tullut aika veijari. Hänessä oli tyyliä — oli vietävän viheliäistä, että hänen piti karata tuon ulkomaalaisen tytön kanssa — kotiopettajatar päälle päätteeksi! Jos hänen välttämättä piti karata, niin miksi hän ei voinut valita jotakin, joka olisi tuottanut perheelle kunniaa! Ja mikä hän nyt oli? Alempi kirjuri Lloyds'illa. Kuului maalaavan taulujakin — tauluja! Hitto vieköön, hän olisi voinut lopettaa Sir Jolyon Forsytena, saada paikan parlamenttiin ja maatilan!

Swithin se oli, joka seuraten jokaisen suuren perheen jossakin jäsenessä ennemmin tai myöhemmin ilmaantuvaa mielijohdetta lähti sukututkimustoimistoon, missä hänelle sanottiin, että hän epäilemättä oli samaa perhettä kuin tunnetut Forsitet (i:llä), joiden vaakunassa oli »kolme oikean saran solkea mustapunaisella pohjalla». Tämä epäilemättä sanottiin siinä toivossa, että hän ostaisi perheelleen aatelisarvon.

Swithin ei kuitenkaan ostanut, mutta saatuaan tietää, että vaakunakilven kruununa oli »heraldinen fasaani», ja että tunnuslause oli »Forsiten puolesta», teetti hän »heraldisen fasaanin» kuvan vaunujensa katolle ja ajajainsa nappeihin ja painatti sekä tunnuslauseen että fasaanin kirjepapereihinsa. Itse vaakunan hän piti omana tietonaan, osittain siksi, että hänen mielestään olisi ollut kerskailua panna vaunuihinsa vaakunaa, kun hän ei kerran ollut maksanut siitä, ja hän vihasi kerskailua, ja osittain siksi, että hän, niinkuin kuka tahansa käytännöllinen mies kautta maan, salaa vieroi ja halveksi asioita, joita ei ymmärtänyt — hänen oli vaikea, niinkuin kenen tahansa olisi ollut, niellä »kolmea oikean saran solkea mustapunaisella pohjalla».

Hän ei koskaan kuitenkaan unohtanut sitä kuulemaansa sanaa, että jos hän maksaisi vaakunasta, olisi hänellä oikeus käyttää sitä, ja se lujitti hänen vakaumustaan, että hän oli oikea herrasmies. Huomaamatta muukin perhe omaksui »heraldisen fasaanin» ja muutamat toisia vakavammat omaksuivat myös tunnuslauseen. Vanha Jolyon kuitenkin kieltäytyi jälkimmäisestä sanoen, että se oli humpuukia — vailla mitään tarkoitusta, mikäli hän saattoi nähdä.

Vanhempi sukupolvi kenties vielä saattoi muistaa, mistä suuresta historiallisesta tapauksesta he olivat saaneet tuon vaakunakruununsa. Jos heiltä tiukattiin tätä tietoa, he välttääkseen valhetta — he eivät pitäneet valheista, heillä oli se tunne, että vain ranskalaiset ja ryssät valehtelevat — tunnustivat kiireisesti että Swithin kai oli sen saanut jollakin tavoin haltuunsa.

Nuorempi sukupolvi suhtautui asiaan tahdikkaasti, niinkuin sopikin. He eivät tahtoneet pahoittaa vanhempiensa mieltä eivätkä itse joutua naurunalaisiksi, he yksinkertaisesti käyttivät vaakunakruunua…

»Ei», sanoi Swithin, hänellä oli ollut tilaisuus nähdä omin silmin, ja hän tahtoisi sanoa, että Irene ei ollut käyttäytynyt tuota nuorta Merirosvoa tai Bosinneyta tai mikä hänen nimensä nyt oli, millään tavoin toisin kuin Swithiniä itseään kohtaan, itse asiassa hän sanoisi, että… Mutta tässä Francesin ja Euphemian tulo onnettomuudeksi katkaisi keskustelun, sillä tämä ei ollut aihe, josta voitaisiin puhua nuorten ihmisten aikana.

Ja vaikka Swithin oli vähän kiihtynyt siitä, että hänet tällä tavoin keskeytettiin juuri, kun hän aikoi sanoa jotakin tärkeätä, hän pian taas oli ystävällinen kuten aina. Hän oikein piti Francesista — eli Franciesta, niinkuin häntä kotona sanottiin. Tyttö oli hieno, ja hänen sanottiin ansaitsevan sievät neularahat lauluillaan, mikä Swithinin mielestä oli erittäin viisasta.

Swithin melkein ylpeili vapaamielisestä suhtautumisestaan naisiin, hän kun ei nähnyt mitään syytä, miksi he eivät voisi maalata tauluja tai sepittää lauluja tai kirjojakin, varsinkin jos he voivat sillä tavoin ansaita muutaman hyödyllisen pennin. Kaikkia vielä — se vain piti heidät poissa pahemmista kolttosista. Ei heistä siltä miehiä tullut!

»Pikku Francie», joksi häntä yleensä hyväntahtoisesti väheksyen sanottiin, oli tärkeä henkilö, jollei muuten niin ainakin elävänä todistuskappaleena Forsytein suhtautumisesta taiteeseen. Hän ei todellisuudessa ollut »pieni», vaan pikemminkin pitkä, ja hänellä oli Forsyteksi tumma tukka, joka yhdessä harmaitten silmien kanssa antoi hänelle, niinkuin sana kuului, »kelttiläisen ulkomuodon». Hän sepitti lauluja, joilla oli sellaisia nimiä kuin »Huokaellen», tai »Äiti, anna suutelo», jossa oli virsimäinen kertosäe:

»Äiti, anna suutelo,
Kuolo luoksein saapuu jo!
Äiti armas, suutelo
Anna, kuolo saapuu jo!»

Hän kirjoitti laulujen sanat itse ja muitakin runoja. Iloisempina hetkinään hän sepitti valsseja, joista yksi, »Kensingtonin karkelo», oli melkein kansallisvalssina Kensingtonissa, siinä kun oli niin suloinen sävelkulku. Tähän tapaan:

Se oli hyvin omaperäinen. Sitten oli »Lauluja pikkuväelle», jotka olivat sekä kasvattavia että hauskoja, varsinkin »Isoäidin kultamuru» ja tuo reipas »Iske hänet mustelmiin», joka miltei profeetallisesti kuvasti tulossaolevaa imperialistista henkeä.

Kuka tahansa kustantaja otti tällaisia vastaan, ja aikakauslehdet sellaiset kuin »Ylhäismaailma» ja »Hienon naisen opas» olivat haltioissaan, kun saivat julkaista »taaskin ihastuttavan pikkupalan, säkenöivän ja harrasmielisen, neiti Francie Forsytelta. Me itse itkimme ja nauroimme. Neiti Forsyte tulee menemään pitkälle.»

Heimonsa tarkkavaistoisena tyttärenä Francie oli pannut asiakseen tutustua oikeihin ihmisiin, sellaisiin, jotka voivat kirjoittaa hänestä ja puhua hänestä ja jotka liikkuivat seurapiireissä myöskin. Hän luetteloi hengessään ihmiset ja tiesi tarkoin, milloin hänen oli käytettävä viehätysvoimaansa. Hän ei myöskään päästänyt näkyvistä palkkioitten ylenevää asteikkoa, mikä hänen silmissään merkitsi tulevaisuutta. Tällä tavoin hän hankki itselleen yleistä arvonantoa.

Kerran, kun hänen mieltään oli järkyttänyt rakastuminen — sillä Rogerin elämän pääsuunta, joka oli ollut eheäsydämistä kiinteimistöjen kokoamista, oli aiheuttanut hänen ainoassa tyttäressään taipumuksen antautua tunteen valtaan — hän oli ryhtynyt suureen ja vilpittömään työhön ja valinnut muodoksi viulusonaatin. Tämä oli hänen tuotteistaan ainoa, joka teki Forsytet levottomiksi. He tunsivat heti, että se ei menisi kaupaksi.

Roger, joka oli sangen tyytyväinen älykkääseen tyttäreensä ja joka usein viittasi hänen itse ansaitsemiensa taskurahojen runsauteen, oli harmissaan viulusonaatista.

»Sellaista roskaa», sanoi hän. Frances oli lainannut Euphemialta nuoren Flageolettin soittamaan sitä Prince's Gardensin salongissa.

Itse asiassa Roger oli oikeassa. Se oli roskaa, mutta — harmillista kyllä — sellaista roskaa, joka ei mennyt kaupaksi. Niinkuin jokainen Forsyte tietää, ei kaupaksimenevä roska olekaan roskaa — kaukana siitä!

Ja kuitenkin, huolimatta siitä terveestä periaatteesta, joka määrittelee taideteoksen arvon myynnin perustuksella, eräät Forsytet — täti Hester esimerkiksi, joka oli aina ollut soitannollinen — ei voinut olla valittamatta sitä, että Francien musiikki ei ollut »klassillista», ja samaa he sanoivat hänen runoistaan. Mutta Hester täti sanoi myös, ettei tähän aikaan ilmestynytkään oikeata runoutta, kaikki runot olivat vain »keveitä pikkunäperryksiä». Kukaan ei voinut kirjoittaa sellaista kuin »Kadotettu Paratiisi» tai »Childe Harold», mistä molemmista sai sen tunteen, että todella oli lukenut jotakin. Oli kuitenkin mukavaa, että Franciella oli jotakin askartelua — toisten tyttöjen hukatessa rahaa kaupoissa hän istui kotona ja teki rahaa! Ja sekä Hester täti että Juley täti olivat aina valmiit kuulemaan uusinta kertomusta siitä, kuinka Francie oli saanut palkkionsa kohoamaan.

He kuuntelivat nytkin, ja saman teki Swithin, vaikka ei ollut kuuntelevinaan — nuo nuoret ihmiset puhuivat niin nopeasti ja epäselvästi, ettei hän koskaan saanut selvää heidän sanoistaan!

»Minä en sitten käsitä kuinka sinä osaat», sanoi rouva Septimus. »Minä en ikinä maailmassa uskaltaisi!»

Francie hymyili keveästi. »Minä olen paljon mieluummin tekemisissä miesten kuin naisten kanssa. Naiset ovat niin ilkeitä!»

»Eihän toki, rakkaani», huudahti rouva Small.

Euphemia puhkesi hiljaiseen nauruun, joka päättyi kirkaisuihin, kuten aina, ja sanoi ikäänkuin häntä olisi kuristettu: »Oi, sinä otat minut hengiltä jonakin päivänä, täti pieni.»

Swithin ei katsonut välttämättömäksi nauraa, hän ei sietänyt ihmisiä, jotka nauroivat, kun hän itse ei keksinyt mitään naurun syytä. Itse asiassa hän ei sietänyt koko Euphemiaa, josta hän aina puhui tähän tapaan »Nickin tytär, mikä hänen nimensä nyt onkaan — se kalpea?» Hän oli ollut vähällä joutua Euphemian kummiksi — olisi joutunutkin, jollei olisi niin lujasti asettunut vastustamaan hänen ulkomaalaista nimeään. Hän vihasi kummiksi joutumista. Swithin sanoi siis Francielle arvokkaasti: »Kaunis ilma — hm — vuodenaikaan nähden.» Mutta Euphemia, joka tiesi erittäin h yvin, että Swithin setä oli kieltäytynyt tulemasta hänen kummikseen, kääntyi Hester tätiin ja alkoi kertoa, kuinka hän oli nähnyt Irenen — rouva Soamesin — Kirkko- ja Kauppayhtiössä.

»Oliko Soames hänen kanssaan?» kysyi Hester täti, jolle rouva Small ei ollut vielä ehtinyt kertoa tapausta.

»Soames hänen kanssaan? Tietysti ei.»

»Oliko hän siis yksin ulkona Lontoossa?»

»Ei toki, herra Bosinney oli hänen kanssaan. Irene oli täydellisen hyvin puettu.»

Mutta Swithin, kuullessaan Irenen nimen, katsoi ankarasti Euphemiaan, joka totta puhuen ei koskaan näyttänyt miltään puvussaan, oli hänen yllään sitten mitä hyvänsä, ja sanoi:

»Puettuna hienon naisen tavoin, otaksun. Häntä on ilo katsella.»

Sinä hetkenä ilmoitettiin James ja hänen tyttärensä. Dartie, jota kovin oli alkanut janottaa, oli sanonut saaneensa vastaanoton hammaslääkäriltä ja noustuaan vaunuista Marble Archin kohdalla istahtanut ajurinrattaille ja oli jo asettunut ikkunapöytänsä ääreen klubiinsa Piccadillyllä.

Hänen vaimonsa — kertoi hän klubiveikoilleen — olisi tahtonut hänet mukaan joillekin vierailuille. Se ei ollut hänen makuunsa — ei oikein. Hahahaa!

Hän huusi tarjoilijaa ja lähetti hänet halliin katsomaan kuka oli voittanut puoli viiden kilpa-ajot. Hän sanoi olevansa väsynyt kuin koira, ja se oli totta, hän oli ajellut kaiken iltapäivää vaimonsa kanssa »näyttelyissä». Oli viimein kuitenkin hypännyt pois. Täytyihän miehen elää omaa elämäänsä.

Samana hetkenä, katsellessaan ulos ikkunasta — hän piti tästä pöydästä, josta saattoi nähdä kaikki ohikulkijat — hän sattui onnettomuudeksi tai kenties onneksi huomaamaan Soamesin hahmon, joka pyrki hiljalleen kadun poikki Green Parkin puolelta ilmeisesti aikoen tulla sisään, sillä myöskin Soames kuului »Iseeum-klubiin.»

Dartie hyppäsi pystyyn, sieppasi lasinsa, mutisi jotakin »tuosta puoli viiden kilpailusta» ja poistui nopeasti pelihuoneeseen, johon Soames ei koskaan tullut. Täällä, himmeässä valossa, täydellisesti eristettynä, hän eli omaa elämäänsä puoli kahdeksaan, jolloin hän tiesi Soamesin varmasti lähteneen klubista.

Ei kävisi laatuun, niin toisti hän itselleen aina, kun kiusaus liittyä ikkunapöytien äärellä pakinoiviin yltyi liian voimakkaaksi, ei kerta kaikkiaan kävisi laatuun panna toimeen kohtausta Winifredin kanssa nyt, kun hänen raha-asiansa olivat niin huonot ja »vanha herra» (James) pahalla tuulella aina tuosta öljyosake-jutusta saakka.

Jos Soames näkisi hänet klubilla, tulisi epäilemättä tiedoksi, että hän ei ollut käynytkään hammaslääkärillä. Hän ei käsittänyt kuinka perheasiat »tulivat tiedoksi» niin pian. Hän istui levottomana vihreällä verhottujen pelipöytien keskellä, olivinväriset kasvot rypyssä, toinen ruutuinen housunpolvi nostettuna toisen päälle, kiiltonahkakengät loistaen hämärässä, ja mietti etusormeaan pureskellen mistä hitosta saisi rahaa, jos Erotic ei voitaisikaan Lancashire-kilpailuissa.

Hänen ajatuksensa kääntyivät synkeinä Forsyteihin. Oli sekin joukkoa! Heiltä ei saanut kerrassaan mitään — ei ainakaan ilman suuria vaikeuksia. He olivat niin s — saamarin pikkumaisia raha-asioissa, ei ainoatakaan urheilijaa koko joukossa, jollei kenties George. Tuo Soames esimerkiksi sai melkein kohtauksen, jos pyysi häneltä viheliäistä vippiä, tai jollei hän saanut kohtausta, katsoi hän toiseen hymyillen tuota kirottua ylimielistä hymyään ikäänkuin sitä olisi kadotettu sielu vain siksi, että oli rahapulassa.

Ja tuo Soamesin vaimo sitten (Dartielle tuli tahtomattaan vesi suuhun), hänen kanssaan Dartie oli koettanut olla hyvissä väleissä, niinkuin kauniin kälyn ainakin, mutta paha hänet periköön, jos tuo — (hän käytti hengessään rumaa sanaa) — koskaan suvaitsi puhua hänelle mitään, ja hän katsoikin lankoonsa ikäänkuin tämä olisi lokaa — ja kuitenkin sama nainen saattoi mennä sangen pitkälle, siitä hän löisi korkean vedon. Hän tunsi naiset, noin lempeitä silmiä ja kaunista vartaloa ei annettu turhan vuoksi, minkä Soames pian saisi huomata, jos oli mitään perää siinä, mitä hän oli kuullut tuosta herra Merirosvosta.

Dartie nousi tuoliltaan, käveli huoneen poikki ja pysähtyi marmorisen tulisijan yläpuolella olevan peilin eteen. Siinä hän seisoi kauan katsellen peilistä kasvojensa kuvaa. Vahattuine tummine viiksineen ja pienine hienostuneille poskiparran alkuineen ne näyttivät kuin pellavaöljyllä voidelluilta, niinkuin muutamien miesten tyyppiin kuuluu. Hän huomasi surukseen lupaavan näppylänäkin toisella sivulla käyrähköä, lihavaa nenäänsä.

Tällä välin vanha Jolyon oli huomannut tuon ainoan tyhjän tuolin Timothyn mukavassa salongissa. Hänen tulonsa oli ilmeisesti katkaissut keskustelun, ja vääjäämätön nolous oli vallalla. Juley täti pyrki tunnetulla hyväntahtoisuudellaan auttamaan tilanteen ennalleen.

»Niin, Jolyon», sanoi hän, »me juuri sanomme, että sinä et ole ollut täällä pitkään aikaan, mutta emmehän me saa sitä ihmetellä. Sinulla tietysti on työtä? James juuri sanoi, kuinka kiireellinen aika vuodesta —»

»Sanoiko hän?» sanoi vanha Jolyon ja katsoi Jamesiin tiukasti. »Ei olisi puoleksikaan niin paljon kiirettä, jos jokainen hoitaisi omat asiansa.»

James torkkui matalalla tuolilla, jolta hänen jalkansa nousivat kuin ylämäkeen. Hän alkoi muutella niitä levottomana ja polki toisella niistä kissaa, joka epäviisaasti kyllä oli etsinyt turvaa vanhasta Jolyonista hänen luonaan.

»Kas, teillä on täällä kissa», sanoi hän loukkaantuneella äänellä vetäen hermostuneena pois jalkansa, jonka hän tunsi likistävän tuota pehmeätä, karvaista ruumista.

»Montakin», sanoi vanha Jolyon katsellen toisesta toiseen, »minä poljin juuri yhtä.»

Hiljaisuus seurasi.

Sitten rouva Small, väännellen sormiaan ja katsellen ympärilleen intomielisen tyvenesti, kysyi: »Entä kuinka voi rakas June?»

Huumorin tuikahdus välähti vanhan Jolyonin totisuudessa. Ihmeellinen nainen tuo Juley! Ei kukaan vetänyt vertoja hänelle väärän asian sanomisessa.

»Huonosti», sanoi hän. »Lontoo ei sovi hänelle — liian paljon väkeä, liian paljon juorua ja jupinaa.» Hän sanoi sanansa painokkaasti ja katseli taaskin Jamesia kasvoihin.

Kukaan ei puhunut.

Kaikilla oli se tunne, että oli liian vaarallista yrittää mihinkään suuntaan tai huomauttaa mitään. Jotakin siitä uhkaavan kohtalon tunteesta, joka valtaa katselijan kreikkalaista draamaa esitettäessä, oli tullut tuohon täyteenahdettuun huoneeseen, noitten valkotukkaisten, lievetakkisten vanhojen miesten ja muodikkaasti puettujen naisten keskuuteen, jotka kaikki olivat samaa verta ja joitten kaikkien välillä oli epämääräistä yhtäläisyyttä.

Eipä siltä, että he olisivat olleet siitä tietoisia — sellaisten kohtalokkaitten, katkerien henkien vierailu vain tunnetaan.

Sitten Swithin nousi. Hän ei tahtonut jäädä tällaisen mielialan vallitessa. — Hän ei vain antaisi kenenkään nujertaa itseään! Hän liikehti huoneen läpi tavallistakin juhlallisempana ja sanoi kädestä hyvästi jokaiselle erikseen.

»Sanokaa terveisiä Timothylle, että hän lellittelee itseään liikaa», sanoi hän. Sitten hän kääntyi Francieen, joka hänen mielestään oli »tyylikäs», ja lisäsi: »Tule ajelemaan minun kanssani jonakin päivänä.» Mutta tämä manasi esille muiston tuosta toisesta tapausrikkaasta ajelusta, josta oli ollut niin paljon puhetta, ja hän seisoi hetkisen aivan hiljaa, silmät lasimaisina, ikäänkuin tajutakseen omien sanojensa merkityksen, sitten hän äkkiä muisti, että hän ei välittänyt rahtuakaan ja kääntyi vanhaan Jolyoniin: »No, hyvästi, Jolyon! Sinun ei pitäisi lähteä ulos ilman päällystakkia, sinä saat lonkkasärkyä tai jotakin muuta sellaista!» Ja potkaisten hiljaa kiiltonahkakenkänsä kärjellä kissaa hän kuljetti valtavan ruhonsa pois.

Kun hän oli lähtenyt, katsoivat kaikki salaa toisiinsa nähdäkseen, kuinka muut olivat ottaneet sanan »ajelu» — tuon kuuluisaksi käyneen sanan, joka oli saanut niin valtavan merkityksen ollen ainoa niin sanoaksemme virallinen uutinen, joka voitiin asettaa yhteyteen tuon epämääräisen ja kolkon, perhekielille tarrautuneen huhun kanssa.

Euphemia antautui mielijohteen valtaan ja sanoi lyhyesti nauraen: »Onpa hyvä, ettei Swithin setä kutsu minua ajelulle.»

Rouva Small, rauhoittaakseen häntä ja hälventääkseen mahdollisen pienen hämmingin, vastasi: »Rakkaani, hän vie kernaasti ajelulle jonkun, joka on hyvin puettu, josta hänellä on kunniaa. Minä en koskaan unohda sitä kertaa, jolloin hän kutsui minut. Se oli elämys!» Ja hänen pöhöttyneille vanhoille kasvoilleen levisi hetkeksi omituinen tyytyväisyys. Sitten ne hervahtivat, ja hän sai kyyneleet silmiin. Hän ajatteli sitä ajelua, jonka hän kauan sitten oli tehnyt Septimus Smallin kanssa.

James, joka oli vaipunut takaisin hermostuneeseen mietiskelyynsä matalalla tuolilla, tempautui äkkiä pystyyn: »Lystikäs mies, tuo Swithin», sanoi hän, mutta ei koko sydämestään.

Vanhan Jolyonin hiljaisuus, hänen ankarat silmänsä pitivät kaikkia lamaannuksen vallassa. Hän itse oli levoton omien sanojensa vaikutuksesta — se näytti syventävän tuon huhun merkitystä, jota hän oli tullut tekemään tyhjäksi — mutta suuttunut hän oli vieläkin.

Hän ei ollut vielä selvä heistä. Ei, ei — hän antaisi heille vielä letkauksen tai pari.

Hän ei tahtonut letkauttaa veljentyttäriään, hänellä ei ollut mitään riitaa heidän kanssaan — nuori ja edustavannäköinen nainen aina vetosi vanhan Jolyonin suopeuteen — mutta tuo James, ja — kenties vähemmässä määrässä — nuo toiset ansaitsivat kaiken minkä voivat saada. Ja hän kysyi myöskin Timothya.

Ikäänkuin aavistaen jonkin vaaran uhkaavan nuorempaa veljeä Juley täti äkkiä tarjosi Jolyonille teetä. »Tuolla sitä on», sanoi hän, »kylmää ja pahaa kylläkin, se odottaa sinua ruokasalissa, mutta Smither saa laittaa sinulle uutta.»

Vanha Jolyon nousi. »Ei kiitos», sanoi hän katsellen suoraan Jamesiin, »minulla ei ole aikaa teenjuontiin ja — skandaalijuttuihin ja sen semmoisiin. Minun on aika lähteä kotiin. Hyvästi, Julia, hyvästi, Hester, hyvästi, Winifred.»

Ilman sen juhlallisempaa hyvästiä hän marssi ulos.

Vuokravaunuissa hänen kiukkunsa haihtui, sillä sellaista hänen suuttumuksensa aina oli — kun hän oli saanut purkaa sitä, haihtui se. Hänen mielensä tuli ankeaksi. Hän oli tukkinut heidän suunsa, mutta millä hinnalla! Sillä, että hän nyt varmaan tiesi tuon huhun, jota hän oli tullut kumoamaan, olevan totta. June oli hyljätty, tuon miehen pojan vaimon vuoksi! Hän tunsi, että huhu oli totta, ja koetti karkaista itsensä käyttäytymään ikäänkuin se ei olisi totta, mutta kipu, jonka hän kätki tähän päätökseen, alkoi hitaasti, varmasti muuttua sokeaksi vihamielisyydeksi Jamesia ja hänen poikaansa kohtaan.

Nuo kuusi naista ja yksi mies, jotka olivat jääneet saliin, alkoivat puhella niin luontevasti kuin saattoivat tällaisen tapauksen jälkeen, sillä vaikka jokainen heistä tiesi tosiasiaksi, että hän ei ikinä puhunut skandaalijuttuja, tiesi joka-ainoa niinikään, että kuusi muuta kyllä puhui, ja kaikki olivat suuttuneita ja tunsivat kärsineensä tappion. James yksin vaikeni, järkytettynä sielunsa pohjia myöten.

Sitten Francie sanoi: »Tiedättekö, minusta Jolyon setä on kauheasti muuttunut viime vuodesta. Mitä sinä arvelet, Hester täti?»

Hester täti teki pienen torjuvan liikkeen. »Oi, kysy Juley tädiltä», sanoi hän. »Minä en tiedä.»

Kukaan muu ei pelännyt myöntää, ja James mutisi synkeänä lattiaan tuijottaen: »Hän ei ole puoltakaan siitä mitä hän oli.»

»Minä olen pannut sen merkille jo pitkän ajan kuluessa», sanoi Francie.
»Hän on peloittavasti vanhentunut.»

Juley täti pudisti päätään, hänen kasvonsa olivat äkkiä menneet kokonaan lerpalleen.

»Rakas Jolyon parka», sanoi hän, »jonkun pitäisi nähdä se hänen puolestaan.»

Tuli taaskin hiljaisuus, sitten kaikki viisi vierasta nousi yhtä aikaa lähteäkseen, ikäänkuin heitä olisi kauhistuttanut jäädä yksin toisten jälkeen.

Rouva Small, Hester täti ja kissa jäivät vanhaan rauhaansa, ja kaukaa kuuluva oven sulkeutuminen ilmaisi Timothyn tulon.

Samana iltana, kun Hester täti oli juuri mennyt nukkumaan takimmaiseen makuuhuoneeseen, joka oli ollut Juley tädin, ennenkuin Juley täti otti haltuunsa Ann tädin huoneen, avautui ovi ja rouva Small astui sisään, vaaleanpunainen yömyssy päässä, kynttilä kädessä. »Hester», sanoi hän. »Hester.»

Hester täti kahisutti hiljaa lakanaansa.

»Hester», toisti Juley täti ollakseen ihan varma siitä, että oli saanut toisen hereille, »minä olen niin huolissani rakkaan Jolyon raukan vuoksi. Mitä» — Juley täti viipyi tässä sanansa — »luulet, että pitäisi tehdä?»

Hester tädin lakana kahisi taaskin, hänen äänensä kuului heikosti pyytävältä: »Tehdä? Kuinka minä tietäisin?»

Juley täti kääntyi tyytyväisenä pois, sulki oven erikoisen hiljaa, ettei häiritsisi Hester kultaa, mutta kadotti otteensa ja antoikin sen paukahtaa.

Tultuaan takaisin omaan huoneeseensa hän seisoi ikkunassaan katsellen kuuta, joka paistoi yli puiston puitten, musliiniverhon raosta — verhot olivat muuten tiukasti suljetut, ettei kukaan näkisi. Ja siinä, kasvot pyöreinä ja lerpallaan vaaleanpunaisen yömyssyn alla, silmät kosteina, hän ajatteli »rakasta Jolyonia», joka oli niin vanha ja niin yksinäinen, ja kuinka hän voisi olla hyödyksi veljelleen, ja kuinka Jolyon rupeaisi pitämään hänestä niinkuin ei kukaan ollut pitänyt sen jälkeen kuin Septimus parka erkani täältä.

8. TANSSIAISET ROGERILLA

Rogerin talo Prince's Gardenissa oli loistavasti valaistu. Oli hankittu suuri määrä vahakynttilöitä, jotka oli asetettu kristallisiin kruunuihin, ja pitkän, kaksiosaisen salongin parkettilattia kuvasti näitä tähtisikermiä. Huone oli saatu todella tilavannäköiseksi siirtämällä kaikki huonekalut yläkertaan ja reunustamalla seinät noilla omituisilla sivistyksen tuotteilla, joita sanotaan tabureteiksi.

Etäisessä nurkassa palmujen keskellä oli piano, jonka nuottitelineellä oli avattuna kappale »Kensingtonin karkeloa.»

Roger oli vastustanut soittokuntaa. Hän ei vähääkään ymmärtänyt, mitä sillä tehtäisiin. Hän ei aikonut kustantaa sellaista, ja sillä hyvä. Francien (äiti, jolle Roger jo kauan sitten oli hankkinut kroonillisen vatsakatarrin, meni vuoteeseen tällaisissa tilaisuuksissa) oli ollut pakko tyytyä vahvistamaan pianoa nuorella miehellä, joka soitti torvea, ja hän oli järjestänyt palmut niin, että jokainen, joka ei katsonut syvälle asioihin, saattoi kuvitella useampien soittajien piilevän siellä. Hän päätti käskeä heitä soittamaan kovaa — torvesta sai paljon musiikkia irti, jos soittaja vain pani siihen sielunsa.

Hän oli vihdoinkin, niinkuin sivistyneemmällä Amerikan kielellä sanotaan, »selvä» — oli läpäissyt tuon kiusallisen hätäkeinojen labyrintin, joka on läpäistävä, ennenkuin muodinmukainen esiintyminen voidaan yhdistää Forsyten terveeseen taloudenhoitoon. Laihana mutta loistavana maissinvärisessä puvussaan, paljon tylliä olkapäillä, hän kulki paikasta paikkaan ja silmäili kaikkea.

Vartavasten hankitulle hovimestarille (Roger piti vain palvelustyttöjä) hän puhui viineistä. Ymmärsikö hän nyt oikein, että herra Forsyte tahtoi kaksitoista Whiteleyltä ostettua samppanjapulloa avattaviksi? Mutta jos samppanja loppui kesken (hän ei kyllä luullut sen loppuvan, useimmat naiset kuitenkin joivat vettä), mutta jos se loppuisi, saisi hän turvautua samppanjabooliin ja tulla toimeen parhaansa mukaan.

Francien mielestä oli sietämätöntä puhua tällaista hovimestarille, se oli niin alapuolella hänen arvonsa, mutta mitä muutakaan voi tehdä, kun isä kerran oli sellainen? Roger, tehtyään itsensä kyllin epämiellyttäväksi tanssin aikana, tulisi sitten punakkana, ulkonevine otsineen, ikäänkuin hän olisi järjestänyt kaiken, hymyilisi ja luultavasti veisi kauneimmat naiset illallispöytään, ja kahdelta, juuri kun tanssi olisi parhaassa vauhdissa, hän menisi salaa soittajien luo, käskisi heitä soittamaan »God save the Queen» ja lähtemään tiehensä.

Francie toivoi hurskaasti, että isä pian väsyisi ja painuisi vuoteeseen.

Hänen kolme tai neljä parasta tyttöystäväänsä, jotka olivat vieraina talossa näitten tanssiaisten kunniaksi, olivat yhdessä hänen kanssaan nauttineet eräässä hyljätyssä yläkerran huoneessa teetä ja kylmää kananpoikaa, jotka tarjottiin kiireisesti. Miehet oli lähetetty päivälliselle Eustacen klubiin, heidän tiettävästi piti saada kunnollinen ruokansa.

Lyönnilleen kello yhdeksän saapui rouva Small yksin. Hän pyysi kaunopuheisesti anteeksi Timothyn poissaoloa, mutta ei maininnut sanaakaan Hesteristä, joka viime hetkessä oli ilmoittanut tahtovansa jäädä rauhaan. Francie otti hänet vastaan vuolaasti ja asetti hänet tuoliin jättäen hänet siihen istumaan yksinäisenä ja nyrpeänä lavendelinvärisessä silkissään — ensi kerran Annin kuoleman jälkeen hänellä oli värillinen puku.

Parhaat tyttöystävät tulivat nyt huoneistaan, jokaisella kuin taikajärjestelyn kautta erivärinen puku, mutta kullakin sama tyllin runsaus olkapäillään ja povellaan — sillä heidän kohtalonaan oli olla tytöiksi liian laihoja. Heidät saatettiin kaikki rouva Smallin luo. Kukaan ei viipynyt hänen seurassaan muuta kuin pari sekuntia, he ryhmittyivät yhteen, juttelivat ja hypistelivät ohjelmiaan ja vilkuilivat salaa ovelle odotellen ensimmäisen miehen ilmaantumista.

Sitten saapui ryhmässä joukko Nicholaslaisia, täsmällisinä kuten aina — se oli Ladbroke Groven korkeinta muotia; ja kohta heidän takanaan Eustace tovereineen, synkeänä ja tupakantuoksuisena.

Nyt tuli kolme tai neljä Francien ihailijaa peräkkäin — hän oli ottanut jokaiselta lupauksen tulla aikaisin. He olivat kaikki sileiksiajeltuja ja vilkkaita — se oli tuota erikoista nuoren miehen vilkkautta, joka oli hiljattain vallannut Kensingtonin. He eivät näyttäneet vähääkään häiriytyvän toinen toistensa läsnäolosta. Jokaisella oli ulkonevat kravatinpäät, valkoiset liivit ja kirjaillut sukat. Ja jokainen oli piilottanut nenäliinan kalvosimeen. He liikkuivat hilpeinä, kukin varustettuna ammattimaisella iloisuudella ikäänkuin olisi tullut suorittamaan suuria tekoja. Tanssiessa olivat heidän kasvonsa kaukana tuosta tanssivan englantilaisen perimätavallisesta juhlallisuudesta, vastuuttomat, hurmaavat, huolettomat; he lennättivät ja pyörittivät pariaan aika vauhtia pitämättä turhantarkkaa lukua soiton tahdista.

Toisia tanssittajia he katselivat kepeän ylenkatseellisesti — he, kevyt prikaati, satojen Kensingtonin »hippojen» sankarit, joilta yksin voi toivoa oikeata käyttäytymistä ja hymyä ja astuntaa.

Tämän jälkeen virta taajeni. Kaitsijat asettuivat ovea vastapäätä olevalle seinustalle, tanssiva aines täytti pian salin pyörteillään.

Miehiä oli niukasti, ja seinäkoristeilla oli tuo erikoinen, intomielinen ilmeensä, tuo kärsivällinen, katkerahko hymynsä, joka näytti sanovan: »Oi, ei, älä narraa minua, kyllä minä tiedän, ettet aio tulla hakemaan minua. Sitä tuskin voisin odottaa.» Ja Francie suostutteli jotakin ihailijaansa tai jotakin muuta parratonta poikaa: »Kas niin, minun mielikseni antakaa minun esittää teidät neiti Pinkille, hän on oikein herttainen tyttö!» Ja Francie kuljetti nuorukaisen paikalle ja sanoi: »Neiti Pink — herra Gathercole. Voitko varata hänelle tanssin?» Silloin neiti Pink hymyili väkinäistä hymyään, punastui vähän ja vastasi: »Oi, enköhän!» Ja varjostaen tyhjää korttiaan hän kirjoitti siihen Gathercolen nimen ja luki sen siitä innokkaasti nuorukaisen ehdottaman tanssin, noin toisen ylimääräisen, kohdalta.

Mutta kun nuorukainen oli mumissut, että on kuuma, ja kadonnut, hän palasi toivottomaan odotukseensa, hymyilemään kärsivällistä, katkerahkoa hymyään.

Äidit, leyhytellen hitaasti viuhkojaan, pitivät silmällä tyttäriään, ja heidän silmistään voi lukea noiden tytärten onnen tarinan. He itse saivat tunti tunnilta istua kuolemanväsyneinä, hiljaisina tai suonenvedontapaisesti puhellen, mutta mitä siitä niinkauan kuin tytöillä oli hauskaa! Mutta nähdä heidät laiminlyötyinä ja syrjässä! Oi, he hymyilivät, mutta heidän silmänsä surmasivat kuin haavoitetun joutsenen silmät, he olisivat tahtoneet iskeä nuoren Gathercolen keikarimaisten housujen höllään paikkaan ja vetää hänet tytärtensä luo — senkin marakatin!

Ja kaikki elämän julmuudet ja kovuudet, sen paatos ja sen mahdollisuuksien epätasaisuus, sen turhamaisuus, epäitsekkyys ja kärsivällisyys, kaikki oli edustettuna tämän Kensingtonin tanssisalin taistelukentällä.

Siellä täällä oli myöskin rakastavaisia — ei ihailijoita sellaisia kuin Francien, jotka ovat oma luokkansa — vaan yksinkertaisesti rakastuneita, jotka vavisten, punastuvina ja hiljaisina etsivät toisiaan ohimenevin silmäyksin, koettivat kohdata ja koskettaa toisiaan tanssin pyörteissä ja silloin tällöin tanssiessaan yhdessä hämmästyttivät satunnaista katselijaa silmiensä kirkkaudella.

Ei sekuntiakaan ennen kymmentä saapui James, saatossaan Emily, Rachel, Winifred (Dartie oli jätetty kotiin, koska hän edellisellä kerralla oli juonut liian paljon samppanjaa Rogerilla), ja nuorin, Cicely, joka esiintyi ensi kerran seuraelämässä. Heidän jälkeensä tulivat ajurilla Soames ja Irene, jotka olivat syöneet päivällistä isänkodissa.

Kaikilla näillä naisilla oli olkanauhat eikä mitään tylliä — ihon rohkeammasta paljastamisesta näki heti, että he tulivat muodikkaammalta puolelta puistoa.

Soames vetäytyi syrjään tanssivien kosketuksesta ja asettui seinustalle. Kalpea hymy huulillaan hän seisoi ja katseli. Valssi toisensa jälkeen alkoi ja päättyi, pari toisensa jälkeen liukui ohi hymyillen, nauraen ja puhellen katkonaisesti tai taas suljetuin huulin, silmät etsien joukosta jotakin, tai hiljaisina, puoliavoimin huulin, katse vajonneena toisen katseeseen. Ja juhlan lemu, kukkien, hiusten ja naisten haju vesien tuoksu nousi tukahduttavana kesäyön kuumuudesta.

Hiljainen, hieman ylenkatseellinen Soames ei näyttänyt panevan merkille mitään, mutta silloin tällöin, hänen silmiensä löytäessä etsimänsä, ne kiintyivät johonkin kohtaan tuossa liikkuvassa ihmisjoukossa, ja hymy kuoli hänen huuliltaan.

Hän ei tanssinut kenenkään kanssa. Muutamat miehet tanssivat vaimojensa kanssa; hänen sopivaisuuden tajunsa ei ollut sallinut hänen tanssia Irenen kanssa heidän mentyään naimisiin, ja Forsytein Jumala tietänee, oliko se hänelle huojennus vai eikö.

Irene kulki ohi tanssien toisten miesten kanssa, hänen iriksensininen pukunsa liukui Soamesin jalkojen edestä. Hän tanssi hyvin, ja Soames oli väsynyt kuulemaan naisten sanovan happamasti hymyillen: »Kuinka kauniisti vaimonne tanssii, herra Forsyte — on oikein ilo katsella häntä!» Väsynyt vastaamaan heille syrjäsilmäyksin: »Niinkö arvelette?»

Eräs nuori pari leyhytteli viuhkaa vallan lähellä, ja siitä tuli epämiellyttävää vetoa. Francie ja eräs hänen ihailijansa seisoivat lähellä. He puhuivat rakkaudesta.

Hän kuuli takaa Rogerin äänen, joka antoi palvelijalle määräyksen illallisesta. Kaikki oli erittäin toisluokkaista! Hän toivoi, ettei olisi tullut ollenkaan! Hän oli kysynyt Ireneltä tahtoiko tämä, että hän tulisi, ja Irene oli vastannut hymyillen tuota hymyään, joka voi tehdä toisen hulluksi: »En toki.»

Minkätähden hän oli tullut? Viimeisenä neljännestuntina hän ei ollut edes nähnyt Ireneä. Tuossa tuli George klovninnaamoineen häntä kohti. Oli liian myöhäistä päästä pakoon.

»Oletko nähnyt Merirosvoa?» kysyi tuo julkea narri. »Hän on sotapoluilla — tukka leikattu ja vaikka mitä.»

Soames sanoi, että hän ei ollut nähnyt, kulki huoneen poikki, joka tanssien lomassa sattui olemaan melkein tyhjänä, meni parvekkeelle ja katsoi alas kadulle.

Eräät vaunut olivat tuoneet myöhäisiä juhlavieraita, ja oven ulkopuolella vetelehti noita Lontoon katujen kärsivällisiä katselijoita, joita valot ja musiikki vetävät puoleensa. Heidän ylöspäinkääntyneet kasvonsa, jotka näyttivät kalpeilta mustia ja likaisia pukuja vastaan, näyttivät tylsän odottavilta, ja Soamesia suututti. Minkätähden heidän sallittiin seisoa siinä, miksi ei poliisi ajanut heitä pois?

Mutta poliisi ei näyttänyt huomaavan heitä; hän seisoi hajareisin kivitykselle levitetyn punaisen maton syrjällä ja hänen kasvoillaan, joita kypärä kehysti, oli sama töllistävä odotus kuin heilläkin.

Parvekkeen ristikkojen läpi Soames näki kadun toisella puolella olevien oksien kiiltävän katulyhdyn valossa ja hiljaa liikkuvan iltatuulessa. Taampaa näkyi talojen yläkertojen valot, jotka olivat kuin silmiä puutarhan tummassa hiljaisuudessa, ja kaiken yläpuolella oli tuo ihmeellinen Lontoon taivas, johon lukemattomien lamppujen valot heijastuivat, holvi, jonka tähtivaloon ihmisten tarpeet ja kuvitelmat taittuvat — loiston ja kurjuuden kuvastin, joka ilta illalta levittää ystävällistä ivaansa penikulmamääriin taloja ja puutarhoja, linnoja ja hökkeleitä, yli Forsytein, poliisien ja kadun kärsivällisten katselijain.

Soames kääntyi pois ja katsoi piilopaikastaan valaistuun huoneeseen. Ulkona oli viileämpi. Hän näki viimeisten tulokkaitten, Junen ja hänen isoisänsä, astuvan sisään. Mikä oli saanut heidät myöhästymään näin? He seisoivat oviaukossa. He näyttivät uupuneilta. Että setä Jolyon olikin ulkona tähän aikaan yöstä! Miksi ei June ollut tullut hakemaan Ireneä, niinkuin tavallisesti? Ja hänen mieleensä tuli äkkiä, ettei hän ollut nähnyt jälkiäkään Junesta pitkiin aikoihin.

Hän katseli tytön kasvoja välinpitämättömänä ja häijysti, hän näki niitten muuttavan väriä, käyvän niin kalpeiksi, että hän luuli tytön kaatuvan, sitten leimahtavan purppuranpunaisiksi. Kääntyessään katsomaan mitä June oli nähnyt, hän huomasi vaimonsa, joka Bosinneyn käsipuolessa tuli salin toisessa päässä olevasta talvipuutarhasta. Hänen silmänsä olivat kiintyneet Bosinneyn silmiin ikäänkuin hän juuri vastaisi tämän tekemään kysymykseen, ja Bosinney katsoi häneen innokkaasti.

Soames katsoi taaskin Junea. Hänen kätensä oli vielä vanhan Jolyonin käsivarrella, hän näytti pyytävän jotakin. Soames näki yllättyneen ilmeen setänsä kasvoilla, sitten he kääntyivät ja lähtivät ovesta ulos kadoten hänen näkyvistään.

Soitto alkoi taas — valssi — ja Soames odotti ikkunakomerossaan hiljaisena kuin patsas, liikkumattomin kasvoin, mutta hymy huulilta oli kadonnut. Nyt hänen vaimonsa ja Bosinney tanssivat ohi tuskin kyynärän päässä pimeästä ikkunakomerosta. Hän tunsi sen gardenian tuoksun, jota Irene käytti, näki hänen povensa nousun ja laskun, hänen silmiensä ikävän, hänen raollaanolevat huulensa ja ilmeen, joka oli hänelle outo. He tanssivat ohi hitaasti, keinuvassa tahdissa, ja Soamesista näytti, että he painautuivat toisiinsa. Hän näki Irenen nostavan katseensa, pehmeän ja tumman, Bosinneyhin ja painavan sen taas alas.

Soames palasi hyvin kalpeana parvekkeelle, nojautui kaiteeseen ja katsoi alas puistoon. Samat olennot töllistelivät vielä tympeän itsepintaisina valoihin, poliisin kasvot olivat myöskin kääntyneet ylöspäin ja tuijottivat, mutta hän ei nähnyt niistä mitään. Alhaalla eräät vaunut ajoivat esiin, kaksi olentoa nousi niihin ja lähti pois…

Sinä iltana June ja vanha Jolyon olivat syöneet päivällistä tavalliseen aikaan. Tyttö oli korkeakauluksisessa arkipuvussaan, vanha Jolyon ei ollut muuttanut pukua.

Aamiaisilla hän oli puhunut tanssiaisista setä Rogerilla, hän olisi tahtonut mennä, hän ei tyhmää kyllä ollut pyytänyt päästä kenenkään seurassa. Nyt oli liian myöhäistä.

Vanha Jolyon nosti terävät silmänsä. Oli aina ollut itsestään selvää, että June oli mennyt tanssiaisiin Irenen kanssa! Ja hän kiinnitti tyttöön tarkkaavaisen katseen ja kysyi: »Miksi et lähde Irenen kanssa?»

Ei! June ei tahtonut pyytää Ireneä, hän lähtisi nyt vain jos — jos isoisä tahtoisi kerran tulla — pieneksi aikaa!

Hänen katseensa oli ollut niin kiihkeä ja niin nääntynyt, että vanha Jolyon oli nuristen suostunut. Hän ei vain tietänyt, sanoi hän, mitä Irene tekisi tuollaisissa tanssiaisissa. Tilaisuus ei olisi paljonkaan arvoinen, siitä hän löisi vaikka vetoa, ja June ei sopinut sellaisiin paremmin kuin kissa! Meri-ilmaa June tarvitsi, ja kun Kansainvälisen Kultayhtiön yleiskokous vain oli ohi, olisikin isoisä valmis viemään hänet rannikolle. Eikö June tahtonut? Voi, hän vallan lopettaa itsensä! Vanha Jolyon vilkaisi häneen surullisesti ja jatkoi aamiaistaan.

June lähti ulos aikaisin ja käveli levottomana kuumuudessa. Hänen pieni keveä olemuksensa, joka viime aikoina oli liikkunut niin hitaasti toimissaan, oli pelkkää tulta. Hän osti itselleen kukkia. Hän tahtoi — hän aikoi olla niin kaunis kuin suinkin mahdollista. Hän tulisi sinne! June tiesi varsin hyvin, että Bosinney oli saanut kutsukortin. Hän tahtoisi nyt näyttää sulhaselleen, että hän ei välittänyt. Mutta syvällä sydämessään hän päätti sinä iltana voittaa hänet takaisin. Hän tuli kotiin touhuissaan ja puhui iloisesti koko lounaan ajan. Vanha Jolyon oli saapuvilla ja meni ansaan.

Iltapäivällä June sai epätoivoisen itkukohtauksen. Hän tukahdutti nyyhkytykset vuoteensa tyynyihin, mutta kun hän vihdoin lakkasi itkemästä, hän näki peilissä turvonneet kasvot ja punaiset silmät, joiden ympärillä oli sinertävät renkaat. Hän viipyi hämärtyvässä huoneessa päivälliseen asti.

Taistelu jatkui hänessä koko tuon hiljaisen aterian ajan. Hän näytti niin varjomaiselta ja uupuneelta, että vanha Jolyon käski »Sankeyta» toimittamaan vastasanan kuskille, hän ei veisi Junea ulos tänä iltana. Junen piti mennä sänkyyn! Tyttö ei vastustellut. Hän meni huoneeseensa ja istui pimeässä. Kello kymmeneltä hän soitti palvelustyttöä.

»Tuo vähän kuumaa vettä ja sano herra Forsytelle, että tunnen itseni täysin levänneeksi nyt. Sano, että jos hän on liian väsynyt, voin aivan hyvin mennä tanssiaisiin yksinkin.»

Tanssiaispuku oli vielä levitettynä sohvalla, ja June pukeutui vihaisen huolellisesti, otti kukat käteensä ja lähti alas, kantaen pientä päätään pystyssä tukkataakan alla. Hän saattoi ohikulkiessaan kuulla vanhan Jolyonin liikkuvan huoneessaan.

Vanha Jolyon pukeutui, hämmästyneenä ja vihaisena. Kello oli yli kymmenen, he eivät ehtisi perille ennen yhtätoista, tyttö oli hullu. Mutta isoisä ei uskaltanut pahoittaa hänen mieltään — tytön ilme päivällisellä vaivasi häntä vielä.

Hän harjasi tukkaansa suurella mustapuisella harjalla kunnes se loisti kuin hopea lampun alla; sitten hänkin astui pimeään rappukäytävään.

June kohtasi hänet siellä, ja sanaakaan sanomatta he astuivat vaunuihin.

Kun ajelun jälkeen, joka tuntui kestävän ikuisuuden, he vihdoin astuivat Rogerin salonkiin, June kätki päättäväisen naamion alle hermostuksensa ja mielenliikutuksensa tuskan. Häpeän tunteen siitä, mitä voisi sanoa »miehen perässä juoksemiseksi» tasoitti pelko, että Phil ei olisikaan mukana, että June ei saisikaan nähdä häntä ja, niinkuin hän itsepintaisesti oli päättänyt, vaikka ei tietänytkään, kuinka se tapahtuisi, voittaa hänet takaisin.

Tanssisalin, sen kiiltävän lattian näkeminen herätti hänessä ilon tunteen, voitonriemun, sillä hän tanssi hyvin ja liiteli tanssiessaan, kevyt kun oli, kuin levoton, kiihkeä pieni henkiolento. Bosinney tietysti pyytäisi hänet tanssiin, ja jos he vain saisivat tanssia yhdessä, tulisi kaikki ennalleen. Hän katseli innokkaasti ympärilleen.

Bosinneyn näkeminen, kun hän Irenen kanssa tuli kukkahuoneesta, kasvoillaan tuo täydellisen poissaoleva, omituinen ilme, iski häneen liian äkisti. He eivät olleet nähneet — kukaan ei saisi nähdä hänen tuskaansa, ei edes isoisä.

Hän pani kätensä vanhan Jolyonin käsivarrelle ja sanoi hyvin hiljaa:

»Minun pitää mennä kotiin, isoisä, minä olen sairas.»

Isoisä lennätti hänet pois muristen itsekseen, että hän kyllä tiesi, kuinka tulisi käymään.

Hänelle vanha Jolyon ei sanonut mitään, mutta kun he taas istuivat vaunuihin, jotka onnellisen sattuman kautta olivat lähellä ovea, hän kysyi: »Mikä on, rakkaani?»

Huomatessaan nyyhkytysten ravistavan koko tuota hentoa ruumista hän
hätääntyi hirveästi. Junen piti mennä tohtori Blankille huomispäivänä.
Isoisä ajaisi tahtonsa läpi. Hän ei voinut nähdä Junea tällaisena…
No, no!

June hillitsi nyyhkytyksensä, pusersi isoisän kättä kuumeisesti ja painui nurkkaansa, kasvot huiviin kätkettyinä.

Vanha Jolyon näki vain hänen silmänsä, jotka tuijottivat liikkumattomina pimeyteen, mutta ei lakannut sivelemästä hänen kättään laihoilla sormillaan.

9. ILTA RICHMONDISSA

Muidenkin kuin Junen ja Soamesin silmät olivat nähneet »noiden kahden» (niinkuin Euphemia jo oli alkanut nimittää heitä) tulevan talvipuutarhasta, toisetkin silmät olivat panneet merkille Bosinneyn kasvojen ilmeen.

On hetkiä, jolloin Luonto paljastaa intohimon, joka kätkeytyy tavallisten ilmeitten huolettoman rauhan alle — kiihkeä kevät, joka valkeana leimahtaa mantelikukille purppurapilvien läpi, luminen, kuun valaisema vuorenharjanne, jonka yllä loistaa yksinäinen tähti ja joka kohoaa ylös intohimoiseen sineen, tai vanha marjakuusi, joka seisoo mustana, jotakin ylpeätä salaisuutta vartioiden, iltaruskon paloa vastaan.

On myöskin hetkiä, jolloin taulugalleriassa jokin teos, joka satunnaisen katselijan tajunnassa on »***Tizian — huomattavan kaunis», nujertaa jonkin vastustelevan Forsyten, joka kenties on syönyt paremman lounaan kuin hänen toverinsa, ja pakottaa hänet seisomaan lumottuna, haltioitumisen tilassa. On jotakin, tuntee hän, on jotakin tässä, mikä — niin, on jotakin. Jokin järkeilemätön, järjetön valtaa hänet; kun hän koettaa määritellä sitä käytännöllisen ihmisen täsmällisyydellä, se liukuu pois, kaikkoaa hänen käsistään niinkuin hänen nauttimansa viinin hehku kaikkoaa jättäen hänet tympeyteen ja tietoisuuteen maksastaan. Hän tuntee haihatelleensa, tuhlanneensa jotakin, voimaa on lähtenyt hänestä. Ei hän halunnut väläystä siitä, mikä piili noiden luettelon kolmen tähden alla. Jumala varjelkoon häntä tietämästä mitään luonnon voimista! Jumala varjelkoon häntä hetkeksikään myöntämästä, että sellaisia onkaan! Mihin joudut, jos sen kerran myönnät? Sisäänpääsy maksoi shillingin, luettelo toisen.

Ilme, jonka June oli nähnyt, jonka toiset Forsytet olivat nähneet, oli kuin kynttilän valo olisi äkkiä leimahtanut jonkin kuvitellun kankaan reiän läpi — kankaan, jonka takana kynttilää kuljetetaan. Oli kuin himmeä, epävakainen, häilähtelevä ja houkutteleva tuli äkkiä olisi leimahtanut ilmiliekkiin. Katsojiin tuli tietoisuus, että vaarallisia voimia oli liikkeellä. Hetken aikaa he huomioivat sitä mielihyvin, kiinnostuneina, sitten he tunsivat, että heidän ei pitänyt olla tietääkseen.

Siitä kuitenkin saatiin syy, miksi June tuli niin myöhään ja katosi heti, tanssimatta, pudistamatta edes kättä sulhasensa kanssa. Hän oli sairas, sanottiin, eikä ihmekään.

Mutta he katselivat toisiinsa syyllisinä. Heillä ei ollut mitään halua levittää häväistysjuttua, ei mitään halua olla ilkeämielisiä. Kuka sitä tahtoisi? Ja ulkopuolisille ei hiiskuttu sanaakaan, kirjoittamaton laki piti heidät hiljaisina.

Sitten tuli uutinen, että June oli lähtenyt rannikolle vanhan Jolyonin kanssa.

Vanha Jolyon oli vienyt hänet Broadstairsiin, mikä paikka juuri silloin oli suosittu, Yarmouthin menettäessä arvoaan Nicholasista huolimatta. Kukaan Forsyte ei lähde rannikolle aikomatta rahallaan saada ilmaa, joka viikossa tekisi hänet vaikka sappitautiseksi. Ensimmäisen Forsyten kohtalokas aristokraattinen taipumus juoda madeiraa oli tehnyt hänen jälkeläisensä kieltämättömän vastaanottavaisiksi.

Niin June lähti rannikolle. Perhe odotti asiain kehitystä, ei voinut tehdä muutakaan.

Mutta kuinka pitkälle — kuinka pitkälle olivat »nuo kaksi» menneet? Kuinka pitkälle he aikoivat mennä? Voivatko he yleensä ollenkaan mennä pitkälle? Siitä ei varmaankaan voinut tulla mitään, sillä kummallakaan ei ollut rahaa. Enintään hakkailua, joka päättyi sopivaan aikaan, niinkuin tuollaisissa suhteissa ainakin.

Soamesin sisar Winifred Dartie, joka Mayfairin tuulen mukana — hän asui Green Streetillä — oli hengittänyt sieluunsa muodikkaampia mielipiteitä aviolliseen käyttäytymiseen nähden kuin mitkä olivat vallalla esimerkiksi Ladbroke Grovessa, nauroi ajatusta, että siinä jotakin olisi. »Pikku rouva» — Irene oli pitempi kuin hän itse, ja se seikka, että hän aina sai kantaa »pikku rouvan» nimeä, oli vain todistus Forsytein järkkymättömästä arvosta — pikku rouva oli ikävystynyt. Miksi ei hän saisi huvitella? Soames oli melko väsyttävä, ja mitä herra Bosinneyhin tulee, saattoi vain tuo hulluttelija George sanoa häntä Merirosvoksi — Winifredin mielestä hän oli kerrassaan chic.

Tämä lausunto — että Bosinney oli chic — aiheutti todellisen hälyn. Se ei vakuuttanut ketään. Että hän oli »hauskan näköinen omalla tavallaan», se oltiin valmiit myöntämään, mutta että joku voi käyttää sanaa chic miehestä, jolla oli hänen ulkonevat poskipäänsä, kummalliset silmänsä ja pehmeät huopahattunsa, oli vain osoitus Winifredin käsittämättömästä tavasta juosta kaiken uuden jäljissä.

Oli tuo kuuluisa kesä, jolloin vallattomuus oli muodissa, jolloin itse maa oli vallaton, pähkinäpuut kukkia tulvillaan, yrtit täynnänsä tuoksua niinkuin ei koskaan ennen, jolloin ruusut puhkesivat joka puutarhaan ja yötaivaalla oli tuskin tilaa tähtiparvilleen, kun joka päivä ja kaiken päivää aurinko täydessä haarniskassa käänsi hehkuvan kilpensä puistoon, ja ihmiset tekivät kummia asioita, söivät lounasta ja päivällistä ulkoilmassa. Ennennäkemätön oli se vaunujen ja ajoneuvojen määrä, joka virtasi pitkin välkkyvän joen siltoja vieden ylempää keskiluokkaa tuhatluvuin Busheyn, Richmondin, Kew'n ja Hampton Courtin vihreään ihanuuteen. Melkein joka perhe, joka vähänkin katsoi kuuluvansa vaunuluokkaan, kävi sinä vuonna katsomassa Busheyn hevoskastanjoita tai ajeli Richmond Parkin espanjankastanjain lomassa. Ajaen pehmeästi, joskin hieman tomuisesti eteenpäin omien vaunujensa luomassa pilvessä he muodinmukaisesti ällistelivät sarvekkaita päitä, joita suuret, hitaat saksanhirvet kohottivat saniaismetsiköistä, jotka lupasivat syksyn ystäville ennennäkemättömiä löytöjä. Ja aina silloin tällöin, kun kastanjankukkain ja saniaisten lemmentäysi tuoksu ajautui liian likelle, he sanoivat toinen toisilleen: »Voi, kultaseni, mikä erikoinen tuoksu!»

Ja lehmuksenkukat olivat sinä vuonna ihmeen ihanat, miltei hunajanväriset. Lontoon puistojen nurkkauksista ne auringon laskettua levittivät tuoksua suloisempaa kuin hunajan, jota mehiläiset olivat koonneet — tuoksua, joka herätti nimettömän kaipuun Forsytein ja heidän vertaistensa sydämissä, kun he päivällisen jälkeen vilvoittelivat noissa pienissä yksityispuutarhoissa, joihin vain heillä oli avain.

Ja tuo kaipuu sai heidät viipymään kukkapenkkien himmeitten muotojen keskellä pakenevassa päivänvalossa, sai heidät kääntymään, kääntymään ja taas kääntymään ikäänkuin rakastaja odottaisi jossakin — odottaisi viimeisen valonsäteen katoamista oksien varjon alla.

Jokin epämääräinen, lehmuksenkukkien tuoksun herättämä myötätunto, jokin sisarellinen halu nähdä omin silmin, jokin ajatus osoittaa, kuinka terve oli hänen lausuntonsa, että »siinä ei ollut mitään» tai vain sen kesän vastustamaton tarve ajella Richmondiin sai pienten Dartien (he olivat pikku Publius, Imogen, Maud ja Benedict) äidin kirjoittamaan seuraavan kirjeen kälylleen:

»Kesäkuun 30 p.

Rakas Irene,

Kuulin, että Soames aikoo lähteä Henleyhin huomisillaksi. Ajattelin, että olisi hyvin hauskaa, jos tekisimme pienen huviretken ja ajaisimme Richmondiin. Tahdotko sinä pyytää herra Bosinneytä, minä pyydän nuoren Flippardin.

Emily (he sanoivat äitiänsä Emilyksi — tapa oli niin chic) lainaa meille vaunut. Tulen hakemaan sinua ja nuorta miestä seitsemältä.

Hellä sisaresi

Winifred Dartie.»

Montaguen mielestä päivällinen Kruunun ja Valtikan ravintolassa on täysin syötäväksi kelpaavaa.

Montague oli Dartien toinen ja tunnetumpi nimi — ensimmäinen oli Moses.
Hän oli ennen kaikkea maailmanmies.

Winifredin suunnitelma kohtasi enemmän vastustusta Salliman taholta kuin mitä niin hyväntahtoinen hanke olisi ansainnut. Nuori Flippard vastasi ensi tilassa:

»Paras rouva Dartie,

Kauhean pahoillani. Kiinni korvia myöten.

Teidän

Augustus Flippard.»

Oli myöhäistä lähettää etsimään kaduilta ja kujilta tämän vastoinkäymisen korvaajaa. Nopeana ja täsmällisenä kuin äiti ainakin Winifred päätyi ajattelemaan miestään. Hänellä oli itse asiassa tuo päättäväinen, mutta suvaitseva mielen laatu, joka kuuluu yhteen hyvänpuoleisen profiilin, vaalean tukan ja vihertävien silmien kanssa. Hän joutui tappiolle harvoin tai ei koskaan, ja jos hän joutui, kykeni hän aina kääntämään tappion voitoksi.

Dartiekin oli hyvällä tuulella. Erotic ei ollut voittanut Lancashiren kilpailuissa. Tuo kuuluisa eläin, jonka omisti muuan kilpa-ajoradan pylväs, joka oli salaa lyönyt monta tuhatta vetoa hevostaan vastaan, ei ollut edes lähtenyt liikkeelle. Tätä tulemusta seuraavat neljäkymmentäkahdeksan tuntia olivat pimeimpiä Dartien elämässä.

Jamesin hahmo kummitteli hänen mielessään yötä ja päivää. Mustat ajatukset Soamesista sekaantuivat ylen heikkoihin toiveisiin. Perjantai-iltana hän joi itsensä juovuksiin, niin syvästi hän oli järkytetty. Mutta lauantaiaamuna todellinen pörssimiehen vaisto sai hänessä voiton. Omistaen muutamia satoja, joita hän ei missään nimessä olisi voinut maksaa, hän meni kaupungille ja pani ne kaikki vetoon Concertinan puolesta Saltown Borough-kilpailuissa.

Pieni juutalaispoika Nathan oli antanut hänelle tiedot, kertoi hän majuri Scrottonille, jonka kanssa hän lounasti Iseeumissa. Hän ei välittänyt rahtuakaan. Hän oli — kuitti. Jos kävi hullusti, no, hitto vieköön, vanha herra saa maksaa.

Hän voitti. Concertina hätyytettiin voittoon — hirveä loppukiri. Mutta, niinkuin Dartie sanoi: »Rohkea rokan syö.»

Hänellä ei ollut kerrassaan mitään Richmondin retkeä vastaan. Hän tahtoi itse »pistouvata.» Hän ihaili Ireneä ja halusi päästä tuttavallisemmalle kannalle hänen kanssaan.

Puoli kuudelta Park Lanen palvelija tuli sanomaan, että rouva Forsyte on kovin pahoillaan, mutta toinen hevosista yskii!

Tämäkään isku ei lannistanut Winifrediä, joka viipymättä lähetti (nyt seitsenvuotiaan) pikku Publiuksen lastenhoitajan kanssa Montpellier Squarelle.

He ottaisivat ajurin ja tapaisivat Kruunussa ja Valtikassa 7.45.

Dartie oli mielissään kuullessaan tästä. Se olikin hauskempaa kuin istua selkä päin hevosia. Hänellä ei ollut mitään sitä vastaan, että saisi ajaa Irenen kanssa. He kai menisivät hakemaan toisia Montpellier Squarelta ja ottaisivat sieltä yhdessä ajurit?

Kuullessaan, että kohtaus olikin määrätty Kruunuun ja Valtikkaan ja että hänen pitäisi ajaa vaimonsa kanssa hän tuli huonolle tuulelle ja sanoi, että sepäs oli vietävän hidasta komentoa!

Seitsemältä he lähtivät, ja Dartie tarjoutui lyömään puolesta kruunusta vetoa ajurin kanssa, että hän ei ajaisi Richmondiin kolmessa neljännestunnissa.

Vain kahdesti matkan varrella mies ja vaimo vaihtoivat huomautuksia.

Dartie sanoi: »Soames-herran nenä menee sijoiltaan, kun hän kuulee, että hänen vaimonsa on ollut ajelulla Bosinney-herran kanssa.»

Winifred vastasi: »Älä puhu sellaista roskaa, Monty!»

»Roskaa!» kertasi Dartie. »Sinä et tunne naisia, kaunis rouvaseni.»

Toisella kertaa hän vain kysyi: »Miltä näytän? Heltta vähän punaisena?
Tuo vanha vekkuli George on niin mieltynyt vahvoihin viineihin!»

Hän oli syönyt lounasta George Forsyten kanssa Haversnakessa.

Bosinney ja Irene olivat saapuneet ennen heitä. He seisoivat pitkän ranskalaisikkunan luona katsellen jokea.

Ikkunat olivat sinä kesänä auki kaiken päivää ja kaiken yötä myös, ja öin päivin tuli sisään kukkien ja puitten tuoksua, kärventyneen ruohon kuumaa tuoksua ja raskaan kasteen kylmää tuoksua.

Huomioivan Dartien silmissä nämä kaksi vierasta eivät näyttäneet pitävän kiirettä, seisoivat vain siinä liki toisiaan, sanaakaan sanomatta. Bosinney oli nälkäisen näköinen otus — hänessä ei ollut paljon vauhtia!

Hän jätti heidät kuitenkin Winifredin haltuun ja ryhtyi tilaamaan päivällistä.

Forsyte vaatii hyvää, joskaan ei hienoa ruokaa, mutta Dartie panee Kruunun ja Valtikan mahdollisuudet koetukselle. Ihmiselle, joka elää kädestä suuhun niinkuin hän, ei mikään ole liian hyvää syötäväksi, ja hän syö sitä. Hänen juomansa ovat myöskin tarkoin valittavat; maassa on paljon juomia, jotka eivät ole kyllin hyviä Dartielle, hän tahtoo parasta. Koska hän maksaa kaikesta toisen välityksellä, ei hänellä ole mitään syytä kitsastella. Kitsasteleminen on hullun merkki, ei Dartien.

Parasta kaikesta! Terveemmälle mielipiteelle ei voi perustaa elämäänsä mies, jonka apella on sangen huomattavat tulot ja puolueellinen kiintymys lapsenlapsiinsa.

Dartie oli silmillään, jotka eivät olleet kykyä vailla, pannut merkille tuon heikkouden Jamesissa jo ensimmäisenä pikku Publiuksen syntymän jälkeen (erehdys); hän oli käyttänyt hyväkseen tarkkanäköisyyttään. Neljä pientä Dartie-vesaa oli jo jonkinlainen elinkorko.

Punakala oli kieltämättä juhlan runko. Tuo herkullinen kala, joka tuotiin melko kaukaa miltei säilykkeenä, paistettiin ensin, perattiin sitten ja tarjottiin jäässä, kastikkeena madeirapunssia, jonka valmistusohjeen tiesivät vain harvat miehet maailmassa.

Mikään muu ei vaadi huomiota, kuin että laskun maksoi Dartie.

Hän oli tekeytynyt äärimmäisen hauskaksi koko aterian ajan. Hänen rohkea, ihaileva katseensa luopui tuskin hetkeksikään Irenen kasvoista ja vartalosta. Hänen oli kuitenkin pakko tunnustaa itselleen, että hän ei hyötynyt siitä paljoakaan — Irene oli totisesti kylmä, yhtä kylmä kuin miltä hänen olkapäänsä näyttivät kermanvärisen pitsiverhonsa alla. Dartie toivoi saavansa hänet kiinni jostakin pikku pelistä Bosinneyn kanssa, mutta ei sinne päinkään, hän näytteli osaansa huomattavan hyvin. Mitä tuohon arkkitehtipoikaan tulee, oli hän juro kuin karhu, jolla on päänsärkyä — Winifred sai hädintuskin hänestä irti sanaakaan. Hän ei syönyt mitään, mutta otti kyllä liköörinsä, ja hänen kasvonsa kävivät yhä kalpeammiksi, ja hänen silmiinsä tuli omituinen katse.

Kaikki oli hyvin huvittavaa.

Dartie itse oli loistavalla tuulella ja puhui vapaasti, vieläpä vähän terävästi, sillä hän ei ollut mikään hölmö. Hän kertoi pari kolme juttua, jotka kallistuivat sopimattomaan, mikä oli myönnytys seurueelle, sillä hänen juttunsa eivät tavallisesti vain kallistuneet. Hän ehdotti Irenen maljan pilapuheessa. Kukaan ei juonut sitä, ja Winifred sanoi: »Älä ole sellainen klovni, Monty.»

Winifredin ehdotuksesta he menivät päivällisen jälkeen yleiselle pengermälle katselemaan jokea.

»Minusta olisi hauska nähdä yhteisen kansan rakastelevan», sanoi hän, »se on niin mukavaa.»

Heitä oli joukottain kävelemässä illan viileydessä, päivän helteen jälkeen, ja ilma oli täynnä ääniä, karkeita ja kovia, tai pehmeitä kuin kuiskisivat ne salaisuuksia.

Ei kestänyt kauan ennenkuin Winifredin parempi järki — hän oli ainoa Forsyte joukossa — oli varannut heille tyhjän penkin. He istuivat rivissä. Raskas puu levitti tiheän katoksen heidän päittensä päälle, ja sumu joella tummeni hitaasti.

Dartie istui päässä, hänen vieressään Irene, sitten Bosinney, sitten Winifred. Penkillä oli vaivoin tilaa neljälle ja maailmanmies saattoi tuntea Irenen käsivarren likistyvän omaansa vastaan. Hän tiesi, ettei Irene voinut vetää sitä pois tuntumatta epäkohteliaalta, ja se huvitti häntä. Silloin tällöin hän suunnitteli liikkeen, joka toi hänet vielä lähemmäksi. Hän ajatteli: »Tuon Merirosvo-Johnnyn ei pidä saada häntä kokonaan itselleen! Tiukka ote, totisesti!»

Kaukaa pimeältä joelta ajautui mandoliinin helinää, ja äänet lauloivat vanhaa piirilaulua:

»Lautturi, lautturi, venhosi tuo,
toiselle rannalle lähteä suo
tanssin ja viinin ja tyttöjen luo.»

Ja äkkiä kuu tuli näkyviin, nuorena ja hienona, purjehtien selällään puitten takaa, ja samassa ilma viileni ikäänkuin kuu olisi hengittänyt siihen, mutta viileämmän ilman alta tuntui aina lehmusten lämmin tuoksu.

Dartie kurkisti sikaarinsa yli Bosinneyhin, joka istui käsivarret ristissä, tuijottaen suoraan eteensä, kasvoilla kidutettavan ilme.

Ja Dartie vilkaisi heidän välillään oleviin kasvoihin, jotka olivat niin kokonaan varjossa, että ne olivat vain kuin pimeämpi kohta pimeyttä, joka oli saanut muodon ja hengitti, pehmeät, salaperäiset, houkuttelevat.

Hälisevällä pengermällä oli tullut hiljaista, ikäänkuin kaikilla kävelijöillä olisi ollut mielessä salaisuuksia, jotka olivat liian kallisarvoiset lausuttaviksi julki.

Ja Dartie ajatteli: »Ne naiset!»

Ruskotus oli sammunut joelta, laulu lakkasi, nuori kuu piiloutui puun taakse, oli pimeätä. Dartie painautui Ireneä vastaan.

Hän ei säikähtänyt väristystä, joka kävi läpi hänen koskettamiensa jäsenten, eikä silmien häiriintynyttä, halveksivaa katsetta. Hän tunsi, että Irene yritti vetäytyä pois, ja hymyili.

Täytyy tunnustaa, että maailmanmies oli juonut viiniä juuri niin paljon kuin hänelle oli hyväksi.

Paksut huulet raollaan ylöspäin kiverrettyjen viiksien alla, rohkeat silmät tuijottaen suoraan Ireneen hän oli ilkeän näköinen kuin satyyri.

Taivaan poluilla, puitten latvojen aitaamilla alueilla kulkivat tähdet kulkuaan; nekin näyttivät hyörivän ja parveilevan ja kuiskailevan keskenään. Sitten hälinä pengermällä taaskin alkoi, ja Dartie ajatteli: »Ah, hän on nälkäisen näköinen piruparka, tuo Bosinney!» Ja taas hän painautui Ireneen.

Tällä liikkeellä oli parempi menestys. Irene nousi, ja he kaikki seurasivat mukana.

Maailmanmies oli lujemmin kuin koskaan päättänyt nähdä, mikä Irene oikein oli naisiaan. Pengermällä hän pysytteli kiinni tämän käsivarressa. Hänellä oli paljon hyvää viiniä sisässään. Oli edessä pitkä ajelu kotiin, pitkä ajelu ja lämmin pimeys ja vuokravaunujen mieluisa umpinaisuus — tuo täydellinen eristys, jonka joku hyvä ja suuri mies on keksinyt. Nälkäinen arkkitehtipoika saisi ajaa hänen vaimonsa kanssa — onnea matkalle vain! Ja hyvin tietäen, että hänen ääneensä ei tällä hetkellä voinut liikoja luottaa, Dartie piti varansa eikä puhunut, mutta hymy oli vakiintunut hänen paksuille huulilleen.

He kulkivat eteenpäin ajurin vaunuja kohti, jotka odottivat kauempana. Hänen suunnitelmallaan oli kaikkien suurten suunnitelmain ansio, miltei karkea yksinkertaisuus — hän pysyttelisi vain Irenen vieressä kunnes tämä nousisi vaunuihin, ja hyppäisi äkkiä perässä.

Mutta kun Irene tuli vaunujen luo, ei hän noussutkaan niihin, vaan meni hevosen pään viereen. Dartie ei sinä hetkenä kylliksi hallinnut jalkojaan voidakseen seurata. Irene siveli hevosen turpaa, ja Dartien harmiksi Bosinney ehti hänen viereensä. Irene kääntyi ja puhui Bosinneylle nopeasti, matalalla äänellä. Dartie kuuli sanat »tuo mies.» Hän seisoi itsepintaisesti vaunujen askelman luona ja odotti Irenen tuloa. Hän ymmärsi asian paremmin!

Siinä lampunvalossa, nelikulmainen, ei keskimittaa pitempi vartalo hyvään iltapukuun puettuna, vaalea päällystakki käsivarrella, neilikka napinlävessä ja tummilla kasvoilla tuttavallinen, hyväntuulinen hävyttömyys, siinä hän oli koko loistossaan — maailmanmies sormenpäitä myöten.

Winifred istui jo vaunuissaan. Dartie kuvitteli, että Bosinneylle tulisi viheliäinen ajo niissä vaunuissa, jollei hän pitäisi kiirettä! Äkkiä hän sai sysäyksen, joka miltei keikautti hänet katuun. Bosinneyn ääni sähisi hänen korvissaan: »Minä saatan Irenen kotiin, ymmärrätkö?» Dartie näki hänen vihasta valkeat kasvonsa ja silmät, jotka tuijottivat häneen kuin villikissan.

»Mitä?» änkytti hän. »Häh? Ei sinne päinkään! Sinä ajat vaimoni kanssa!»

»Mene pois», sähisi Bosinney, »tai heitän sinut katuun!»

Dartie peräytyi, hän näki mahdollisimman selvästi, että mies puhui tosissaan. Hänen väistäessään Irene pujahti vaunuihin, hänen pukunsa viisti Dartien jalkoja. Bosinney hyppäsi vaunuihin hänen perässään.

»Ajakaa», hän kuuli Merirosvon huutavan. Ajuri sivalsi hevosta. Se lähti juoksemaan.

Dartie seisoi hetken hölmistyneenä, sitten hän syöksyi vaunuille, joissa hänen vaimonsa istui, ja kömpi sisään.

»Ajakaa», sanoi hän ajajalle, »älkää päästäkö näkyvistä tuota edellä ajavaa herraa.»

Vaimonsa vieressä istuen hän puhkesi sadatteluihin. Tyynnyttäen itsensä äärimmäisin ponnistuksin hän lisäsi: »Kyllä sinäkin keitit kauniin sopan, kun annoit Merirosvon saattaa hänet kotiin! Miksi maailmassa et voinut pidättää häntä itsellesi? Mies on mielettömästi rakastunut, sen näkee hullukin.»

Hän hukutti Winifredin vastauksen uusiin vetoomuksiin Kaikkivaltiaaseen, ja vasta Barnesiin ehdittäessä hän lopetti valitusvirtensä, jonka aikana hän oli herjannut Winifrediä, hänen isäänsä, hänen veljeään, Ireneä, Bosinneyta, Forsyten nimeä, omia lapsiaan ja kironnut päivää, jolloin meni naimisiin.

Winifred, lujaluontoinen nainen, antoi hänen sanoa sanottavansa, minkä jälkeen mies vaipui juroon hiljaisuuteen. Hänen vihaiset silmänsä eivät hetkeksikään lakanneet seuraamasta noita vaunuja, jotka häilyivät edellä pimeässä kuin menetetty tilaisuus.

Onneksi hän ei voinut kuulla Bosinneyn intohimoista puhetta — tuota puhetta, jonka maailmanmiehen käytös oli päästänyt valloilleen kuin virran; hän ei voinut nähdä Irenen värisevän ikäänkuin hänen yltään olisi riistetty jokin vaatekappale, ei nähdä hänen silmiään, jotka olivat mustat ja surulliset kuin lapsen, jota lyödään. Hän ei voinut kuulla Bosinneyn pyytävän, hartaasti, itsepintaisesti, lakkaamatta, ei voinut kuulla Irenen äkillistä, pehmeätä itkua eikä nähdä tuon nälkäisen piruparan kauhistuneena ja vapisten koskettavan hänen kättään nöyrästi.

Montpellier Squarella ajuri, joka seurasi saamiansa ohjeita kirjaimellisesti, pysähtyi uskollisena edellisten vaunujen taakse. Dartiet näkivät Bosinneyn hyppäävän vaunuista ja Irenen seuraavan häntä rientäen eteenpäin pää kumarassa. Hänellä ilmeisesti oli avain kädessään, sillä hän katosi näkyvistä heti. Oli mahdotonta sanoa, oliko hän kääntynyt puhumaan Bosinneylle.

Tämä kulki heidän vaunujensa ohi, ja sekä miehellä että vaimolla oli erinomainen näköala hänen kasvoihinsa katulampun valossa. Niillä kuvastui mielenliikutus.

»Hyvää yötä, herra Bosinney», huusi Winifred.

Bosinney hätkähti, sieppasi hatun päästään ja riensi pois. Hän oli ilmeisesti unohtanut heidän olemassaolonsa.

»Kas siinä!» sanoi Dartie. »Näitkö sen elukan kasvoja? Mitä minä sanoin? Kaunis juttu!» Hän vielä paransi tilannetta.

Noissa vaunuissa oli niin selvästi tapahtunut jotakin ratkaisevaa, että
Winifred oli kykenemätön puolustamaan teoriaansa.

Hän sanoi: »Minä en aio puhua siitä mitään. En ymmärrä mitä hyödyttää nostaa meteli!»

Tämän näkökohdan Dartie heti hyväksyi. Koska hän katsoi Jamesin yksityiseksi hätävarakseen, oli hänestä turhaa häiritä häntä toisten huolilla.

»Aivan niin», sanoi hän. »Hoitakoon Soames asian itse. Siihen hän totta vieköön kyllä pystyy!»

Näin puhuen Dartiet astuivat Green Streetin varrella olevaan asuntoonsa, jonka vuokran James maksoi, ja etsivät hyvinansaittua lepoa. Oli keskiyön hetki, eikä kukaan Forsyte viipynyt kaduilla vakoilemassa Bosinneyn vaelluksia. Kukaan ei nähnyt hänen palaavan ja seisoskelevan puistikon kaiteeseen nojaten, suojassa katulampun valosta, nähnyt hänen seisovan siinä puitten varjossa katsellen taloa, jonka pimeyteen kätkeytyi tuo, jonka näkemisestä minuutinkin ajan hän olisi antanut maailman — tuo, joka nyt oli hänelle lehmusten leyhkä, valon ja pimeyden tarkoitus, hänen oman, sydämensä syke.

10. NUORI JOLYON TEKEE DIAGNOOSIN

Tavallisen Forsyten luontoon kuuluu, että hän ei tiedä olevansa Forsyte, mutta nuori Jolyon hyvin tiesi olevansa. Hän ei ollut tietänyt ennen tuota ratkaisevaa askelta, joka teki hänestä hylkiön, mutta siitä saakka oli tämä tietoisuus seurannut häntä aina. Hän tunsi sen liitostaan ja kaikista edesottamuksistaan toisen vaimonsa kanssa, joka intohimoisesti ei ollut Forsyte.

Hän tiesi, että jollei hänellä suuressa määrin olisi ollut silmää sille mitä hän tarvitsi, sitkeyttä pitämään siitä kiinni, ja jollei hän olisi ymmärtänyt hulluudeksi hukata sitä, mistä oli maksanut niin suuren hinnan — toisin sanoen, jollei hänellä olisi ollut »omistamisen vaistoa» — ei hän koskaan olisi voinut (kenties ei olisi tahtonutkaan) viedä tuota naista mukanaan läpi kaikkien näiden viidentoista vuoden rahahuolien, ylenkatseen ja väärinkäsitysten, ei olisi voinut suostuttaa häntä avioliittoon ensimmäisen vaimon kuoltua, ei itse olisi läpäissyt tätä kaikkea ja selviytynyt kaikesta — laihana, mutta hymyilevänä.

Hän oli noita ihmisiä, jotka pienoiskokoisten kiinalaisten epäjumalankuvien tavoin istuvat jalat ristissä oman sydämensä häkissä ja ikuisesti hymyilevät itselleen epäilevää hymyä. Eipä siltä, että tämä hymy, joka oli niin sisäinen ja niin ikuinen, olisi millään tavoin vaikuttanut hänen tekoihinsa, jotka, samoin kuin hänen leukansa ja temperamenttinsa, olivat aivan erikoinen sekoitus pehmeyttä ja päättäväisyyttä.

Hän tiesi olevansa Forsyte myöskin työssään, tuossa vesivärimaalailuissa, johon hän uhrasi niin paljon tarmoa, kuitenkin aina pitäen silmällä itseään, ikäänkuin hän ei voisi ottaa niin epäkäytännöllistä hommaa aivan vakavasti, ja aina jokin omituinen levottomuus mielessään siksi, ettei kyennyt tekemään enemmän rahaa työllään.

Tämä tietoisuus siitä, mitä merkitsi olla Forsyte, sai hänet ottamaan vastaan seuraavan kirjeen vanhalta Jolyonilta sekä myötätuntoisesti että vastahakoisesti.

»Sheldrake House,

Broadstairs,

1 p. heinäkuuta.

Rakas Jo.

(Isän käsiala oli muuttunut hyvin vähän niinä vähän yli kolmenakymmenenä vuotena, joitten ajalta hän saattoi muistaa sen.)

Olemme olleet täällä nyt kaksi viikkoa, ja sää on kaiken kaikkiaan ollut hyvä. Ilma on vahvistavaa, mutta maksani on epäkunnossa, joten olen iloinen päästessäni takaisin kaupunkiin. Junesta en voi sanoa paljoakaan, hänen terveytensä ja mielialansa on hyvin niin ja näin, enkä minä käsitä, mitä kaikesta tulee. Hän ei puhu mitään, mutta ilmeisesti hän hautoo tuota kihlausta, joka ei ole mikään kihlaus ja — taivas tiesi mitä. Minä epäilen vakavasti, pitäisikö minun sallia hänen palata Lontooseen asiain näin ollen, mutta hän on niin itsepäinen, että hän minä hetkenä tahansa voi saada päähänsä lähteä täältä. Asia on nyt niin, että jonkun pitäisi puhua Bosinneyn kanssa ja ottaa selville, mitä hän tarkoittaa. Minä itse pelkään ryhtyä siihen, sillä minä varmasti antaisin hänelle kyytiä, mutta ajattelin että sinä, joka tunnet hänet klubista, voisit sanoa sanasen ja ottaa selville, mikä sillä miehellä on mielessä. Tietysti tarkoin varot pahentamasta Junen asiaa. Odotan hartaasti lähipäivinä sinulta tietoa, oletko saanut mitään selville. Asiaintila vaivaa minua suuresti, murehdin sitä öisinkin. Rakkaat terveiseni Jollylle ja Hollylle.

Isäsi

Jolyon Forsyte.»

Nuori Jolyon pohti tätä kirjettä niin kauan ja niin vakavasti, että hänen vaimonsa huomasi sen ja kysyi, mistä hän oli huolissaan. Hän vastasi: »En mistään.»

Hänellä oli luja periaate olla koskaan viittaamatta Juneen. Vaimo voisi hätäytyä, ei tiedä, mitä hän voisi ajatella. Mies koetti siis karkoittaa käytöksestään kaikki hajamielisyyden jäljet, mutta siinä hän onnistui suunnilleen yhtä hyvin kuin hänen isänsä olisi onnistunut, sillä hän oli perinyt vanhan Jolyonin koko »läpinäkyväisyyden» kotoisessa oveluudessa. Ja nuori rouva Jolyon, joka hoiti talon asioita, kulki ympäri huulet tiukkoina, luoden mieheen tutkimattomia katseita.

Mies lähti iltapäivällä klubiin kirje taskussaan, päättämättä mitään.

Tutkistella jonkun miehen »aikeita» oli hänestä erikoisen epämiellyttävää, eikä hänen oma epänormaali asemansa vähentänyt tätä epämiellyttävyyttä. Oli niin hänen perheensä tapaista, niin kaikkien niitten ihmisten tapaista, jotka he tunsivat ja joitten kanssa he joutuivat tekemisiin, vedota niin sanottuihin oikeuksiinsa johonkin ihmiseen nähden, asettaa hänet oikealle paikalleen, niin heidän tapaistaan sovelluttaa liikeperiaatteitaan yksityisasioihinsa!

Eikö tuokin lause kirjeessä: »Tietysti tarkoin varot pahentamasta Junen asiaa» ollut kuvaava?

Kuitenkin tuo kirje, siinä ilmenevä henkilökohtainen mielipaha, Junen varominen, »kyydin antaminen», oli kaiken kaikkiaan niin luonnollinen. Ei ihme, että hänen isänsä tahtoi tietää, mitä Bosinney tarkoitti, ei ihme että hän oli suuttunut.

Oli vaikea kieltäytyä! Mutta miksi pantiin asia hänen tehtäväkseen? Se oli totisesti vallan sopimatonta, mutta siihen asti kunnes Forsyte sai mitä tavoitteli, ei hän ollut erikoisen tarkka keinoista, kunhan vain ulkonainen näkö pelastui.

Kuinka hän voisi sen suorittaa, kuinka kieltäytyä? Kumpikin näytti mahdottomalta. Niin, nuori Jolyon!

Hän tuli klubiin kolmelta, ja ensimmäinen ihminen, jonka hän näki, oli
Bosinney itse, joka istui nurkassa tuijottaen ulos ikkunasta.

Nuori Jolyon istahti lähitienoille ja alkoi hermostuneesti tutkia asemaansa. Hän katseli salaa Bosinneyta, joka istui siinä tietämättä mistään. Hän ei tuntenut miestä hyvin, ja tutki häntä tarkkaavaisesti kenties ensimmäisen kerran. Mies oli tavallisuudesta poikkeava näöltään, erilainen puvultaan, kasvoiltaan ja tavoiltaan kuin useimmat muut klubin jäsenet — nuori Jolyon itse, joka ulkoasultaan edelleen oli siisti Forsyte, niin paljon kuin hän oli muuttunutkin luonteeltaan ja mieleltään. Hän oli ainoa Forsyte, joka ei tuntenut Bosinneyn pilkkanimeä. Mies oli tavaton, ei mitenkään liioiteltu, mutta tavallisuudesta poikkeava, hän näytti myöskin kuluneelta, laihtuneelta, posket olivat ontot noitten leveitten, korkeitten poskipäitten alla. Sairaalta hän ei silti näyttänyt, sillä hän oli vahvarakenteinen, ja kihara tukka näytti osoittavan hyvän elimistön voimaa.

Jokin hänen kasvoissaan ja asennossaan liikutti nuorta Jolyonia. Hän tiesi, miltä kärsimys tuntuu, ja tuo mies näytti kärsivän.

Hän nousi ja kosketti Bosinneyn käsivartta.

Bosinney hätkähti, mutta ei joutunut millään tavoin hämilleen nähdessään kuka se oli.

Nuori Jolyon istahti.

»En ole nähnyt teitä pitkiin aikoihin», sanoi hän. »Kuinka serkkuni talo edistyy?»

»Se valmistuu noin viikon kuluessa.»

»Minä onnittelen teitä.»

»Kiitos — minä en tiedä, kannattaako juuri onnitella.»

»Eikö?» kysyi nuori Jolyon. »Minä luulin, että olisitte iloinen saadessanne niin suuren työn käsistänne, mutta otaksun, että teistä tuntuu hyvin samalta kuin minusta, kun eroan jostakin taulustani — se on eräänlainen lapsi.»

Hän katseli Bosinneyhin ystävällisesti.

»Niin», sanoi tämä sydämellisemmin, »se on jotakin, minkä antaa itsestään, ja sillä hyvä. En tiennyt, että te maalaatte.»

»Vesiväreillä vain, enkä voi sanoa, että uskoisin työhöni.»

»Ette usko työhönne? Kuinka voitte sitten tehdä sitä? Työstä ei ole mihinkään, jollei siihen usko.»

»Hyvä», sanoi nuori Jolyon, »juuri samaa olen minä aina sanonut. Oletteko muuten huomannut, että aina kun joku sanoo »hyvä», jatko kuuluu: »juuri samaa minä olen aina sanonut.» Mutta jos kysytte minulta, kuinka minä voin tehdä työtä, vastaan: koska olen Forsyte.»

»Forsyte! en ole koskaan tullut ajatelleeksi, että olette Forsyte.»

»Forsyte», jatkoi nuori Jolyon, »ei ole mikään tavaton eläin. Tämän klubin jäsenten joukossa on niitä sadottain. Sadottain kulkee ulkona kaduilla, niitä kohtaa, minne ikinä menee.»

»Ja saanko kysyä, mistä tunnette heidät?» sanoi Bosinney.

»Heidän omistamisvaistostaan. Forsyte suhtautuu asioihin käytännöllisesti — voisi sanoa terveen järjen kannalta — ja käytännöllinen näkökanta pohjautuu etupäässä omistamisvaistoon. Forsyte, niinkuin tulette huomaamaan, ei koskaan anna mitään itsestään.»

»Onko tuo leikkipuhetta?»

Nuoren Jolyonin silmät välähtivät.

»Ei paljonkaan. Koska itse olen Forsyte, ei minulla ole mitään syytä puhua. Mutta minä olen eräänlainen puhdasverinen sekasikiö; teitä taas ei kukaan voisi erehtyä luulemaan Forsyteksi. Te eroatte minusta yhtä paljon kuin minä sedästäni Jamesista, joka on Forsyte-tyypin täydellinen edustaja. Hänen omistamisvaistonsa on ääretön, kun taas teillä itse asiassa ei ole sitä ollenkaan. Jollen minä olisi välillänne, näyttäisitte eri lajiin kuuluvilta olennoilta. Minä olen puuttuva rengas. Me olemme tietysti kaikki omistamisen orjia, ja minä myönnän, että on kysymys vain aste-erosta, mutta Forsyteksi minä sanon ihmistä, joka on ratkaisevan suuressa määrin omaisuuden orja. Hän tietää, mikä tavara on hyvä, tuntee, mikä on pilaantumaton, ja hänen otteensa omaisuuteen — oli sitten kysymys hänen vaimostaan, talostaan tai maineestaan — on hänen tunnusmerkkinsä.»

»Ah», mutisi Bosinney, »teidän pitäisi hakea patentti tuolle sanalle.»

»Tahtoisin», jatkoi nuori Jolyon, »luennoida aiheesta: Forsyten omaisuudet ja laatu. Tämä pieni eläin, jota samaa lajia olevan pilkka vaivaa, on täysin välinpitämätön vieraitten olioitten (teidän tai minun) naurulle. Omaten synnynnäiset taipumukset likinäköisyyteen hän erottaa vain omaan lajiinsa kuuluvain persoonat ja asuinpaikat, ja lajinsa keskuudessa hän viettää kadehdittavan rauhallista elämää.»

»Te puhutte heistä», sanoi Bosinney, »ikäänkuin puolet Englantia kuuluisi heihin.»

»Niin kuuluukin», vastasi nuori Jolyon, »puolet Englantia, parempi puoli sittenkin, terveempi puoli, kolmen prosentin puoli, se puoli, joka jotakin merkitsee. Heidän rikkautensa ja turvallisuutensa tekee kaiken mahdolliseksi, tekee teidän taiteenne mahdolliseksi, tekee kirjallisuuden, tieteen, vieläpä uskonnon mahdolliseksi. Ilman Forsyteja, jotka eivät usko mihinkään näistä kaikista, mutta kääntävät ne kaikki hyödykseen — missä me olisimme? Hyvä herra, Forsytet ovat välittäjiä, kauppiaita, yhteiskunnan pylväitä, sovinnaisuuden kulmakiviä, kaikkea mikä on ihailtavaa.»

»En tiedä saanko kiinni ajatuksistanne», sanoi Bosinney, »mutta minä kuvittelen, että omassa ammattikunnassani on yllin kyllin, niinkuin sanotte, Forsyteja.»

»Varmasti», vastasi nuori Jolyon. »Suuri enemmistö arkkitehtejä, maalareita tai kirjailijoita on vailla periaatteita niinkuin kuka tahansa muu Forsyte. Taide, kirjallisuus, uskonto elää niitten harvojen voimasta, jotka todella uskovat niihin, ja niitten monien Forsytein, jotka tekevät niistä kauppatavaraa. Matalasti arvioiden kolme neljännestä Kuninkaallisen Akatemiamme jäsenistä on Forsyteja, kahdeksan yhdeksäsosaa romaanikirjailijoistamme, suuri osa sanomalehtimiehiä. Tieteestä en osaa puhua, uskonnon alalla he ovat loistavasti edustettuina, Alahuoneessa heitä kenties on enemmän kuin missään muualla, ylimyssääty puhuu itse puolestaan. Mutta minä en naura. On vaarallista vastustaa enemmistöä — ja minkälaista enemmistöä!» Hän kiinnitti katseensa Bosinneyhin. »On vaarallista antaa minkään viedä itseään harhateille — talon, maalauksen, — naisen!»

He katsoivat toisiaan. Ja ikääkuin olisi tehnyt sen mitä kukaan Forsyte ei tehnyt — antanut jotakin itsestään — nuori Jolyon vetäytyi kuoreensa. Bosinney katkaisi hiljaisuuden.

»Miksi otatte omaisenne tyypeiksi?» sanoi hän.

»Omaiseni», vastasi nuori Jolyon, »eivät ole kovin äärimmäisiä tyyppejä ja heillä on omat yksityiset erikoisuutensa, mutta heillä on huomattavassa määrin nuo kaksi ominaisuutta, jotka ovat Forsyten todelliset tunnusmerkit — kyky olla koskaan antautumatta mihinkään sieluineen, ruumiineen ja 'omistamisen vaisto'.»

Bosinney hymyili. »Minkälainen on esimerkiksi tuo iso?»

»Tarkoitatteko Swithiniä?» kysyi nuori Jolyon. »Oi, Swithinissä on vielä jotakin alkuaikaista. Kaupunki ja keskiluokka eivät ole sulattaneet häntä vielä. Kaikki vanhat maanviljelyksen ja raa'an voiman vuosisadat ovat asettuneet häneen, ja siinä ne pysyvät, oli hän sitten miten hienostunut tahansa.»

Bosinney näytti miettivän. »Ainakin serkkuunne Soamesiin nähden sananne sattuu paikalleen», sanoi hän äkkiä. »Hän ei koskaan tule ampumaan kuulaa otsaansa.»

Nuori Jolyon katsoi häneen läpitunkevasti.

»Ei», sanoi hän, »sitä Soames ei tee. Sitä varten hänet pitääkin ottaa lukuun. Pankaa merkille hänen otteensa. On helppo nauraa, mutta älkää ymmärtäkö minua väärin. Forsyteja ei käy halveksuminen, heitä ei voi sivuuttaa.»

»Te itse olette sen tehnyt.»

Nuori Jolyon osoitti sanan sattuneen menettämällä hymynsä.

»Te unohdatte», sanoi hän omituisen ylpeästi, »minä kestänkin — minä itse olen Forsyte. Me olemme kaikki suurten voimien käsissä. Ihminen, joka jättää seinän tuen — no niin — te ymmärrätte mitä tarkoitan. Minä en», lopetti hän puheensa hyvin hiljaa, »suosittele kenellekään — minun polkujani. Se riippuu ihmisestä.»

Veri syöksyi Bosinneyn kasvoihin, mutta pakeni taas kohta jättäen ne yhtä kellanruskeiksi kuin ennenkin. Hän nauroi lyhyen naurun, jonka jälkeen hänen huulensa jäivät omituiseen, ylpeään hymyyn. Hänen silmänsä pilkkasivat nuorta Jolyonia.

»Kiitoksia», sanoi hän. »Olette helkkarin ystävällinen. Mutta ette te ole ainoita miehiä, jotka kestävät.» Hän nousi.

Nuori Jolyon katsoi hänen jälkeensä, painoi pään käsiinsä ja huokasi.

Uneliaassa, melkein tyhjässä huoneessa ei kuulunut muuta kuin sanomalehtien rapinaa, sytytettävän tulitikun ääntä. Nuori Jolyon oli pitkän aikaa liikkumatta, eläen uudelleen niitä aikoja, jolloin hänkin oli istunut pitkiä tunteja katsellen kelloa, odottaen minuuttien kuluvan — pitkiä tunteja täynnä epävarmuuden kidutusta ja ankaraa, suloista polttoa. Ja noitten aikojen hidas, suloinen tuska palasi hänen mieleensä kipeänä kuten ennenkin. Bosinneyn näkeminen, hänen laihtuneet kasvonsa, hänen levottomat silmänsä, jotka aina pälyilivät kelloon, herätti hänessä sääliä, johon yhtyi omituinen, vastustamaton kateus.

Hän tunsi nuo merkit niin hyvin. Minne oli hän menossa — minkälaista kohtaloa kohti? Minkälainen oli se nainen joka veti häntä puoleensa tuolla magneettisella voimalla, jota ei mikään kunnia, periaate tai etunäkökohta voinut vastustaa, josta ainoa pelastus oli pako.

Pako! Mutta minkätähden Bosinney pakenisi? Mies pakeni, kun hän oli vaarassa tuhota kotilietensä, kun oli lapsia, kun hän tunsi polkevansa ihanteita, särkevänsä jotakin Mutta hän oli kuullut sanottavan, että tässä oli kaikki jo valmiiksi särjetty.

Hän itse ei ollut paennut eikä pakenisi, jos kaikki tulisi elettäväksi uudestaan. Hän oli kuitenkin mennyt pitemmälle kuin Bosinney, oli rikkonut oman onnettoman kotinsa ei kenenkään muun. Ja hän muisti vanhan sananlaskun: »Ihmisen kohtalo on hänen omassa sydämessään.»

Hänen omassa sydämessään! Maun tuntee vasta syödessä — Bosinneyn putinki oli vielä syömättä.

Hänen ajatuksensa siirtyivät tuohon naiseen, naiseen, jota hän ei tuntenut, mutta jonka tarinan ääriviivat hän oli kuullut.

Onneton avioliitto! Ei mitään pahoinpitelyä — vain tuota epämääräistä pahantunnetta, tuota kauheata ruostetta, joka tappaa kaiken suloisuuden taivaan alla, päivästä päivään, yöstä yöhön, viikosta viikkoon, vuodesta vuoteen, kunnes kuolema tekee lopun!

Mutta nuori Jolyon, jonka omien tunteitten katkeruutta aika oli lievittänyt, näki myös Soamesin puolen asiasta. Mistä voisi hänen serkkunsa kaltainen mies, joka oli kyllästetty kaikilla luokkansa ennakkoluuloilla ja uskomuksilla, saada sen ymmärryksen tai innoituksen, mikä tarvittaisiin tuollaisen elämän katkaisemiseen? Siinä vaadittiin mielikuvitusta, oli asetuttava kaikkien niitten puheitten, pilkallisten katseitten ja juorujen yläpuolelle, jotka aina seuraavat tällaisia eroja, oli asetuttava yläpuolelle sen ohimenevän tuskan, mitä vaimon häviäminen näköpiiristä merkitsisi, yläpuolelle kaikkien kunnon ihmisten vakavan paheksumisen. Mutta harvoilla miehillä, erikoisen harvoilla Soamesin luokasta, oli siihen tarvittava mielikuvitus. Paljon on kuolevaisia tässä maailmassa, eikä tarpeeksi mielikuvitusta! Ja laupias taivas, mikä ero sitäpaitsi teorialla ja käytännöllä! Monella miehellä, kenties myös Soamesilla, oli ritarillinen suhtautuminen näihin asioihin, ja kun kenkä puristi, löytyi aina jokin erikoinen tekijä, jonka vuoksi hänen tapauksestaan tuli poikkeus.

Sitten nuori Jolyon alkoi myös epäillä omaa arvostelukykyään. Hän oli kokenut tuon kaiken itse, oli sakkaa myöten saanut maistaa onnettoman avioliiton katkeruutta — kuinka hänellä siis voisi olla niiden ihmisten laaja ja intohimoton näkökanta, jotka eivät koskaan olleet käyneet taistelun ulottuvilla? Hänen todistuksensa perustuivat liiaksi ensi käden kokemuksiin, niinkuin aktiivisessa sotapalveluksessa olleen sotilaan kanta on toinen kuin siviili-ihmisten, jotka eivät ole tunteneet sitä haittaa, että ovat nähneet asiat liian läheltä. Enimpäin ihmisten mielestä avioliitto sellainen kuin Soamesin ja Irenen oli erinomaisen onnistunut, miehellä oli rahaa, naisella kauneutta, se ratkaisi asian. Ei ollut mitään syytä, miksi he eivät nuhjuttaisi eteenpäin, vaikka vihaisivatkin toisiaan. Ei merkinnyt mitään, vaikka he vähän kulkisivatkin omia teitään, mikäli vain sopivaisuuden vaatimukset otettaisiin huomioon — aviositeen, yhteisen kodin pyhyys pidettäisiin kunniassa. Puolet yläluokan avioliitoista perustuivat näille suuntaviivoille: Älä loukkaa yhteiskunnan herkkätuntoisuutta, älä loukkaa kirkon herkkätuntoisuutta! Jotta näitä ei loukattaisi, kannattaa uhrata yksityiset tunteet. Kiinteän kodin edut ovat silmin nähtävät, käsin kosketeltavat — niin paljon omaisuutta, ei mitään vaaraa tasapainolle. Kodin purkaminen on parhaassakin tapauksessa vaarallinen koe, ja lisäksi itsekästä.

Tämä oli vastustajien kanta, ja nuori Jolyon huokasi.

»Kaiken ydin», ajatteli hän, »on omistaminen, mutta on paljon ihmisiä, jotka eivät tahtoisi esittää sitä siinä muodossa. Heille se on »aviositeen pyhyys», mutta aviositeen pyhyys on riippuvainen perheen pyhyydestä, ja perheen pyhyys on riippuvainen omaisuuden pyhyydestä. Ja ajatella sitten, että kaikki nämä ihmiset seuraavat Erästä, joka ei omistanut mitään. Se on omituista!»

Ja taas nuori Jolyon huokasi.

»Pyydänkö minä kotimatkalla ketään kohtaamiani piruparkoja jakamaan päivälliseni, joka siinä tapauksessa ei riittäisi minulle eikä ainakaan vaimolleni, joka on välttämätön onnelleni ja terveydelleni? Ehkä Soames loppujen lopulta tekee oikein pitäessään kiinni oikeuksistaan ja tukiessaan menettelyllään sitä pyhää omistamisen periaatetta, joka hyödyttää meitä kaikkia, paitsi niitä, jotka — kärsivät siitä.»

Ja niin hän nousi tuolistaan, puikkelehti ohi monien istuinten, otti hattunsa ja kulki hitaasti kuumia katuja, jotka olivat täynnä vaunuja ja tomuhuurujen tuoksuja, kohti kotiansa.

Ennenkuin hän ehti Wistaria Avenuelle hän otti vanhan Jolyonin kirjeen taskustaan, repi sen huolellisesti pieniksi kappaleiksi ja sirotti kappaleet kadun tomuun.

Hän avasi oven avaimella ja kutsui vaimoaan. Mutta tämä oli lähtenyt ulos ottaen Hollyn ja Jollyn mukanaan, ja talo oli tyhjä. Koira Balthasar vain makasi puutarhan varjossa siepaten kärpäsiä suuhunsa.

Nuori Jolyonkin istuutui sinne, päärynäpuun alle, joka ei kantanut hedelmää.

11. BOSINNEYN KUNNIAAN VEDOTAAN

Richmondin illan jälkeen Soames palasi Henleystä aamujunalla. Koska hän luonnostaan ei harrastanut vesiurheilua, oli hänen vierailunsa pikemmin ollut liikematka kuin huvimatka, eräs jonkin verran huomattava asiakas kun oli kutsunut hänet.

Hän meni suoraan Cityyn, mutta huomasi asiain olevan lamassa ja lähti kolmelta, iloisena päästessään rauhassa kotiin. Irene ei odottanut häntä. Eipä siltä, että Soamesilla olisi ollut mitään halua vakoilla hänen edesottamuksiaan, mutta eihän siinä mitään pahaa ollut, jos kerran astui näyttämölle odottamatta.

Muutettuaan pukua hän meni saliin. Irene istui sohvan nurkassa, joka oli hänen lempipaikkansa, ja hänen silmiensä ympärillä oli renkaat ikäänkuin hän ei olisi nukkunut.

Soames kysyi: »Kuinka olet sisällä? Odotatko jotakin?»

»Odotan — tahi en erikoisesti.»

»Ketä?»

»Herra Bosinney sanoi kenties tulevansa.»

»Bosinney. Hänen pitäisi olla työssä.»

Tähän Irene ei vastannut.

»No niin», sanoi Soames, »minä tahdon, että tulet kanssani ostoksille ja sitten lähdemme Puistoon.»

»Minä en tahdo lähteä ulos, minulla on päänsärkyä.»

Soames vastasi: »Aina sinulla on päänsärkyä, kun minä tahdon sinua jonnekin. Sinulle tekee vain hyvää tulla istumaan sinne puitten varjoon.»

Irene ei vastannut.

Soames oli hiljaa muutamia minuutteja ja sanoi vihdoin: »Minä en tiedä, mikä on sinun käsityksesi vaimon velvollisuuksista. En ole koskaan tietänyt.»

Hän ei odottanut vastausta, mutta Irene vastasi.

»Minä olen koettanut tehdä, mitä tahdot, eikä ole minun vikani, jollen ole kyennyt panemaan siihen sydäntäni.»

»Kenen syy se sitten on?» Soames katseli häneen syrjästä.

»Ennenkuin menimme naimisiin, lupasit antaa minun lähteä, jos avioliittomme ei ole onnellinen. Onko se onnellinen?»

Soames rypisti kulmiaan.

»Onnellinen», änkytti hän — »se olisi onnellinen, jos sinä käyttäytyisit kunnollisesti.»

»Minä olen koettanut», sanoi Irene. »Annatko minun lähteä?»

Soames kääntyi. Hän oli salaa hälyttynyt ja turvautui kiukkuun.

»Annanko sinun lähteä? Sinä et tiedä mitä puhut. Antaisin sinun lähteä? Kuinka minä voisin antaa sinun lähteä? Mehän olemme naimisissa, emmekö ole? Mistä sinä sitten puhut? Jumalan tähden, säästä meitä tuollaisesta roskasta! Hae hattusi ja tule istumaan puistoon.»

»Sinä et siis anna minun lähteä?»

Hän tunsi Irenen silmien viipyvän hänessä omituisin, liikuttavin katsein.

»Anna sinun lähteä!» hän sanoi. »Ja mihin maailmassa sinä joutuisit, jos minä antaisin? Sinullahan ei ole rahaa!»

»Kyllä minä jotenkuten tulisin toimeen.»

Soames käveli nopeasti huoneen päästä päähän ja pysähtyi sitten hänen eteensä.

»Ymmärrä nyt», sanoi hän, »kerta kaikkiaan minä en tahdo kuulla sinun puhuvan tuollaisia. Mene hakemaan hattusi!»

Irene ei liikahtanut.

»Minä otaksun», sanoi Soames, »että et tahdo menettää herra Bosinneyn mahdollista vierailua.»

Irene nousi hitaasti ja lähti huoneesta. Hän palasi takaisin hattu päässä.

He lähtivät ulos.

Oli jo ohi tuo kirjava varhaisen iltapäivän tunti, jolloin ulkomaalaiset ja muut intoilijat parveilevat puistossa, luullen olevansa muodikkaita. Oikea, varsinainen hetki oli myös jo melkein ohi, kun Soames ja Irene ehtivät istahtaa Akilleus-patsaan juureen.

Oli jo kulunut jonkin aikaa siitä, kun Soames viimeksi oli saanut nauttia hänen seurastaan Puistossa. Hänen avioelämänsä kahden ensimmäisen huvikauden menneitä iloja oli ollut, kun hän täällä, koko Lontoon edessä, suureksi, mutta salaiseksi ylpeydekseen, sai tuntea omistavansa tuon viehättävän olennon. Miten monta iltapäivää hän olikaan istunut siinä Irenen vieressä äärimmäisen siistinä, vaaleanharmaat hansikkaat käsissä, huulilla hieno, ylimielinen hymy, nyökäten päätään tuttaville ja aina silloin tällöin nostaen hattua.

Vaaleanharmaat hansikkaat olivat vielä hänen käsissään, hienon ivallinen hymy huulilla, mutta mihin oli joutunut tuo tunne hänen sydämestään?

Tuolit tyhjenivät nopeasti, mutta vieläkin hän pidätti Ireneä täällä, hiljaisena ja kalpeana, ikäänkuin suorittamassa salaista rangaistusta. Kerran pari Soames huomautti jotakin, ja Irene taivutti päätään tai sanoi: »Niin», väsyneesti hymyillen.

Aitauksen sivustaa kulki eräs mies niin nopeasti, että ihmiset katselivat hänen jälkeensä.

»Katsos tuota aasia!» sanoi Soames. »Hän mahtaa olla hullu, kun kävelee tuota vauhtia näin kuumalla!»

Hän kääntyi, Irene oli tehnyt nopean liikkeen.

»Halloo!» sanoi hän. »Sehän on ystävämme Merirosvo.»

Ja hän istui hiljaa, ylenkatseellinen hymynsä huulillaan, tietoisena siitä, että Irenekin istui hiljaa ja hymyili.

»Tervehtiiköhän Irene häntä?» ajatteli Soames.

Mutta Irene ei tehnyt mitään merkkiä.

Bosinney ehti kaiteen päähän ja käveli takaisin portaita hoippuen kuin lintukoira. Nähdessään heidät hän seisahtui kuin kivettyneenä ja nosti hattua.

Hymy ei luopunut Soamesin kasvoilta. Hänkin nosti hattua.

Bosinney tuli heidän luokseen näyttäen uupuneelta kuin kovan ruumiillisen ponnistuksen jälkeen. Hiki pisaroi hänen otsallaan, ja Soamesin hymy näytti sanovan: »Sinulla on ollut vaikea aika, ystäväni…!» »Mitä sinä teet Puistossa?» hän kysyi. »Me luulimme, että halveksit sellaista haihattelua!»

Bosinney ei näyttänyt kuulevan. Hän vastasi Irenelle: »Kävin teillä, toivoin tapaavani teidät kotona.»

Joku taputti Soamesia selkään ja puhutteli häntä, ja vaihtaessaan pari tyhjänpäiväistä sanaa olkansa yli hän menetti Irenen vastauksen. Hän teki päätöksensä.

»Me lähdemme juuri sisään», hän sanoi Bosinneylle. »Paras, että tulet syömään päivällistä kanssamme.» Tähän kutsuun hän pani omituista kerskailua ja vielä omituisempaa paatosta. »Sinä et voi pettää minua», tuntuivat hänen katseensa ja äänensä sanovan, »mutta katsos, minä luotan sinuun, minä en pelkää sinua!»

He lähtivät Montpellier Squarelle yhdessä, Irene heidän keskellään. Ahtailla kaduilla Soames kulki edellä. Hän ei kuunnellut heidän keskusteluaan; tuo omituinen päätös luottaa heihin, jonka hän äsken oli tehnyt, näytti elähyttävän hänen salaistakin käytöstään. Hän sanoi itselleen kuin pelaaja: »Se on kortti, jota en uskalla heittää pois — minun täytyy pelata sen koko arvolla. Minulla ei ole liian paljon mahdollisuuksia.»

Hän pukeutui hitaasti, kuuli Irenen lähtevän huoneestaan ja menevän alakertaan, mutta viivytteli itse pukeutumishuonessaan vielä runsaat viisi minuuttia. Sitten hän lähti alas ja sulki vartavasten kuuluvasti oven osoittaakseen tulevansa. Hän tapasi heidät seisomasta tulisijan luota, kenties puhellen, kenties ei, hän ei osannut sanoa.

Hän näytteli osaansa ilveilyssä illan pitkän — hänen käytöksensä vierasta kohtaan oli ystävällisempää kuin koskaan ennen, ja kun Bosinney vihdoin lähti, hän sanoi: »Sinun pitää tulla pian taas, Irene mielellään puhuu kanssasi talosta!» Taaskin hänen äänessään oli omituista pöyhkeyttä ja omituisempaa paatosta, mutta hänen kätensä oli kylmä kuin jää.

Uskollisena päätökselleen hän kääntyi pois kun he sanoivat hyvästi toisillen, kääntyi pois vaimostaan, kun tämä seisoi riippuvan lampun alla sanomassa hyvää yötä — kääntyi pois näkemästä hänen kultaisen päänsä loistavan lampun valossa, hänen hymyileviä, surullisia huuliaan, näkemästä Bosinneyn silmien katsetta, joka oli kuin koiran, joka katsoo isäntänsä silmiin.

Ja hän meni vuoteeseen varmana siitä, että Bosinney rakasti hänen vaimoaan.

Kesäyö oli kuuma, niin kuuma ja tyven, että jokaisesta avoimesta ikkunasta tuli vain kuumempaa ilmaa sisään. Kauan hän kuunteli Irenen hengitystä.

Irene saattoi nukkua, mutta hänen piti valvoa. Ja valveilla maatessaan hän paadutti itsensä näyttelemään tyvenen ja luottavaisen aviomiehen osaa.

Pikkutunneilla hän nousi vuoteesta, meni pukeutumishuoneeseensa ja nojautui avonaisesta ikkunasta ulos.

Hän saattoi tuskin hengittää.

Eräs yö neljä vuotta sitten tuli hänen mieleensä — viimeinen yö ennen hänen häitään, kuuma ja tukahduttava kuin tämäkin.

Hän muisti, kuinka hän oli loikoillut pitkässä korituolissa olohuoneensa ikkunan ääressä Victoria Streetin varrella. Alhaalla sivukadulla joku mies oli paiskannut oven kiinni, nainen oli parkaissut — hän muisti ikäänkuin aivan äsken tapahtuneina tuon kahakan äänen, oven paukauksen ja sitä seuranneen kuolemanhiljaisuuden. Ja sitten oli varhainen vesivaunu, joka puhdisti noen kaduilta, lähestynyt oudossa, hyödyttömässä lampunvalossa — hän oli vielä kuulevinaan sen kolinan lähempää ja lähempää, kunnes se ajoi ohi ja lakkasi kuulumasta.

Hän nojasi kauas ulos pukeutumishuoneen ikkunasta, alhaallaolevaa pientä pihaa kohti, ja näki aamun ensimmäisen valon. Pimeitten seinien ja kattojen ääriviivat sumenivat hetkeksi ja tulivat sitten näkyviin entistä terävämpinä.

Hän muisti, kuinka hän tuona toisena yönä oli katsellut lamppujen kalpenemista pitkin Victoria Streetin pituutta, kuinka hän oli viskannut vaatteet ylleen ja lähtenyt kadulle, kulkenut ohi talojen ja puistikkojen sille kadulle, jolla Irene asui, ja seisonut siinä katselemassa tuon pienen talon päätyä, joka oli hiljainen ja harmaa kuin kuolleen miehen kasvot.

Ja äkkiä hänen mieleensä sinkosi sairas kuvitelma: Mitä hän tekee? — tuo mies, joka vainoaa minua, joka oli täällä tänä iltana, joka rakastaa vaimoani — kulkeeko hän ehkä tuolla nuuskimassa ja etsimässä häntä niinkuin tiedän hänen kulkeneen ja etsineen tänä iltapäivänä? Katseleeko hän taloani parastaikaa, vai mitä?

Hän hiipi porraskäytävän kautta talon etuosaan, veti salaa syrjään kaihtimet ja avasi erään ikkunan.

Harmaa valo viipyi puistikon puissa ikäänkuin yö suuren koiperhosen tavoin olisi sivellyt niitä siivillään. Lamput paloivat vielä, vallan kalpeina, mutta yksikään sielu ei hiiskahtanut — ei elävää olentoa näkyvissä!

Äkkiä kuitenkin kuului kaukaa kuoleman hiljaisuudesta hyvin heikkona kummallinen huuto, joka oli kuin jonkun taivaasta suljetun, autuuttansa itkevän harhailevan sielun ääni. Nyt se kuului taas — taas! Soames sulki ikkunan hytisten.

Sitten hän ajatteli: »Ah, ne ovat vain riikinkukot joen toisella puolella.»

12. JUNE TEKEE VIERAILUJA

Vanha Jolyon seisoi Broadstairsin ahtaassa eteisessä ja hengitti tuota öljykankaan ja sillin tuoksua, joka vallitsee kaikissa kunniallisissa täyshoitoloissa meren rannalla. Tuolilla — se oli kiiltävä nahkanojatuoli, jonka jouhitäyte pisti esiin reiästä vasemmassa yläkulmassa — oli musta salkku. Siihen hän pani papereita, Times-lehden ja Eau-de-Cologne-pullon. Hänellä piti tänään olla Kansainvälisen Kultayhtiön ja Uuden Kivihiiliyhtiön kokous, joita varten hän matkusti kaupunkiin, sillä hän ei koskaan laiminlyönyt ainoatakaan johtokuntaa. »Johtokunnan laiminlyöminen» olisi ollut uusi todistus hänen vanhenemisestaan, ja sitä ei hänen kade Forsyte-henkensä voinut sietää.

Kun hän täytti tuota mustaa salkkua, näyttivät hänen silmänsä sellaisilta kuin saattaisivat ne minä hetkenä tahansa leimahtaa kiukkuun. Sillä tavoin kiiltävät koulupojan silmät, kun joukko tovereita härnää häntä, mutta hän hillitsee itsensä, koska taistelu on niin peloittavan epätasainen. Ja vanha Jolyon hillitsi itsensä, tukahdutti mestarillisella tahdonvoimallaan, joka nyt hitaasti alkoi kulua, sen suuttumuksen, jonka hänen nykyisen elämänsä olosuhteet olivat nostattaneet.

Hän oli saanut pojaltaan epäkäytännöllisen kirjeen, jossa tämä, eksyen kaikenlaisiin yleisiin juttuihin, näytti koettavan päästä vastaamasta selvään kysymykseen. »Olen nähnyt Bosinneyn». sanoi poika. »Hän ei ole mikään rikollinen. Mitä enemmän näen ihmisiä, sitä enemmän tulen vakuutetuksi, että he eivät ole hyviä eivätkä, pahoja — naurettavia tai pateettisia vain. Sinä et luultavasti ole yhtä mieltä kanssani.»

Vanha Jolyon ei ollutkaan yhtä mieltä, hänestä oli kyynillistä puhella tuollaisia, hän ei ollut vielä ehtinyt siihen vanhuuden asteeseen, jolloin kaikki, Forsytetkin, menetettyään ne illusionit ja periaatteet, joita he ovat huolellisesti hellineet käytännöllisiä tarkoituksiaan varten, mutta joihin he eivät koskaan ole uskoneet, menetettyään kaiken ruumiillisen nautinnon, saatuaan sydämeensä isketyksi sen vakaumuksen, että heillä ei ole enää mitään toivottavaa — murtavat itsehillinnän sulut ja sanovat asioita, joita he eivät ikinä olisi luulleet kykenevänsä sanomaan.

Kenties hän ei uskonut »hyvyyteen» eikä »pahuuteen» sen enempää kuin hänen poikansakaan, mutta hän olisi sanonut: »Minä en tiedä — en osaa sanoa». Siinä oli ehkä sentään jotakin, ja miksi turhaan ilmaisisi epäilystään ja riistäisi itseltään mahdollisen edun?

Hän oli tottunut viettämään loma-aikansa vuoristossa, vaikka (todellisena Forsytena) hän ei ollut koskaan yrittänyt mitään liian seikkailurikasta tai tyhmänrohkeata, ja piti vuoristosta intohimoisesti. Ja kun tuo ihmeellinen näköala (»väsyttävä, mutta maksaa vaivan», sanoo Baedeker) oli viimeisen kiipeämisyntyksen jälkeen häneltä kielletty, oli hän epäilemättä tuntenut, että on olemassa jokin suuri, arvokas prinsiippi, joka kruunaa elämän kaoottiset pyrkimykset, pienet jyrkänteet ja pilkalliset, pimeät kuilut. Tämä oli kenties lähempänä uskontoa kuin mihin hänen käytännöllinen henkensä koskaan oli päässyt.

Mutta siitä oli jo monta vuotta kun hän viimeksi oli ollut vuoristossa. Hän oli vienyt Junen sinne kahtena vuonna peräkkäin vainionsa kuoleman jälkeen ja todennut katkerana, että hänen kiipeämisvuotensa olivat ohi.

Tuolle vanhalle, vuoriston suomalle luottamukselle asiain korkeampaan järjestykseen hän oli jo kauan ollut vieras.

Hän tiesi olevansa vanha, mutta tunsi itsensä nuoreksi, ja tämä teki hänet levottomaksi. Hän ajatteli levottomana ja ihmeissään sitäkin seikkaa, että hän, joka aina oli ollut niin varovainen, oli joutunut isäksi ja isoisäksi olennoille, jotka näyttivät syntyneiltä onnettomuuteen. Hän ei voinut sanoa mitään pahaa Jo'sta — kuka voisi sanoa mitään sitä poikaa vastaan, niin mukavaa miestä — mutta Jo'n asema oli surkea, ja tämä Junen juttu oli melkein yhtä paha. Se oli kuin kohtalo, ja kohtalo oli niitä asioita, joita hänenluonteisensa mies ei voinut ymmärtää eikä sulattaa.

Kirjoittaessaan pojalleen hän ei tosissaan toivonut, että siitä olisi mitään hyötyä. Noitten Rogerin tanssiaisten jälkeen hän oli liiankin selvästi nähnyt, missä sitä oltiin — hän osasi laskea kaksi ja kaksi yhteen vikkelämmin kuin moni muu — ja poikansa esimerkki silmäinsä edessä hän tiesi paremmin kuin kukaan muu Forsyte, että tuo kalpea liekki kärventää ihmisen siivet, tahtoi hän sitten tai ei.

Noina aikoina ennen Junen kihlausta, jolloin tämä ja rouva Soames aina olivat olleet yhdessä, vanha Jolyon oli nähnyt Ireneä siksi paljon, että tunsi hänen taikavoimansa miehiin. Irene ei ollut hakkailija eikä koketti — nuo sanat olivat rakkaita hänen sukupolvelleen, joka mielellään määritteli asioita hyvällä, leveällä, epätäsmällisellä sanalla — mutta hän oli vaarallinen. Vanha Jolyon ei osannut sanoa miksi. Jos hänelle olisi puhuttu muutamien naisten myötäsyntyisestä ominaisuudesta — viettelyvoimasta, jota he eivät itse hallinneet — hän olisi sanonut: »Humpuukia!» Irene oli vaarallinen, ja sillä hyvä. Vanha Jolyon tahtoi ummistaa silmänsä koko jutulta. Tuli mitä tuli, hän ei tahtonut kuulla siitä sen enempää — hän tahtoi vain pelastaa Junen aseman ja mielenrauhan. Hän toivoi vielä, että Junesta voisi taas kerran tulla iloa hänelle itselleen.

Ja niin hän oli kirjoittanut. Vastuksesta oli ollut hyvin vähän hyötyä. Mitä nuori Jolyon oli saanut irti haastattelustaan, siitä kertoi tosiasiallisesti vain tämä omituinen lause: »Minä ymmärsin, että hän on virrassa.» Virrassa! Missä virrassa? Mikä uudenaikainen sanantapa se oli?

Hän huokasi ja pisti viimeiset paperit salkun sivutaskuun. Hän tiesi aivan hyvin mitä tarkoitettiin.

June tuli ruokasalista ja auttoi kesätakkia hänen ylleen. Tytön puvusta, hänen pienten päättäväisten kasvojensa ilmeestä isoisä heti näki, mitä oli tulossa.

»Minä lähden mukaan», sanoi June.

»Mitä hullua, kultaseni, minä lähden suoraan Cityyn. En voi antaa sinun ajelehtia yksinäsi.»

»Minun pitää mennä tervehtimään vanhaa rouva Smeechiä.»

»Voi noita sinun ainaisia 'siipirikkojasi'», murisi vanha Jolyon. Hän ei uskonut tytön selitykseen, mutta lopetti vastarintansa. Junen itsepäisyydelle ei mahtanut mitään.

Victorian asemalla hän pani tytön vaunuihin, jotka oli tilattu häntä itseään varten — luonteenomainen teko, sillä hänessä ei ollut halpaa itsekkyyttä vähääkään.

»Älä nyt väsytä itseäsi, kultaseni», sanoi hän, otti ajurin ja lähti
Cityyn.

June ajoi ensin eräälle Paddingtonin syrjäkadulle, jolla asui rouva Smeech, hänen »siipirikkonsa» — vanha ihminen, jolla oli ollut tekemistä talon siivoustöitten kanssa — mutta kuunneltuaan puolen tunnin ajan hänen tavallisia valituksiaan ja tyrkytettyään hänelle tilapäistä apua tyttö jatkoi matkaansa Stanhope Gatelle. Suuri talo oli suljettu ja pimeä.

Hän oli päättänyt ottaa jotakin selville, maksoi mitä maksoi. Oli parasta kohdata pahin, ja päästä siitä sitten. Ja tämä oli hänen suunnitelmansa: hän menisi ensin Philin tädin, rouva Baynesin luo, ja jollei sieltä lähtisi mitään tietoa, Irenen itsensä luo. Hänellä ei ollut selvää käsitystä siitä, mitä hän voittaisi näillä käynneillä.

Kello kolmelta hän oli Lowndes Squarella. Niinkuin ainakin nainen, kun edessä on vaikeuksia, hän oli pukeutunut parhaaseen pukuunsa ja lähti taisteluun yhtä uljain katsein kuin vanha Jolyon konsanaan. Hänen pelkonsa oli muuttunut kiihkeydeksi.

Kun June ilmoitettiin, oli rouva Baynes, Bosinneyn täti (Louisa oli hänen nimensä), keittiössään, ohjaamassa keittäjää, sillä hän oli erinomainen perheenemäntä, ja, niinkuin Baynes aina sanoi, »hyvä päivällinen merkitsi paljon.» Hän työskenteli parhaiten päivällisen jälkeen. Baynes se oli, joka rakensi Kensingtoniin tuon huomattavan hienon rivin suuria punaisia taloja, jotka monien muitten kanssa kilpailevat nimestä »Lontoon rumimmat».

Kuullessaan Junen nimen hän lähti kiireesti makuuhuoneeseensa, otti kaksi leveätä rannerengasta sahvianirasiasta ja pani ne valkeihin ranteisiinsa — sillä hän omasi huomattavassa määrin tuota »omistamisen vaistoa», joka, niinkuin tiedämme, on Forsytelaisuuden koetinkivi ja hyvän moraalin perusta.

Hänen vartalonsa, joka oli keskikokoinen ja leveärakenteinen omaten taipumusta lihavuuteen, kuvastui valkopuisen vaatekaapin peilistä. Puku oli tehty hänen omien ohjeittensa mukaan — se oli taitettua väriä ja muistutti suurten hotellien käytävien himmeitä seiniä. Hän kohotti kätensä tukkalaitteeseensa, joka oli Walesin prinsessan muotia, kosketti sitä sieltä täältä, kiinnitti sen lujemmalle, ja hänen silmänsä olivat tulvillaan itsetiedotonta realismia, ikäänkuin hän katsoisi silmästä silmään jotakin elämän synkkää tosiseikkaa, jonka hän koetti kääntää mahdollisimman hyväksi. Nuoruudessa hänen poskensa olivat olleet kuin kermaa ja ruusuja, mutta keski-ikä täplitti niitä nyt, ja tuo kova, ruma suorasukaisuus tuli taaskin hänen silmiinsä, kun hän huiskutti puuteriviuhkaa otsallaan. Sitten hän pani viuhkan pois ja seisoi peilin edessä ihan hiljaa järjestäen hymyä korkealle, mahtavalle nenälleen, leualleen, joka ei koskaan ollut ollut suuri ja joka nyt pieneni sitä mukaa kuin »toinen leuka» kasvoi, ja ohuthuuliselle, alaspäin kääntyneelle suulleen. Ja nopeasti, jotta vaikutus ei menisi hukkaan, hän kokosi hameensa lujalla otteella molempiin käsiin ja meni portaita alas.

Hän oli jo jonkin aikaa toivonut tätä vierailua. Hänellekin oli jo ehditty kuiskata, että kaikki ei ollut niinkuin olla piti hänen veljenpoikansa ja tämän morsiamen välillä. Kumpikaan ei ollut lähestynyt häntä viikkokausiin. Hän oli pyytänyt Philiä päivälliselle monet kerrat, ja hänen muuttumaton vastauksensa oli ollut: »Ei ole aikaa.»

Hänen vaistonsa oli hälyttynyt, ja tuollaisissa asioissa tämän oivallisen naisen vaisto oli tarkka. Hänen olisi pitänyt olla Forsyte; nuoren Jolyonin määritelmän mukaan hän totisesti olisi voinut olla, ja ansaitsee sellaisena kuvauksensa.

Hän oli naittanut kolme tytärtään tavalla, jonka ihmiset sanoivat ylittävän heidän ansionsa, sillä heitä haittasi tuo ammattiin kuuluva rumuus, joka säännöllisesti tavataan korkeampien virkamiesten naisväen keskuudessa. Hänen nimensä oli lukemattomissa hyväntekeväisyyskomiteoissa, jotka olivat yhteydessä Kirkon kanssa — teatterinäytäntöjä, tanssiaisia, myyjäisiä — eikä hän koskaan lainannut nimeään, jollei ennakolta tietänyt, että kaikki oli järjestetty läpeensä hyvin.

Hän uskoi — niin sanoi hän usein — asiain järjestämiseen kaupalliselle pohjalle; Kirkon, armeliaisuuden, itse asiassa kaiken varsinainen tehtävä on lujittaa Yhteiskunnan rakennusta. Yksilöllinen toiminta oli niin ollen hänen mielestään epämoraalista. Järjestyminen oli kaikki kaikessa, sillä vain järjestymisen kautta tiesi saavansa täyden arvon rahastaan. Järjestyminen — ja taas järjestyminen! Eikä ole epäilystäkään siitä, että hän oli, niinkuin vanha Jolyon häntä nimitti, »touhuttaja» — vanha Jolyon meni pitemmälle ja sanoi »humpuuki».

Ne armeliaisuusyritykset, joihin hän lainasi nimensä, olivat niin ihailtavan hyvin järjestettyjä, että kun tulokset aikoinaan luovutettiin asianomaisille, olivat ne totisesti kuorittua maitoa, josta kaikki inhimillisen ystävyyden kerma on poistettu. Mutta, niinkuin hän usein huomautti, tunteellisuudesta olikin koetettava päästä. Hän oli itse asiassa pikku akateemikko.

Tämä suuri ja hyvä nainen, joka nautti niin korkeata arvoa kirkollisissa piireissä, oli forsyteismin temppelin pääpapittaria, joka yöt päivät ylläpiti pyhää liekkiä Omistamisen Jumalan alttarilla, johon on kirjoitettu nämä innoittavat sanat: »Ei mitään ilmaiseksi, ja mahdollisimman vähän kuudella pennillä.»

Kun hän astui huoneeseen, tiesi, että jotakin todella tukevaa oli tullut sisään. Siksi kai hän olikin niin suosittu johtajana. Ihmiset pitivät kaikesta tukevasta, kun oli maksettava rahaa, ja he katsoivat häneen — kun näkivät hänet esikuntansa keskellä hyväntekeväisyystanssiaisissa korkeine nenineen ja leveine, nelikulmaisine vartaloineen, paljettien peittämässä univormussaan — kuin kenraaliin ikään.

Ainoa mikä heillä oli häntä vastaan, oli se, että hänellä ei ollut kaksoisnimeä. Hän oli voima ylemmän keskiluokan seurapiireissä, sen sadoissa seuroissa ja yhdyskunnissa, jotka kaikki jollakin tavoin leikkaavat hyväntekeväisyyden taistelukenttää, ja tällä taistelukentällä hän sai niin hauskasti veljeillä Seurapiirien (isolla alkukirjaimella kirjoitettavan) jäsenten kanssa. Hän oli voima seurapiireissä (pienellä alkukirjaimella), tuossa suuremmassa, tärkeämmässä ja voimakkaammassa yhteisössä, jossa kaupalliskristilliset laitokset, elämänohjeet ja periaatteet, joiden ruumistuma rouva Baynes oli, olivat todellista, elävää, vapaasti ja asiallisesti virtaavaa verta eikä vain tuota hedelmätöntä veren mukailua, joka virtaa pienemmän, mutta suuremmalla alku kirjaimella kirjoitettavan Seurapiirin suonissa. Ihmiset, jotka tunsivat rouva Baynesin, tiesivät, että hän oli tervehenkinen — tervehenkinen nainen, joka ei koskaan antanut itseään, eikä mitään muutakaan, jos suinkin voi olla antamatta.

Hän oli ollut mitä pahimmissa väleissä Bosinneyn isän kanssa, joka melko usein oli tehnyt hänet anteeksiantamattoman pilkan kohteeksi. Nyt, kun veli oli poissa, oli hän sisaren puheissa »rakas, herjaava veliparkani.»

Hän tervehti Junea huolellisen vuolaasti, niinkuin vain hän osasi. Hän hieman pelkäsi Junea, mikäli nainen, jolla on niin huomattava asema kaupallisessa ja kristillisessä maailmassa voi pelätä — noin hennoksi tytöksi Junessa oli paljon arvokkuutta, hänen silmiensä pelottomuus aiheutti sen. Ja rouva Baynes myös vaistosi ovelasti, että Junen käytöksen suorasukaisuuden takana oli paljon Forsytea. Jos tyttö olisi ollut vain suora ja peloton, rouva Baynes olisi pitänyt häntä »särmikkäänä» ja halveksinut häntä, jos hän taas olisi ollut pelkästään Forsyte, niinkuin esimerkiksi Francie, hän olisi holhonnut häntä pelkällä painavammuudellaan, mutta June kaikessa pienuudessaan — rouva Baynes tavallisesti ihaili paljoutta — teki hänen olonsa epämukavaksi, ja hän istutti tytön tuoliin valoa vastaan.

Kunnioitukseen oli toinenkin syy, vaikka rouva Baynes, joka oli liian hyvä kristitty ollakseen maailmallismielinen, ei olisi sitä ikinä myöntänyt — hän oli usein kuullut miehensä mainitsevan vanhaa Jolyonia erittäin varakkaaksi mieheksi, ja oli kiintynyt hänen pojantyttäreensä maailman terveimmästä syystä. Tänään hän tunsi samaa jännitystä, jota koemme lukiessamme romaania, jossa puhutaan sankarista ja perinnöstä, kun pelkäämme, että kirjailija saa jonkin kauhean mielijohteen ja jättääkin nuoren miehen perinnöttömäksi kirjan lopulla.

Hänen käytöksensä oli lämmin, hän ei ollut koskaan niin selvästi nähnyt, kuinka hieno ja kaikin puolin toivottava tuo tyttö oli. Hän kysyi vanhan Jolyonin vointia. Ihmeellinen mies ikäänsä nähden, niin ryhdikäs, niin nuoren näköinen — kuinka vanha hän olikaan? Kahdeksankymmentäyksi! Sitä hän ei koskaan olisi uskonut! He olivat siis rannikolla! Sehän oli kovin hauskaa heille; June kai sai kirjeitä Phililtä, joka päivä? Hänen vaaleanharmaat silmänsä työntäytyivät esiin, kun hän teki tämän kysymyksen, mutta tyttö kohtasi katseen silmää räpäyttämättä.

»En», sanoi hän, »Phil ei kirjoita koskaan!»

Rouva Baynesin katse painui, se ei ollut hänen tarkoituksensa, mutta niin kävi kuitenkin. Hän tointui heti.

»Tietysti ei. Se on niin Philin tapaista — sellainen hän on ollut aina!»

»Niinkö?» sanoi June.

Vastauksen lyhyys hämäännytti hetkiseksi rouva Baynesin valoisaa hymyä, mutta hän kätki hämminkinsä nopealla liikkeellä, silitti hamettaan ja sanoi: »Niin, rakkaani — hän on mahdollisimman ajattelematon ihminen, ei kukaan kiinnitä huomiota hänen tekoihinsa!»

Junelle tuli äkkiä vakaumus, että hän hukkasi aikaa vain; vaikka hän olisi kysynyt suoraan, ei tältä naiselta olisi saanut mitään tietoja.

»Tapaako täti häntä?» kysyi hän, ja hänen kasvonsa lehahtivat punaisiksi.

Hiki kihosi rouva Baynesin otsalle puuterin alle.

»Oi kyllä! En muista, koska hän viimeksi oli täällä — tosiaankin, viime aikoina emme ole nähneet häntä usein. Hänellä on paljon työtä serkkusi talosta — olen kuullut, että se on valmistumaisillaan. Meidän pitää järjestää pienet päivälliset sen asian kunniaksi. Tulethan viettämään iltaa kanssamme!»

»Kiitos», sanoi June. Taaskin hän ajatteli: »Minä vain kadotan aikaa täällä. Tuo nainen ei tule kertomaan mitään.»

Hän nousi lähteäkseen. Rouva Baynesissa tapahtui muutos. Hänkin nousi, hänen huulensa värähtivät, hänen kätensä liikahtivat. Oli selvää, että jotakin oli hyvin hullusti, eikä hän uskaltanut kysyä tuolta tytöltä, joka seisoi siinä hentona ja suorana päättäväisin kasvoin leuka lujana ja silmät vihaisina. Rouva Baynes ei muuten ollut arka tekemään kysymyksiä — koko järjestyminenhän perustuu kysymysten tekoon!

Mutta tämä lähtö oli niin vakava, että hänen muuten niin vahvat hermonsa olivat todella järkkyneet. Vastahan tänä aamuna hänen miehensä oli sanonut: »Vanha herra Jolyon on varmaan hyvän joukon yli sadantuhannen punnan arvoinen.»

Ja tuossa tyttö seisoi ojentaen kättään — ojentaen kättään hyvästiksi!

Onni saattoi liukua pois — hän ei osannut sanoa — se onni, että saisi pitää hänet perheessä, eikä rouva Baynes kuitenkaan uskaltanut puhua!

Hänen silmänsä seurasivat Junea ovelle.

Se sulkeutui.

Silloin rouva Baynes huudahti ja lähti juoksemaan, tukeva vartalo huojuen puolelta toiselle, ja avasi oven taas.

Myöhäistä! Hän kuuli ulko-oven kilahtavan ja seisoi liikkumattomana, todellisen suuttumuksen ja mielipahan ilme kasvoillaan.

June kulki katua nopeana kuin lintu. Hän vihasi nyt tuota naista — jota hän onnellisempina päivinä oli tottunut ajattelemaan ystävällisesti. Näinkö hänet aina lähetettäisiin pois, pitikö hänen aina kestää tätä kiduttavaa epätietoisuutta?

Hän lähtisi Philin itsensä luo ja kysyisi mitä tämä tarkoitti. Hänellä oli oikeus saada tietää. Hän kiirehti eteenpäin Sloane Streetiä kunnes tuli Philin numeron kohdalle. Avattuaan kääntöoven alakerrassa hän juoksi portaita ylös, sydän tuskaisesti takoen.

Kolmannen kerroksen pengermällä hän pysähtyi hengittämään, piti kiinni kaidepuusta ja kuunteli. Ei mitään kuulunut.

Kasvot hyvin kalpeina hän nousi neljänteen kerrokseen. Hän näki oven, nimikilvessä Philin nimen. Ja päättäväisyys, joka oli tuonut hänet tänne asti, haihtui.

Hän näki menettelynsä koko merkityksen. Hänen tuli kauttaaltaan kuuma, ja kämmenet kostuivat käsineitten silkin alla.

Hän vetäytyi takaisin portaisiin, mutta ei mennyt alas. Kaiteeseen nojaten hän koetti vapautua tukehtumisen tunteesta, ja hän tuijotti oveen kauhun rohkaisemana. Ei, hän ei tahtonut mennä pois. Välittikö hän siitä, mitä ihmiset ajattelivat? Eivät he sitä saisi tietää! Kukaan ei auttanut häntä, jollei hän itse auttanut itseään! Hän panisi sen toimeksi.

Niinpä hän pakottautui jättämään seinän tuen ja soitti kelloa. Ovi ei auennut, koko häpeä ja pelko oli äkkiä tiessään, hän soitti ja soitti taas, ikäänkuin hän voisi saada jonkin vastauksen tuolta tyhjältä, suljetulta huoneelta, jonkin korvauksen siitä pelosta ja häpeästä, minkä tämä käynti hänelle maksoi. Ovi ei auennut, hän lakkasi soittamasta, istahti portaitten yläpäähän ja kätki kasvot käsiinsä.

Sitten hän hiipi alas, lähti ulkoilmaan. Hänestä tuntui kuin olisi hän läpäissyt vaikean sairauden eikä tällä hetkellä toivonut muuta kuin päästä kotiin mahdollisimman pian. Ihmiset, joita hän kohtasi, näyttivät tietävän missä hän oli ollut, mitä hän oli tehnyt, ja äkkiä — vastakkaisella puolella, kulkemassa asuntoaan kohti Montpellier Squaren suunnalta — hän näki Bosinneyn itsensä.

June teki eleen ikäänkuin olisi yrittänyt kadun yli. Heidän katseensa kohtasivat, ja Bosinney nosti hattua. Raitiovaunu tuli eteen ja sulki näköalan, sitten, katukivityksen reunalta, liikenteeseen sattuneen raon kautta June näki hänen jatkavan matkaansa.

Ja June seisoi liikkumattomana, katsellen hänen jälkeensä.

13. TALO VALMISTUU

»Yksi kilpikonnaliemi, kirkas, yksi häränhäntä, kaksi lasia portviiniä.»

Frenchin yläsalissa, missä Forsyte vielä voi saada tukevaa englantilaista ruokaa, James ja hänen poikansa istuivat syömässä lounasta.

Kaikista ruokapaikoista James tuli mieluimmin tänne, tässä oli jotakin vaatimatonta, hyvinmaustettua ja täyttävää, ja vaikka muodikkuuden pakko oli jo jossakin määrin turmellut häntä ja vaikka elintaso oli noussut yhtä matkaa tulojen kanssa, jotka tavallisesti nousivat, hän vielä hiljaisina City hetkinään ikävöi varhaisempien vuosiensa maukkaitten lihapatojen ääreen. Täällä kantoivat parrakkaat englantilaiset tarjoilijat ruuan pöytään, täällä oli sahajauhoja lattialla, ja kolme pyöreätä, kultakehyksistä peiliä riippui juuri sopivan korkealla. Täältä oli vasta hiljattain poistettu »pilttuut», joiden suojassa saattoi syödä kyljyksensä tai pihvipaistinsa jauhoisen perunan kera naapurien häiritsemättä, niinkuin herrasmies ainakin.

Hän pisti ruokaliinansa kulman liivin kolmanteen napin läpeen — tapa, josta hänen jo vuosia sitten oli pitänyt luopua West Endissä. Hän tunsi tulevansa nauttimaan sopastaan — koko aamu oli mennyt erään vanhan ystävän maatilan hinnan kiristämisessä korkeammaksi.

Pantuaan suunsa täyteen ravitsevaa eikä liian tuoretta leipää hän alkoi suoraan: »Kuinka aiot mennä Robin Hilliin? Menetkö hakemaan Irenen mukaan? Se olisi kyllä viisainta. Siellä on kai paljon sellaista, mitä hän tahtoo nähdä.»

Soames vastasi katsomatta ylös: »Hän ei tahdo lähteä.»

»Ei tahdo? Mitä se merkitsee? Hänhän tulee asumaan talossa, tietääkseni?»

Soames ei vastannut.

»Minä en tiedä, mitä tämän ajan naisista tulee», murisi James. »Minulla ei koskaan ole ollut vaikeuksia naisten kanssa. Hänellä on liian paljon vapautta. Hän on hemmoteltu —»

Soames nosti katseensa. »Minä en tahdo, että häntä moititaan», sanoi hän odottamatta.

Hiljaisuutta häiritsi enää vain Jamesin hörppiminen, kun hän söi soppaansa.

Tarjoilija toi kaksi lasia portviiniä, mutta Soames pysäytti hänet.

»Ei portviiniä tuolla tavalla tarjota», sanoi hän, »viekää ne pois ja tuokaa pullo.»

Heräten soppaunelmistaan James loi tavanmukaisen nopean, ovelan katsauksensa ympäröiviin tosiseikkoihin.

»Äitisi on vuoteessa», sanoi hän, »voit saada vaunut matkallesi. Luulisin, että Irene pitää ajelusta. Tuo nuori Bosinney on kai siellä näyttämässä teille taloa.»

Soames nyökäytti päätään.

»Lähtisin mielelläni omin silmin katsomaan, minkälaista hänen loppuhommansa siellä nyt on ollut», jatkoi James. »Minä tulen hakemaan teidät sieltä pois.»

»Minä matkustan junassa», vastasi Soames. »Jos tahdot ajaa katsomaan, lähtee Irene ehkä kanssasi, en tiedä varmaan.»

Hän viittasi tarjoilijalle ja pyysi laskua, jonka James maksoi.

He erosivat Pyhän Paavalin katedraalin kohdalla, Soames lähti asemalle,
James raitiovaunulla länttä kohti.

Hän oli varannut itselleen nurkkapaikan lähinnä kuljettajaa, ja hänen pitkät jalkansa vaikeuttivat kaikkien muitten sisäänpääsyä. Kaikkiin tulijoihin hän katsoi vihaisesti ikäänkuin ei heillä olisi mitään oikeutta hengittää hänen ilmaansa.

Hän ajatteli tänä iltapäivänä käyttää tilaisuutta hyväkseen ja puhua Irenen kanssa. Oikeaan aikaan sanottu sana voi saada suuria aikaan, ja nyt kun Irene joutuisi asumaan maalla, hänellä olisi hyvä tilaisuus kääntää lehteä elämässään! Hän saattoi nähdä, että Soames ei enää kovin kauan kestäisi vaimonsa hommia.

Hänen mieleensä ei juolahtanut määritellä, mitä hän tarkoitti Irenen »hommilla»; sanantapa oli laaja, epämääräinen, ja soveltui Forsytelle. Ja Jamesilla oli näin lounaan jälkeen tavallista suurempi annos rohkeutta.

Kotiin tultuaan hän käski ajaa esiin puolikääsit ja antoi tallipojalle erikoisen määräyksen lähteä mukaan. Hän tahtoi olla ystävällinen Irenelle ja tarjota hänelle kaikki mahdollisuudet.

Kun numero 62:n ovi avattiin, saattoi hän selvästi kuulla Irenen laulavan. Hän huomautti tästä heti avaajalle, jotta ei olisi mitään mahdollisuutta kieltää häneltä sisäänpääsyä.

Kyllä, rouva Soames oli kotona, mutta tyttö ei tietänyt tahtoiko hän tavata ketään.

James, liikkuen sillä ketteryydellä, joka aina ihmetytti hänen pitkien jalkojensa ja hajamielisen ilmeensä tarkkaajia, meni suoraa päätä saliin odottamatta sen parempaa tietoa. Hän tapasi Irenen istumassa pianon ääressä, kädet koskettimilla, ilmeisesti kuunnellen ääniä eteisestä. Irene tervehti häntä hymyilemättä.

»Anoppisi on vuoteessa», aloitti James toivoen heti voittavansa hänen myötätuntonsa. »Minulla on vaunut täällä. Oleppas nyt hyvä tyttö, pane hattu päähäsi ja lähde kanssani ajelulle. Se tekee sinulle hyvää.»

Irene katsoi häneen ikäänkuin aikoisi kieltäytyä, mutta näytti sitten muuttavan mieltään, meni yläkertaan ja tuli takaisin hattu päässä.

»Minne aiotte viedä minut?» hän kysyi.

»Käväisemme vain Robin Hillissä», sanoi James supisten nuo sanat hyvin äkkiä. »Hevoset tarvitsevat liikuntoa, ja minusta olisi hauska nähdä, mitä siellä on tehty.»

Irene peräytyi, mutta muutti taas mielensä ja nousi vaunuihin. James seurasi tarkoin hänen kintereillään ollakseen oikein varma.

Vasta kun he olivat ehtineet puolitiehen James aloitti: »Soames on kovin kiintynyt sinuun — hän ei anna moittiakaan sinua. Miksi et osoita enemmän hellyyttä häntä kohtaan?»

Irene punastui ja sanoi hiljaa: »En voi osoittaa sitä, mitä minulla ei ole.»

James katsoi häneen terävästi. Hän tunsi, että kun hän nyt kerran oli saanut Irenen omiin vaunuihinsa ja hänellä sitäpaitsi oli omat hevoset ja omat palvelijat mukana, hän todellakin oli tilanteen herra. Irene ei voinut ajaa häntä pois, ja julkista kohtausta hän ei panisi toimeen missään tapauksessa.

»Minä en voi ymmärtää mitä tarkoitat», sanoi hän. »Soames on hyvin hyvä aviomies.»

Irenen vastaus oli niin hiljainen, että sitä tuskin kuului keskellä liikenteen hälinää. James erotti sanat: »Te ette ole naimisissa hänen kanssaan.»

»Mitä se siihen kuuluu? Hän on antanut sinulle kaikki mitä tarvitset. Hän on aina valmis viemään sinut minne vain, ja nyt hän on rakentanut tuon maatalonkin sinulle. Eihän sinulla itselläsi mitään olisi.»

»Ei.»

Taaskin James katsoi häntä, mutta ei voinut tajuta hänen kasvojensa ilmettä. Näytti melkein siltä kuin hän aikoisi ruveta itkemään, ja kuitenkin —

»Minä olen varma siitä», mutisi hän kiireesti, »että olemme kaikki koettaneet olla ystävällisiä sinulle.»

Irenen huulet värisivät, ja mielipahakseen James näki kyynelen vierähtävän hänen poskelleen. Hän tunsi palan nousevan kurkkuunsa.

»Me pidämme kaikki sinusta», sanoi hän. »Jospa vain» — hän aikoi sanoa »käyttäytyisit hyvin», mutta sanoikin — »jospa vain olisit enemmän vaimo hänelle.»

Irene ei vastannut, ja Jameskin lakkasi puhumasta. Irenen hiljaisuudessa oli jotakin, joka teki hänet neuvottomaksi. Se ei ollut itsepäistä hiljaisuutta, vaan pikemminkin kuin myöntymistä kaikkeen mitä hän saattoi sanoa. Ja kuitenkaan ei hän mielestään ollut saanut viimeistä sanaa. Hän ei voinut ymmärtää tätä.

Hän ei liioin kyennyt kauan olemaan vaiti.

»Minä otaksun, että tuo nuori Bosinney», sanoi hän, »nyt pian menee naimisiin Junen kanssa?»

Irenen kasvot muuttuivat. »Minä en tiedä», sanoi hän. »Kysyisitte
Junelta.»

»Kirjoittaako June sinulle?»

»Ei.»

»Kuinka se on mahdollista?» sanoi James. »Minä luulin, että June ja sinä olitte niin hyvät ystävät.»

Irene kääntyi häneen. »Taaskin», sanoi hän, »saisitte kysyä Junelta.»

»No niin», murahti James hänen ilmeensä peloittamana, »on se sitten merkillistä, että minä en voi saada selvää vastausta selvään kysymykseen, mutta niin se vain aina on.»

Hän hautoi jonkin aikaa huonoa onneaan ja puhkesi viimein sanomaan:

»No niin, minä olen varoittanut sinua. Sinä et tahdo kuulla järkeä. Soames, hän ei puhu paljoa, mutta minä näen, että hän ei kauan jaksa kestää tätä menoa. Sinä et voi syyttää ketään muuta kuin itseäsi, ja mikä pahempi, et saa myötätuntoa keneltäkään.»

Irene taivutti päätään pieneen hymyilevään kumarrukseen. »Olen hyvin kiitollinen.»

James ei tietänyt mitä maailmassa siihen voisi vastata.

Kirkas, kuuma aamu oli hitaasti muuttunut harmaaksi, painostavaksi iltapäiväksi. Raskas pilvipengermä, jonka kellertävä väri ennusti ukkosta, oli ilmaantunut etelään ja kohosi kohoamistaan. Puitten oksat riippuivat liikkumattomina tien yläpuolella, eikä ainoakaan lehti värähtänyt. Kuumentuneiden hevosten haju tuntui heikkona sakeassa ilmassa. Kuski ja tallipoika istuivat jäykkinä ja liikkumattomina istuimellaan kuiskutellen salavihkaa keskenään kääntämättä edes päätään.

Jamesin suureksi helpotukseksi he ehtivät taloon viimein. Hän oli hätääntynyt tuon vieressään olevan naisen hiljaisuudesta ja umpimielisyydestä — naisen, jota hän aina oli luullut niin lempeäksi ja taipuvaiseksi.

Vanut jättivät heidät ovelle, ja he astuivat sisään.

Halli oli kylmä ja niin hiljainen, että oli kuin olisi astuttu hautaan. James tunsi väristystä selkäpiissään. Hän kohotti nopeasti nahkaverhoja, jotka riippuivat pylväiden välissä sisäpihan edessä.

Hän ei voinut pidättää hyväksymisen huudahdusta.

Sisustustyöt edustivat tosiaankin oivallista makua. Himmeänpunaiset tiilet, jotka peittivät lattian seinien kohdalta aina pyöreään irisryhmään, joka taas ympäröi lattiaan upotettua, veden täyttämää marmoriallasta, olivat ilmeisesti parasta laatua. James ihaili suunnattomasti purppuranpunaisia nahkaverhoja, jotka kokonaan peittivät yhden seinän ja kehystivät suurta valkotiilistä tehtyä uunia. Lasikaton keskiosat oli avattu, ja lämmin ulkoilma tunkeutui talon sisimpään saakka.

James seisoi kädet selän takana, pää taivutettuna taaksepäin korkeita, kapeita olkapäitä kohti ja tutki pylväiden koristuksia ja kuvioita friisissä, joka reunusti norsunluunvärisiä seiniä parvekkeen alapuolella. Ilmeisesti ei ollut säästetty mitään vaivoja. Tämä oli oikea herrasmiehen talo. Hän meni verhojen luo, ja keksittyään niiden koneiston veti ne auki ja näki taulugallerian, joka päättyi suureen, kokoseinän täyttävään ikkunaan. Siinä oli musta tammilattia, ja seinät olivat taaskin norsunluunväriset. Hän kulki eteenpäin, heitteli auki ovia ja kurkisti sisään. Kaikki oli täydellisen valmista, ei muuta kuin tulla asumaan vain heti.

Hän kääntyi vihdoin puhuttelemaan Ireneä ja näki tämän seisovan puutarhan ovella miehensä ja Bosinneyn kanssa.

Vaikka herkkyys ei ollutkaan Jamesin vahvimpia puolia, tunsi hän heti, että jotakin oli hullusti. Hän meni heidän luokseen epämääräisen levottomana, tuntematta häiriön syytä, ja teki yrityksen auttaa asioita.

»Hyvää päivää, herra Bosinney», sanoi hän ojentaen kätensä. »Olette pannut rahaa menemään aika reimasti, arvaamma.»

Soames käänsi selkänsä ja marssi pois. James katsoi Bosinneyn uhkaavista kasvoista Ireneen ja kiihdyksissään sanoi ajatuksensa ääneen: »Niin, minä en tiedä mikä on hätänä. Kukaan ei kerro minulle mitään!» Ja lähtiessään poikansa jälkeen hän kuuli Bosinneyn lyhyen naurun ja hänen sanansa: »No, Jumalan kiitos! Te näytätte niin —» Valitettavasti hän ei kuullut enempää.

Mitä oli tapahtunut? Hän katsoi taakseen. Irene oli hyvin lähellä arkkitehtiä, ja hänen kasvonsa eivät olleet ne, jotka hän tunsi. Hän kiirehti poikansa luo.

Soames käveli taulugalleriassa.

»Mikä on hätänä?» sanoi James. »Mitä tämä kaikki merkitsee?»

Soames katsoi häneen ylimielisen, järkkymättömän tyvenenä kuten ainakin, mutta James tiesi vallan hyvin, että hän oli kiihkeän suuttunut.

»Ystävämme», sanoi hän, »on taaskin ylittänyt valtuuksiaan, siinä kaikki. Sitä pahempi hänelle tällä kertaa.»

Hän kääntyi ja kulki taas ovea kohti. James seurasi häntä nopeasti ja työntäytyi eteen. Hän näki Irenen ottavan sormen huuliltaan, kuuli hänen sanovan jotakin tavallisella äänellään ja alkoi puhua ennenkuin ehti heidän luokseen:

»Nyt tulee myrsky. Meidän on paras lähteä kotiin. Emme kai voi saada teitä mukaan, herra Bosinney? Niin, minä arvasin sen. Hyvästi sitten!» Hän ojensi kätensä. Bosinney ei tarttunut siihen, kääntyi vain nauraen ja sanoi:

»Hyvästi, herra Forsyte. Varokaa myrskyä!» Sitten hän lähti pois.

»No niin», alkoi James, »minä en tiedä —»

Mutta Irenen kasvojen näkeminen pysäytti hänet. Hän tarttui miniäänsä käsipuoleen ja saattoi hänet vaunuihin. Hän oli varma, aivan varma siitä, että he olivat sopineet jotakin keskenään…

Mikään tässä maailmassa ei siinä määrin saa Forsytea suunniltaan kuin huomio, että jokin asia, josta hän on sitoutunut suorittamaan määrätyn summan, tuleekin maksamaan enemmän. Ja tämä on täysin ymmärrettävää, sillä koko hänen elämänjärjestyksensä perustuu arviointien täsmällisyyteen. Jollei hän voi luottaa määrättyihin omaisuuden arviointeihin, on hänen kompassissaan vika, ja hän joutuu ajelemaan vihaisilla vesillä ilman peräsintä.

Kirjoitettuaan Bosinneylle sanamuodossa, joka jo on mainittu, Soames oli jättänyt talon hintakysymyksen mielestään. Hän uskoi tehneensä lopullisen maksukysymyksen niin selväksi, että mikään ylittämisen mahdollisuus ei tosiaankaan ollut tullut hänen mieleensä. Kuullessaan Bosinneylta, että hänen asettamansa kahdentoista tuhannen punnan raja tulisi ylitetyksi noin neljälläsadalla, hän oli käynyt valkeaksi vihasta. Hänen alkuperäinen arvionsa koko talosta oli ollut kymmenentuhatta puntaa, ja hän oli usein moittinut itseään ankarasti siitä, että oli suostunut yhä uusiutuviin ylittämisiin. Tällä viimeisellä kerralla Bosinney oli kuitenkin täydellisesti erehtynyt. Soames ei voinut käsittää, kuinka maailmassa mies voi käyttäytyä noin aasimaisesti, mutta se oli nyt kuitenkin tapahtunut, ja kaikki kauna ja kauan kytenyt, salainen mustasukkaisuus Bosinneyta kohtaan leimahti tämän tuhlauksen huippusaavutuksen johdosta ilmiraivoksi. Luottavaisen ja ystävällisen aviomiehen asenne oli mennyt. Hän oli omaksunut sen turvatakseen omaisuuttaan — vaimoaan — nyt hän jätti sen toisenlaatuisen omaisuuden turvaamiseksi.

»Ah», oli hän sanonut Bosinneylle voidessaan taas puhua, »ja sinä olet kaiketi täysin tyytyväinen itseesi. Mutta minä voin kohta sanoa sinulle, että olet kokonaan erehtynyt ihmisestä!»

Mitä hän tarkoitti noilla sanoilla, sitä ei hän sillä hetkellä itsekään tarkoin tiennyt, mutta päivällisen jälkeen hän kävi läpi kirjevaihtonsa Bosinneyn kanssa saadakseen täyden varmuuden. Asiasta ei voinut olla kahta mielipidettä — mies oli tehnyt itsensä syypääksi ylimääräisen neljänsadan punnan tai ainakin kolmensadan viidenkymmenen kulutukseen, ja hän aikoi vaatia niistä hyvityksen.

Hän katseli vaimonsa kasvoja tultuaan tähän päätökseen. Irene istui tavallisella paikallaan sohvassa ja muutti pitsiä erääseen kaulukseen. Hän ei ollut kertaakaan puhunut miehelleen koko iltana.

Soames meni takan eteen, katseli kuvaansa peilissä ja sanoi: »Ystäväsi
Merirosvo on käyttäytynyt kuin hullu, mutta hän saa sen maksaa.»

Irene katsoi häneen halveksien ja vastasi: »En tiedä mistä sinä puhut.»

»Kyllä kohta tiedät. Pikkuseikka vain, joka on täysin alapuolella ylenkatseesi — neljäsataa puntaa.»

»Tarkoitatko, että aiot panna hänet maksamaan ne tuon vihattavan talon vuoksi?»

»Tarkoitan.»

»Ja tiedät, että hänellä ei ole mitään?»

»Tiedän.»

»Sitten olet halpamaisempi kuin luulin.»

Soames kääntyi pois peilistä, otti vaistomaisesti kiinan posliinimaljan kamiinihyllyltä ja risti kätensä sen ympäri kuin rukoillen. Hän näki Irenen poven nousevan ja laskevan, hänen silmiensä tummenevan suuttumuksesta, ja kiinnittämättä mitään huomiota saamaansa moitteeseen hän kysyi hiljaa:

»Onko sinulla käynnissä jonkinlainen flirtti Bosinneyn kanssa?»

»Ei, ei ole.»

Heidän silmänsä kohtasivat, ja Soames katsoi pois. Hän ei uskonut eikä ollut uskomatta Irenen sanoihin, mutta hän tiesi tehneensä erehdyksen, kun oli kysynyt — hän ei ollut koskaan tietänyt eikä tulisi tietämään, mitä Irene ajatteli. Hänen tutkimattomien kasvojensa näkeminen, kaikkien niiden satojen iltojen muistaminen, jolloin hän oli nähnyt vaimonsa istuvan tuossa yhtä pehmeänä ja passiivisena, mutta niin selittämättömänä, tuntemattomana, raivostutti häntä yli määrän.

»Minä luulen, että sinä olet kivestä tehty», sanoi hän puristaen käsiään niin kovaa, että hauras malja särkyi. Kappaleet putosivat ristikolle. Ja Irene hymyili.

»Sinä näytät unohtavan», sanoi hän, »että malja ei ole —»

Soames tarttui hänen käsivarteensa. »Hyvä kuritus», sanoi hän, »on ainoa, mikä voisi saada sinut järkiisi.» Mutta hän pyörähti kantapäillään ja lähti huoneesta.

14. SOAMES ISTUU PORTAILLA

Soames lähti sinä iltana yläkertaan mielessä tunne, että hän oli mennyt liian pitkälle. Hän oli valmis pyytämään anteeksi sanojaan.

Hän sammutti kaasun, joka vielä paloi käytävässä heidän huoneensa edustalla. Käsi ovenrivalla hän pysähtyi ja koetti hahmotella anteeksipyyntöään, sillä hän ei suinkaan aikonut antaa Irenen huomata, että hän oli hermostunut.

Mutta ovi ei auennut, ei sittenkään, vaikka hän työnsi sitä ja käänsi ripaa lujasti. Irene oli varmaan jostakin syystä pannut sen lukkoon ja unohtanut sen.

Hän meni pukuhuoneeseensa, jossa kaasu myöskin paloi, vaikka matalalla liekillä, ja meni nopeasti toiselle ovelle. Sekin oli lukossa. Sitten hän huomasi, että telttasänky, jota hän joskus tilapäisesti käytti, oli pantu kuntoon hänelle ja hänen yöpukunsa laskettu sen päälle. Hän pani käden otsalleen — kun hän otti sen pois, oli se märkä. Hänelle valkeni, että hänet oli suljettu ulos.

Hän meni takaisin ovelle, käänteli ripaa hiljaa ja sanoi: »Avaa ovi, kuuletko. Avaa ovi!»

Kuului heikkoa rapinaa, mutta ei vastausta.

»Kuuletko? Päästä minut heti sisään — minä vaadin päästä sisään!»

Hän saattoi kuulla Irenen hengityksen oven läheltä — se oli kuin eläimen, jota vaara uhkaa.

Oli jotakin kauhistuttavaa tuossa heltymättömässä hiljaisuudessa, tuossa mahdottomuudessa päästä hänen luokseen. Soames meni takaisin toiselle ovelle, työnsi sitä koko painollaan ja koetti saada sitä auki. Ovi oli uusi, hän oli itse teettänyt sen, ja se oli ollut valmis heidän tullessaan kotiin häämatkaltaan. Hän nosti raivoissaan jalkansa potkaistakseen sitä, mutta palvelijain ajatteleminen pidätti häntä, ja hän tunsi äkkiä olevansa lyöty.

Hän retkahti takaisin pukuhuoneeseensa ja otti käteensä kirjan.

Mutta kirjainten sijasta hän näki vain vaimonsa — hänen keltaiset hiuksensa, jotka valuivat paljaille olkapäille, hänen tummat silmänsä, jotka olivat kuin ahdistetun eläimen. Ja hänen kapinallisen tekonsa koko merkitys selvisi Soamesille. Irene luuli, että se onnistuisi hyvällä.

Hän ei voinut istua hiljaa, vaan meni taas ovelle. Hän voi vieläkin kuulla Irenen hengityksen, ja hän kutsui: »Irene, Irene!»

Hän ei aikonut tehdä ääntään pateettiseksi. Pahaenteisenä vastauksena nuo heikot äänet lakkasivat. Hän seisoi kädet nyrkissä ja ajatteli.

Sitten hän hiipi äkkiä varpaillaan toiselle ovelle ja koetti äärimmäisin ponnistuksin saada sen aukeamaan. Ovi narisi, mutta ei auennut. Soames istui portaille ja kätki kasvot käsiinsä.

Hän istui siinä kauan pimeässä, kuun luodessa yläpuolella olevasta kattoikkunasta portaisiin kalpean valoläikän, joka piteni ja lähestyi häntä. Hän koetti olla filosofinen.

Koska Irene oli lukinnut ovensa, ei hänellä voinut olla enää mitään vaimon vaatimuksia, ja Soames saisi lohduttautua toisilla naisilla!

Tuollaisten ilojen ajatteleminen huvitti häntä hyvin vähän — hänellä ei ollut halua noihin urotöihin. Oli tuskin koskaan ollut, ja nyt hän oli kokonaan vieraantunut niistä. Hän tunsi, että hän ei koskaan voisi päästä makuun. Hänen nälkäänsä saattoi tyydyttää vain hänen vaimonsa, heltymätön ja säikähtänyt vaimonsa, noiden lukittujen ovien takana. Kukaan toinen nainen ei voisi auttaa häntä.

Tämä vakaumus valtasi hänen mielensä hirvittävällä voimalla pimeydessä.

Hänen filosofiansa oli tiessään, ja nyrpeä suuttumus valtasi sen paikan. Irenen käytös oli epämoraalista, anteeksiantamatonta, kaikkien hänen vallassaan olevien rangaistusten arvoista. Hän ei kaivannut ketään muuta kuin Ireneä, ja Irene ei tahtonut!

Irene mahtoi sitten todellakin vihata häntä. Hän ei ollut koskaan ennen sitä uskonut. Hän ei uskonut sitä nytkään. Se tuntui hänestä uskomattomalta. Hänestä tuntui, että hän oli kerta kaikkiaan menettänyt arvostelukykynsä. Jos Irene, jota hän aina oli tottunut pitämään niin pehmeänä ja antautuvana, kykeni tällaiseen päättäväiseen tekoon — mitä voisikaan vielä tapahtua?

Sitten hän kysyi itseltään taaskin, oliko Irenellä ja Bosinneylla suhde. Hän ei uskonut, että niin oli, hän ei voinut suostua uskomaan, että se olisi syynä hänen käyttäytymiseensä — sitä ajatusta ei voinut hyväksyä.

Oli sietämätöntä ajatella, että hänen olisi pakko antaa aviosuhteensa yleisön haltuun. Ilman kaikkein sitovimpia todistuksia hänen täytyi vielä kieltäytyä uskomasta, sillä hän ei tahtonut rangaista itseään. Ja kaiken aikaa sydämessään — hän uskoi.

Kuu loi harmahtavaa valoa hänen vartalolleen, joka oli kyyristyneenä porraskäytävän seinää vastaan.

Bosinney rakasti Ireneä! Hän vihasi tuota miestä eikä tahtonut säästää häntä nyt. Hän saattoi ja voi kieltäytyä maksamasta penniäkään yli kahdentoistatuhannen ja viidenkymmenen punnan — sehän oli viimeinen raja, minkä hän oli asettanut kirjeessään, tai pikemminkin hän maksaisi ja haastaisi hänet oikeuteen. Hän menisi Joblingille ja Boulterille ja jättäisi asian heidän haltuunsa. Hän saattaisi tuon rahattoman kerjäläisen vararikkoon! Ja äkkiä — minkähän ajatusyhtymän kautta? — hän tuli ajatelleeksi, ettei Irenelläkään ollut rahaa. He olivat molemmat kerjäläisiä. Se tuotti hänelle omituista tyydytystä.

Hiljaisuuden keskeytti seinän takaa kuuluva heikko rapina. Irene meni vihdoin vuoteeseen. Vai niin! Iloa vain ja mieluisia unia! Vaikka hän nyt heittäisi oven selkoselälleen, ei Soames menisi sisään!

Mutta hänen huulensa, jotka olivat vääntyneet katkeraan hymyyn, värähtivät, hän peitti silmät käsillään…

* * *

Myöhään seuraavana iltapäivänä Soames seisoi ruokasalin ikkunassa tuijottaen synkästi kadulle.

Aurinko tuhlaili vielä valoaan vaahteroihin, joiden leveät lehdet välkkyivät ja värisivät nurkalla olevan posetiivin tahdissa. Se soitti valssia, vanhaa valssia, joka jo oli poissa muodista ja jonka sävelillä oli kohtalokas poljento. Se soitti soittamistaan, vaikka tosiaankin vain lehdet olivat tanssimassa.

Nainen, joka soitti, ei näyttänyt iloiselta, sillä hän oli väsynyt, eikä suurista taloista kukaan heittänyt hänelle kuparilantteja. Hän siirsi posetiivin kauemmaksi ja alkoi kolmannella ovella uudelleen.

Se oli sama valssi, jota oli soitettu Rogerin luona, kun Irene tanssi Bosinneyn kanssa. Soames tunsi taas hänen gardeniainsa tuoksun, tuo ilkeä soitto toi sitä mukanaan niinkuin silloinkin, kun Irene välkkyvin hiuksin, katse niin pehmeänä oli liukunut hänen ohitseen Bosinneyn kanssa edestakaisin avarassa tanssisalissa.

Soittajavaimo väänsi kampia hitaasti. Noin hän tietysti oli vääntänyt kampiaan kaiken päivää — vääntänyt tuolla läheisellä Sloane Streetilläkin, vääntänyt ehkä Bosinneylle itselleen.

Soames kääntyi, otti leikellystä rasiasta savukkeen ja palasi takaisin ikkunan luo. Sävel veti häntä vastustamattomasti puoleensa, ja siinä tulikin Irene hänen näkyviinsä, päivänvarjo laskettuna kokoon, kiirehtien kotiin Montpellier Squarea pitkin, yllä pehmeä, vaaleanpunainen, avohihainen pusero, jota Soames ei tuntenut. Irene pysähtyi posetiivin kohdalle, otti rahaa kukkarostaan ja antoi vaimolle.

Soames peräytyi ja seisahtui paikkaan, josta saattoi nähdä halliin.

Irene avasi oven omalla avaimellaan, laski kädestään päivänvarjon ja seisoi katsellen itseään peilistä. Hänen poskensa punersivat ikäänkuin aurinko olisi polttanut niitä, hänen huulensa avautuivat hymyyn. Hän ojensi käsivarsiaan ikäänkuin syleilläkseen itseään ja nauroi naurua, joka eniten muistutti nyyhkytystä.

Soames astui eteenpäin.

»Hyvin — sievää»! sanoi hän.

Mutta Irene kääntyi kuin ammuttuna ja aikoi rientää hänen ohitseen yläkertaan. Soames sulki tien.

»Miksi niin kova kiire?» kysyi hän, ja hänen silmänsä kiintyivät irralleen päässeeseen kiharaan Irenen korvan juuressa.

Hän tuskin tunsi Ireneä. Tämä oli kuin tulessa, niin syvä ja rikas oli väri hänen poskillaan, silmissään, huulillaan, ja tuo puserokin oli tavaton.

Irene nosti kätensä ja pyyhkäisi kiharan pois. Hän hengitti nopeasti ja syvään, ikäänkuin olisi juossut, ja oli kuin joka henkäys olisi kantanut tuoksua hänen hiuksistaan, ruumiistaan, kuin aukeavasta kukasta.

»Minä en pidä tuosta puserosta», sanoi Soames hitaasti. »Se on pehmeä, muodoton kappale.»

Hän nosti sormensa Irenen rintaa kohti, mutta Irene työnsi hänen kätensä syrjään.

»Älä koske minuun!» huusi hän.

Soames tarttui hänen ranteeseensa, hän väänsi sen irti.

»Ja missä olet mahtanut olla?» kysyi mies.

»Taivaassa — poissa tästä talosta!» Näin sanoen Irene juoksi portaita ylös.

Ulkona, ihan ovella, posetiivinsoittaja väänsi valssiaan — kiitokseksi.

Ja Soames seisoi liikkumattomana. Mikä esti häntä juoksemasta perässä?

Sekö, että hän uskon silmillä näki Bosinneyn katsovan alas korkeasta ikkunastaan Sloane Streetin varrella, pinnistelevän katsettaan nähdäkseen vielä vilauksen Irenen katoavasta hahmosta, vilvoittelevan kuumenneita kasvojaan ja nähden vielä unta hetkestä, jolloin tuo nainen oli heittäytynyt hänen syliinsä — koko huone oli vielä täynnä hänen tuoksuaan ja hänen naurunsa sointia, joka oli kuin nyyhkytys.

KOLMAS OSA.

1. ROUVA MacANDER TODISTAJANA

Epäilemättä monet ihmiset, muiden muassa nuoruutensa parhaassa kukoistuksessa olevan »Vivisektion puoltaja» lehden toimittaja, olisivat sanoneet, että Soames ei ollut mies eikä mikään, kun ei murtanut lukkoa vaimonsa huoneen ovelta, antanut hänelle ensin tukevaa selkäsaunaa ja palannut sitten aviolliseen onneensa.

Inhimillisyys ei ole niin surkeasti huuhtonut pois kaikkea raakaa voimaa kuin ennen vanhaan. Hempeämielinen kansanaines kuulkoon kuitenkin huojennuksekseen, että Soames ei tehnyt mitään tällaista. Toimiva raakuus ei ole yleistä Forsyteissa, he ovat liian harkitsevia ja kaiken kaikkiaan liian pehmeäsydämisiä. Ja Soamesissa oli jotakin ylimalkaista ylpeyttä, ei siksi paljon, että hän olisi kyennyt todella jalomieliseen tekoon, mutta kyllä riittävästi, jotta hän ei sortunut peräti halpaan tekoon, paitsi jos hän oli tavattomasti kiihtynyt. Ennen kaikkea tämä todellinen Forsyte ei tahtonut tuntea olevansa naurunalainen. Koska hän ei voinut antaa selkään vaimolleen, ei hänen mielestään voinut tehdä mitään, ja niinpä hän hyväksyi tilanteen pitemmittä puheitta.

Niinpä hän kaiken kesää ja syksyä edelleen kävi toimistossaan, lajitteli taulujaan ja pyysi ystäviään päivällisille.

Hän ei lähtenyt kaupungista, sillä Irene ei tahtonut. Robin Hillin talo pysyi tyhjänä ja vailla omistajaa, vaikka se nyt olikin valmis. Soames oli nostanut Merirosvoa vastaan kanteen, vaatien häneltä kolmensadan viidenkymmenen punnan summaa.

Asianajotoimisto Freak ja Able oli ryhtynyt puolustamaan Bosinneyn asiaa. Myöntäen kaikki tosiseikat he pysähtyivät erääseen kohtaan kirjevaihdossa ja päätyivät siihen — sanottuna ilman lainopillisia lausetapoja — että puhe »vapaista käsistä tämän kirjevaihdon sanamuodossa» sisälsi kielivirheen.

Onnellisen sattuman kautta, jonkalaiset eivät ole mahdottomia lakimiespiirien suljetussa linnassa, Soames sai korviinsa hyvän joukon tietoja asiain kulusta, hänen toimistonsa nimellinen osakas Bustard kun kerran päivällisillä Walmisleyn, taksoituspäällikön, luona oli sattunut istumaan nuoren Chankeryn vieressä.

Se ammattiasioista puhumisen vaatimus, joka valtaa kaikki lakimiehet naisten poistuttua, sai Chankeryn, nuoren ja lupaavan asianajajan, esittämään persoonattoman pulmakysymyksen naapurilleen, jonka nimeä hän ei tuntenut, sillä Bustard, jonka paikka aina oli taka-alalla, ei käytännössä omannut mitään nimeä.

Hänellä oli, sanoi Chankery, tekeillä asia, jonka ydinkohta oli »perin juonikas». Sitten hän selitti, kaikkea ammatillista vaiteliaisuutta noudattaen, Soamesin asian ongelman. Jokainen, jolle hän oli puhunut siitä, oli sanonut, että se oli »perin juonikas». Valitettavasti asia kai menisi myttyyn, hiton suureksi harmiksi varmaan hänen asiakkaalleen — Walmisleyn samppanja oli huonoa, mutta tehokasta — tuomari kai löisi asian lukkoon äkkiä, pelkäsi hän. Hän aikoi tehdä suuren ponnistuksen — juttu oli niin juonikas. Mitä naapuri arveli siitä?

Bustard, vaiteliaisuuden perikuva, ei sanonut mitään. Hän kertoi asian Soamesille, vaikkakin hieman pahanilkisesti, sillä tällä hiljaisella miehellä oli inhimillisiä tunteita, ja liitti loppuun oman mielipiteensä, että juttu oli »perin juonikas.»

Päätöksensä mukaisesti Forsytemme oli uskonut asiansa Joblingin ja Boulterin käsiin. Kohta tämän tehtyään hän katui, ettei hoitanut asiaa itse. Saatuaan jäljennöksen Bosinneyn puolustuskirjelmästä hän meni heidän toimistoonsa.

Boulter, joka hoiti asiaa — Jobling oli kuollut pari vuotta aikaisemmin — sanoi, että hänen mielestään juttu oli aika juonikas ja että hän kernaasti kysyisi neuvonantajan mielipidettä siitä.

Soames käski häntä kääntymään jonkun hyvän miehen puoleen, ja he menivät Waterbuckin luo, joka oli Q.C:n (Kuningattaren Neuvoston) jäsen ja siis etevin. Hän piti papereita takanaan kuusi viikkoa ja kirjoitti sitten seuraavalla tavalla:

»Minun mielestäni kirjevaihdon todellinen tulkinta riippuu hyvin paljon siitä, mitä asianosaiset ovat tarkoittaneet, ja tulee oikeudessa ratkeamaan annettujen todistusten mukaisesti. Minun mielipiteeni mukaan olisi arkkitehti koetettava saada myöntämään ymmärtäneensä, että hänellä ei ollut lupa kuluttaa enempää kuin korkeintaan kaksitoistatuhatta viisikymmentä puntaa. Mitä tulee tuohon kohtaan »vapaat kädet näitten kirjeitten sanamuodon mukaan», johon huomioni on kiintynyt, on juttu aika juonikas, mutta olen kaiken kaikkiaan sitä mieltä, että asiaan voidaan sovelluttaa »Boileau-Sementtiyhtiö» -jutun ennakkotapausta.»

He menettelivät neuvon mukaan ja lähettivät kyselyn, mutta heidän harmikseen herrat Freak ja Able vastasivat niin mestarillisella tavalla, että mitään ei myönnetty eikä mitään ennakkotapausta syntynyt.

Soames luki Waterbuckin vastauksen ruokasalissaan lokakuun ensimmäisenä päivänä ennen päivällistä. Se hermostutti häntä, ei niinkään paljon »Boileau-Sementtiyhtiö» -jutun vuoksi kuin siksi, että ongelma oli hänestäkin viime aikoina alkanut tuntua juonikkaalta. Siinä oli juuri tuo mieluisa oveluuden sivumaku, joka teki sen houkuttelevaksi parhaille lakimiesvaistoille. Ketä hyvänsä olisi hermostuttanut se seikka, että Waterbuck, Q.C., vahvisti asianomaisen omaa mielipidettä.

Hän istui pohtien asiaa ja tuijotti tyhjään tulisijaan, sillä vaikka syksy oli jo tullut, oli ilma sinä vuonna vielä yhtä loistavan kaunis kuin elokuussa konsanaan. Ei ollut hauska hermostua — hän halusi liian kiihkeästi panna jalkansa Bosinneyn niskaan.

Vaikka hän ei ollutkaan nähnyt arkkitehtiä tuon viime iltapäivän jälkeen Robin Hillissä, ei hän koskaan päässyt vapaaksi siitä tunteesta, että tämä oli alituisesti läsnä — ei koskaan vapaaksi hänen kuluneitten kasvojensa, korkeitten poskipäittensä ja intomielisten silmiensä muistosta. Ei olisi liikaa sanoa, ettei hän koskaan vapautunut sen yön tunteesta, jolloin hän aamun sarastaessa kuuli riikinkukkojen huudon — tunteesta, että Bosinney kummitteli talossa. Ja jokainen miehen hahmo, jonka hän pimeinä iltoina näki kulkevan ohi, muistutti tuota, jolle George oli antanut niin sopivan nimen »Merirosvo».

Irene tapasi hänet vielä, siitä Soames oli varma. Missä, kuinka, sitä hän ei tietänyt eikä kysynyt, sillä hän tunsi epämääräistä ja salaista kauhua liikaa tietoa kohtaan. Kaikki tuntui tähän aikaan tapahtuvan maan alla.

Väliin, kun hän kysyi vaimoltaan, missä tämä oli ollut, minkä hän yhä vielä aitoforsytelaiseen tapaan teki, Irene näytti hyvin omituiselta. Hänen itsehillintänsä oli ihmeellinen, mutta oli hetkiä, jolloin hänen kasvojensa naamion takana, noitten kasvojen, jotka Soamesille aina olivat olleet tutkimattomat, väijyi ilme, jota hän ei ollut koskaan tottunut näkemään niissä.

Irenekin oli ottanut tavakseen lounastaa ulkona. Kun Soames kysyi Bilsonilta, oliko hänen emäntänsä ollut kotona lounaalla, oli vastaus yhtenään: »Ei, herra.»

Soames paheksui syvästi hänen juoksentelemistaan yksinään ja sanoikin sen hänelle. Mutta Irene ei ollut tietääkseen. Hänen tyvenessä tavassaan halveksia miehensä toivomuksia oli jotakin, joka suututti, kummastutti ja samalla melkein huvitti Soamesia. Oli suorastaan kuin Irene olisi elätellyt itsessään uskoa, että hän on voittanut Soamesin.

Soames jätti Waterbuckin, Q.C., mielipiteen tutkimisen sikseen, meni yläkertaan ja astui Irenen huoneeseen, sillä tämä ei lukinnut oviaan ennen maatapanon aikaa — Soames totesi, että hänellä toki oli ymmärrystä ottaa huomioon palvelijain tunteet. Irene harjasi tukkaansa ja kääntyi häneen omituisen kiihkeänä.

»Mitä tahdot?» sanoi hän. »Ole hyvä ja poistu huoneestani!»

Hän vastasi: »Minä tahdon tietää, kuinka kauan tämä asiaintila välillämme tulee kestämään. Minä olen sietänyt sitä kyllin kauan.»

»Tahdotko olla hyvä ja lähteä huoneestani?»

»Tahdotko kohdella minua kuin miestäsi?»

»En.»

»Sitten minä ryhdyn toimenpiteisiin ja pakotan sinut.»

»Tee se!»

Soames jäi tuijottamaan, hämmästyen hänen vastauksensa levollisuutta. Irenen huulet olivat puristetut ohueksi viivaksi, hiukset valuivat kuohkeina massoina paljaille olkapäille ollen omituisena, kultaisena vastakohtana tummille silmille — noille silmille, joita elähyttivät pelko, ylenkatse, viha ja kummallinen, kaamea voitonriemu.

»Tahdotko nyt lähteä huoneestani?»

Soames kääntyi ympäri ja astui nyrpeänä ulos.

Hän tiesi varsin hyvin, ettei hänellä ollut mitään aikomusta ryhtyä toimenpiteisiin, ja hän näki, että Irenekin tiesi sen — tiesi, että hän ei uskaltanut.

Hänellä oli tapana kertoa Irenelle päivänsä töistä, kuinka ne tai ne asiakkaat olivat käyneet hänen luonaan, kuinka hän oli järjestänyt vakuuskirjan Parkesille, kuinka eräs pitkäaikainen oikeusjuttu Fryerin ja Forsyten välillä edistyi — tuo juttu, jonka pohjana oli hänen isosetänsä Nicholasin yliluonnollinen huolehtivaisuus omaisuudestaan, hän kun oli sijoittanut sen niin hyvin, ettei kukaan tahtonut päästä käsiksi perintöön, ja joka näytti tuomiopäivään asti pysyvän tulolähteenä useille asianajajille.

Ja kuinka hän oli pistäytynyt Jobsonille ja nähnyt myytynä erään
Boucher'n taulun, jonka hän oli ollut ostamaisillaan Talleyrandilta ja
Pojilta Pall Mallista.

Hän ihaili Boucher'ta, Watteauta ja koko tuota koulua. Hänellä oli tapana kertoa Irenelle kaikkea tällaista, ja hän teki sen nytkin, puhuen päivällisellä pitkät jutut ikäänkuin voisi sanarunsaudellaan peittää itseltään sydämensä kivun.

Usein, kun he olivat kahden, hän yritti suudella Ireneä, kun tämä sanoi hyvää yötä. Hänellä kai oli jokin epämääräinen ajatus, että jonakin iltana Irene sallisi sen, tai ehkä vain se tunne, että miehen pitää suudella vaimoansa. Vaikka Irene vihaisikin häntä, ei hänen missään tapauksessa pitäisi erehtyä laiminlyömään tätä vanhaa tapaa.

Ja miksi Irene vihasi häntä? Nytkään hän ei oikein voinut uskoa sitä. Oli omituista olla vihattu — tuo tunne oli liian jyrkkä, ja kuitenkin hän itse vihasi Bosinneyta, tuota Merirosvoa, tuota saalistavaa kulkuria, tuota yövaeltajaa. Sillä ajatuksissaan Soames aina näki hänen makaavan väijyksissä, harhailevan. Oi, mutta se mies mahtoi uida hyvin mataloissa vesissä! Nuori Burkitt, arkkitehti, oli nähnyt hänen tulevan kolmannen luokan ravintolasta kovin alakuloisen näköisenä.

Yön tunnit hän makasi valveillaan, miettien tilannetta, johon ei näyttänyt tulevan mitään päätöstä — mikäli ei Irene äkkiä tulisi järkiinsä — kertaakaan hän ei vakavasti ajatellut vaimostaan eroamisen mahdollisuutta…

Entä Forsytet? Mitä osaa he esittivät tässä Soamesin maanalaisessa murhenäytelmässä?

Totta puhuen hyvin pientä tai ei mitään, sillä he olivat rannikolla.

Hotelleissaan, vesiparannuslaitoksissaan ja täysihoitoloissaan he ottivat kylpyjä joka päivä kooten happea, jonka piti auttaa heitä talven yli.

Joka ryhmäkunta omassa valitsemassaan viinitarhassa kasvatti ja kokosi ja pusersi ja pani pulloihin mieluisan meri-ilman rypäleitä.

Syyskuun loppu alkoi olla heidän paluunsa todistajana.

Vahvassa terveydentilassa, huomattavasti väriä poskilla heitä saapui päivittäin pienissä omnibusseissa eri kylpypaikoista. Seuraava aamu näki heidät taas kutsumustaan suorittamassa.

Ensimmäisenä sunnuntaina oli Timothylla tungosta lounaasta päivälliseen asti.

Muun pakinan ohella, joka oli liian runsasta ja kiintoisaa selostettavaksi, rouva Septimus Small mainitsi, että Soames ja Irene olivat olleet kaupungissa koko ajan.

Seuraavan kiintoisan todistuksen antaminen jäi suhteellisesti vieraan henkilön tehtäväksi.

Sattui nimittäin, että eräänä syyskuunlopun iltana rouva MacAnder,
Winifred Dartien paras ystävä, oli polkupyörällään ajellut Richmond
Parkissa nuoren Augustus Flippardin kanssa ja ajanut Irenen ja
Bosinneyn ohi, jotka kävelivät sanajalkametsästä Sheen Gatea kohti.

Kenties pikku naisen oli jano, sillä hän oli ajanut kauan kovalla, kuivalla tiellä, ja niinkuin koko Lontoo tietää, polkupyörällä ajaminen ja puheleminen nuoren Flippardin kanssa koskee sitkeimpäänkin ruumiinrakenteeseen, tai kenties vain tuo viileä sanajalkametsä, josta »nuo kaksi» tulivat, kiihdytti hänen haluaan. Viileä sanajalkametsä mäen huipulla, missä tammi taivuttaa oksansa katoksi, missä kyyhkyset laulavat ikuista häähymniä ja humiseva syksy kuiskii rakastavaisten korvaan sanajalkain keskellä, saksanhirven hiipiessä viereen. Sanajalkametsä, jossa elettyjä iloja ei mikään voi riistää, kultaisia hetkiä, jolloin taivas ja maa ovat vaipuneet pitkään hääsyleilyyn. Sanajalkametsä, joka on omistettu saksanhirville, omituisille kanto-fauneille, jotka kesäyön hämärässä juoksevat hopeanvalkeitten koivu-nymfien ympäri.

Tämä rouva tunsi kaikki Forsytet ja koska hän oli ollut mukana Junen kihlajaiskutsuissa, tiesi hän varsin hyvin, kenestä oli kysymys. Tuon ihmisparan oma avioliitto ei ollut onnistunut, mutta koska hänellä oli ollut kylliksi järkeä ja taitavuutta työntämään miehensä ilmeiseen rikkomukseen, oli hän itse läpäissyt välttämättömät avioerotoimenpiteet joutumatta alttiiksi ihmisten tuomiolle.

Hän oli niin ollen kaikkien tämänlaatuisten asiain tuntija, ja hän asui eräässä noita suuria rakennuksia, joitten monissa pienissä huoneistoissa asuu uskomattomat määrät Forsyteja, joitten tärkeimpänä virkistyksenä työtuntien jälkeen on toisten ihmisten asiain pohtiminen.

Pieni naisparka, ehkä hänen oli jano, ainakin hän oli väsynyt, sillä Flippard oli älyniekka. »Noiden kahden» näkeminen noin tavattomalla paikalla oli todellinen onnen potku.

MacAnder, hän tuntee ajan ja koko Lontoon seisovan.

Tämä pieni, mutta huomattava nainen ansaitsee mielenkiintomme. Hänen kaikkinäkevä silmänsä ja ovela kielensä olivat tutkimattomia välikappaleita Sallimuksen päämäärien jouduttamiseksi.

Vaikka aina näyttikin kuolevalta, omasi hän miltei tuskastuttavan kyvyn pitää huolta itsestään. Hän oli omalta kohdaltaan tehnyt enemmän kuin kenties kukaan nainen koko kaupungissa hävittääkseen sen ritarillisuuden tunteen, joka vielä on takertunut sivistyksen pyöriin. Hän oli hyvin pirteä, ja hänestä sanottiin hellien »pikku MacAnder».

Hän pukeutui piukeasti ja hyvin ja kuului erääseen naisten klubiin, mutta ei suinkaan ollut tuota hermostunutta ja epämiellyttävää tyyppiä, joka aina ajattelee oikeuksiaan. Hän otti oikeutensa itsetiedottomasti, ne tulivat hänelle luonnostaan, ja hän tiesi tarkoin, kuinka niitä oli käytettävä, jotta ei herättäisi mitään muuta kuin ihailua siinä suuressa luokassa, johon hän liittyi, jollei juuri tapojensa, niin syntyperän, kasvatuksen ja tuon oikean, salaisen mittakaavan, omistamisvaistonsa kautta.

Ollen bedfordshireläisen asianajajan ja papintyttären tytär, hän ei koskaan, kautta koko surullisen avioliittonsa — hän oli ollut naimisissa hyvin lempeän maalarin kanssa, jolla oli ollut sairaalloinen rakkaus luontoon ja joka oli jättänyt hänet erään näyttelijättären vuoksi — ollut menettänyt kosketustaan Seurapiirien vaatimuksiin, uskomuksiin ja sisäiseen tunteeseen, ja saavutettuaan taas vapautensa hän asettui ilman ponnistusta keskelle sakeinta forsyteismia.

Hän oli aina hyvällä tuulella, »täynnä tietoja» ja kaikkialle tervetullut. Ei koskaan hämmästytty eikä paheksuttu, kun hänet kohdattiin Reinillä tai Zermattissa, joko yksinään tai yhden naisen ja kahden herrasmiehen kanssa, sillä tiedettiin, että hän kykeni pitämään huolta itsestään, ja kaikkien Forsytein sydämiä lämmitti se ihmeellinen vaisto, joka teki hänet kykeneväksi nauttimaan kaikesta antamatta mitään itsestään. Yleisesti oltiin sitä mieltä, että sellaisia naisia kuin rouva MacAnderia sopi pitää esikuvina parhaan naistyyppimme säilyttämiseksi ja kasvattamiseksi. Hänellä ei koskaan ollut ollut lapsia.

Jos rouva MacAnderin oli jotakin vaikeampi sietää kuin mitään muuta, niin se oli tuo tuollainen pehmeä naistyyppi, jota miehet sanovat »viehättäväksi.» Rouva Soamesia kohtaan hänellä aina oli ollut erikoinen vastenmielisyys.

Hän tunsi varmaan hämärästi, että jos viehättävyys kerran myönnetään arvosteluperustaksi, saisivat pirteys ja kyky mennä päin seiniä, ja hän vihasi — sitäkin syvemmällä vihalla, koska tuo niin sanottu viehättävyys ajoittain näytti häiritsevän kaikkia laskelmia — tuota hienoa kiehtovaisuutta, jota hän ei voinut kokonaan olla huomioonottamatta Irenessä.

Hän sanoi kuitenkin, että hän ei voinut nähdä mitään tuossa naisessa — hänessä ei ollut mitään vauhtia — hän ei koskaan kykenisi tulemaan omin neuvoin toimeen — kuka tahansa voisi hyötyä hänen kustannuksellaan, se oli selvää — hän ei tosiaankaan voinut käsittää, mitä ihailtavaa miehet Irenessä näkivät!

Hän ei tosissaan tarkoittanut pahaa, mutta koettaessaan säilyttää asemaansa avioliiton vaikeitten olosuhteitten jälkeen hän oli huomannut niin välttämättömäksi olla »täynnä tietoja», että hänen mieleensä ei hetkeksikään johtunut pidättää kieltään puhumasta »noista kahdesta», jotka hän oli nähnyt puistossa.

Ja niin sattui, että hän joutui samana iltana syömään päivällistä Timothyn talossa, jonne hän väliin meni »hauskuttamaan noita vanhoja ihmisiä», niinkuin hän sanoi. Samat henkilöt kutsuttiin aina hänen seurakseen: Winifred Dartie miehineen, Francie, koska hän kuului taiteilijapiireihin, sillä rouva MacAnderin tiedettiin kirjoittavan pukupakinoita lehteen »Naisten valtakunta», ja hänen flirttitovereikseen, mikäli he vain olivat saatavilla, kaksi Haymanin poikaa, jotka tosin eivät koskaan sanoneet mitään, mutta joitten uskottiin olevan syvästi perillä kaikesta, mikä pirteässä seuramaailmassa oli uusinta.

Kahtakymmentäviittä yli seitsemän hän väänsi sammuksiin sähkövalon pikku eteisestään ja kietoutuneena oopperavaippaansa, jossa oli chinchillakaulus, hän astui käytävään ja pysähtyi hetkeksi toteamaan, että avain oli mukana. Nuo pienet itsenäiset huoneistot olivat mukavia, ilmaa ja valoa hänellä tosin ei ollut, mutta hän voi sulkea ovensa, kun halutti ja lähteä ulos. Palvelijoista ei ollut mitään vaivaa, eikä hän koskaan tuntenut olevansa sidottu niinkuin silloin kun rakas Fred parka oli mukana, yksinkertaisena kuten aina. Hänellä ei ollut mitään kaunaa rakasta Fred parkaa kohtaan, joka oli sellainen hölmö, mutta tuon näyttelijättären ajatteleminen sai nytkin pienen, katkeran, ylenkatseellisen hymyn hänen huulilleen.

Hän painoi oven lujasti kiinni ja astui käytävään, jossa oli synkät, okrankeltaiset seinät ja loppumaton näköala ruskeita, numeroituja ovia. Hissi oli tulossa alas, ja korvia myöten kietoutuneena suureen viittaansa, jokainen kastanjanruskea hius paikallaan hän odotti liikkumattomana sen pysähtymistä omaan kerrokseensa. Rautainen hissinveräjä aukeni, hän astui sisään. Hississä oli jo kolme henkilöä, mies, jolla oli korkeat, valkeat liivit ja suuret, sileät pikkulapsen kasvot, ja kaksi mustapukuista naista, hansikkaat käsissä.

Rouva MacAnder hymyili heille, hän tunsi kaikki, ja nämä kolme, jotka siihen saakka olivat olleet ihailtavan hiljaa, alkoivat heti puhella. Tämä oli rouva MacAnderin suotuisa salaisuus. Hän sai aina keskustelun aikaan.

Hissin laskeutuessa viiden kerroksen läpi keskustelu jatkui, ja hissipoika seisoi selinpäin, kurkottaen kyynillisiä kasvojaan ristikon lomasta.

Pohjakerroksessa he erosivat, valkoliivinen herra meni hempeämielisenä biljardisaliin, vanhat naiset päivälliselle sanoen keskenään: »Mikä herttainen pieni nainen!» »Kyllä hän osaa jutella!» — ja rouva MacAnder meni vuokravaunuihinsa.

Kun rouva MacAnder söi päivällistä Timothylla (vaikka Timothy itse ei koskaan suostunut olemaan läsnä), sai keskustelu tuon laajemman, maailmallisen leiman, mikä on mahdollinen Forsytein kesken, ja se luultavasti juuri oli määrännyt täällä hänen arvonsa.

Rouva Smallin ja Hester tädin mielestä se oli virkistävää vaihtelua. »Jospa vain Timothy voisi tavata hänet!» sanoivat he. He tunsivat, että se tekisi hänelle hyvää. Rouva MacAnder esimerkiksi kykeni kertomaan uusimman Monte Carlo-jutun Sir Charles Fisten pojasta, tiesi, kuka oli todellinen sankaritar Tynemouth Eddyn muodikkaassa kirjassa, jota koko maailma luki, ja mitä Pariisissa arveltiin housuhameista. Hän oli myöskin hyvin järkevä, mitä tulee tuohon harmilliseen kysymykseen, oliko nuoren Nicholasin poika lähetettävä laivastoon, niinkuin äiti tahtoi, vai pantava konttoristiksi, niinkuin isän mielestä oli turvallisempaa. Hän voimakkaasti torjui laivastoajatuksen. Jollei asianomainen ollut erikoisen loistava tai omannut poikkeuksellisen hyviä suhteita, häntä kohdeltiin aivan kurjasti, ja mitä sitten oli odotettavaa, vaikka olisi tullut amiraaliksi — kurja palkka! Konttoristilla on paljon enemmän mahdollisuuksia, kunhan hänet vain pantiin hyvään liikkeeseen, missä ei alkutaipaleella ollut mitään vaaroja.

Väliin hän antoi heille tietoja Pörssistä, jonka kanssa rouva Smallilla ja Hester tädillä tosin ei ollut mitään tekemistä. Heillä ei itse asiassa ollut rahoja sijoitettavina, mutta tällä tavoin he joutuivat niin jännittävään kosketukseen elämän todellisuuden kanssa. Se oli oikea elämys. He kysyisivät Timothylta, sanoivat he. Mutta he eivät koskaan sitä tehneet, sillä he tiesivät ennakolta, että se järkyttäisi häntä. Salaa he kuitenkin viikkokausia jälkeenpäin katsoivat sanomalehdestä, jonka he ottivat kunnioittaen käteensä sen todella muodikkaitten taipumusten vuoksi, oliko »Bright'in rubiini» tai »Kumitakkiyhtiö» nousussa vai laskussa. Väliin he eivät löytäneet yhtiön nimeä ollenkaan, ja he odottivat kunnes James tai Roger tai Swithin tuli taloon ja kysyivät uteliaisuudesta värisevällä äänellä, kuinka tuo »Bolivian Kalkki ja Sinkkiyhtiö» menestyi — he eivät voineet löytää sitä sanomalehdestä.

Ja Roger vastasi: »Mitä te sillä tiedolla teette? Roskaa koko yhtiö! Poltatte vain sormenne, jos kiinnitätte rahanne kalkkiin tai johonkin muuhun, mistä ette tiedä mitään! Kuka kertoi teille?» Ja saatuaan tietää, kuka oli kertonut, hän lähti pois, teki tiedusteluja Cityssä ja ehkä sijoitti omaa rahaansa yritykseen.

Oltiin päivällisen puolivälissä ja Smither oli juuri tuonut lampaansatulan sisään, kun rouva MacAnder katseli virkeästi ympärilleen ja sanoi: »Oi niin, kenet luulette minun tavanneen tänään Richmondin puistossa? Ette ikinä arvaisi — rouva Soamesin ja — herra Bosinneyn. He olivat varmaan olleet katsomassa taloa.»

Winifred Dartie yskäisi, eikä kukaan sanonut sanaakaan. Tämä oli se todistuskappale, jota kaikki olivat itsetiedottomasti odottaneet.

Tehdäksemme rouva MacAnderille oikeutta, oli hän ollut kolmen hengen seurueessa Sveitsissä ja Italian järvillä eikä ollut kuullut mitään Soamesin riitaantumisesta arkkitehtinsä kanssa. Hän ei siis voinut aavistaa sanojensa syvää vaikutusta.

Suorana ja hieman punastuneena hän antoi pienten, viekkaitten silmiensä vaeltaa kasvoista kasvoihin koettaen mitata sanojensa vaikutusta. Hänen kummallakin puolellaan istui Haymanin poika, laihat, vaiteliaat, nälkäiset kasvot kääntyneenä lautaseen, ja söi lammastaan kiinteästi.

Nuo kaksi, Giles ja Jesse, olivat niin samanlaiset ja niin erottamattomat, että heille oli Shakespearen näytelmän mukaan annettu nimi »Dromiot.» He eivät koskaan puhuneet, ja näyttivät täydellisesti syventyneen siihen, että eivät tehneet mitään. Yleisesti luultiin, että he pänttäsivät päähänsä jotakin tärkeätä tutkintoa varten. He kävelivät avopäin tuntikaupalla puistossa, joka oli heidän kotinsa vieressä, kirjat käsissään, mäyräkoira kintereillään, puhumatta koskaan sanaakaan ja polttaen kaiken aikaa. Joka aamu he ratsastivat noin viidenkymmenen metrin välimatkan päässä toisistaan Campden Hilliä alas laihoilla hevosilla, joitten jalat olivat melkein yhtä pitkät kuin heidän omansa, ja joka aamu, noin tuntia myöhemmin, he palasivat takaisin, taaskin viidenkymmenen metrin välimatkan päässä toisistaan. Joka ilta, missä ikänänsä he sitten olivat syöneet päivällistä, heidät saattoi nähdä noin puoli yhdentoista aikaan nojaamassa kaidepuuta vastaan Alhambran kävelypaikalla.

Heitä ei koskaan nähty muuten kuin yhdessä; tällä tavoin he viettivät päivänsä, nähtävästi täysin onnellisina.

Jonkin epämääräisen ritarillisuuden innoittamina he kääntyivät tuona kiusallisena hetkenä rouva MacAnderiin ja sanoivat aivan yhteen ääneen: »Oletteko nähnyt —»

Tämä hämmästyi heidän sanoistaan siinä määrin, että laski haarukan kädestään, ja Smither, joka juuri kulki ohi, otti viipymättä lautasen pois. Rouva MacAnder säilytti kuitenkin mielenmalttinsa ja sanoi heti: »Minun pitää saada vielä vähän tuota hyvää lammasta.»

Mutta perästäpäin salissa hän istahti rouva Smallin viereen päättäen ottaa selvää asiasta. Ja hän aloitti näin:

»Viehättävä nainen tuo rouva Soames, niin miellyttävä luonteeltaan!
Soames on todellakin onnellinen mies!»

Hänen tiedonhalunsa ei ollut tarpeeksi ottanut huomioon sitä sisempää Forsyteläistä ihoa, joka kieltäytyy jakamasta huoliaan ulkopuolisen kanssa. Rouva Septimus Small oikaisihe suoraksi, niin että koko olemus natisi ja ratisi ja sanoi arvokkuudesta vapisten:

»Kultaseni, se on aihe, josta me emme puhu!»

2. YÖ PUISTOSSA

Vaikka rouva Small pettämättömällä vaistollaan oli sanonut juuri sellaista, mikä teki hänen vieraansa entistään uteliaammaksi, on vaikea käsittää, mitä muutakaan hän totuuden mukaan olisi voinut sanoa.

Tämä ei ollut asia, josta Forsytet olisivat voineet puhella edes keskenään — käyttääksemme sanaa, jonka Soames oli keksinyt luonnehtiakseen itselleen tilannetta, se oli »maanalainen.»

Viikon sisällä rouva MacAnderin ajelusta Richmond Parkissa tiesivät he kuitenkin kaikki, lukuunottamatta Timothya, jolta asia huolellisesti salattiin — James jokapäiväisellä vaelluksellaan Poultrysta Park Laneen, George, tuo hurjimus, päivittäisellä seikkailullaan Haversnaken kaari-ikkunan ja »punaisen kattilan» biljardihuoneen välillä — kaikki he tiesivät, että »nuo kaksi» olivat menneet äärimmäisyyksiin.

George (hän se keksi monia noista sattuvista sutkauksista, jotka vielä elävät muodinmukaisissa piireissä) lausui tunteen julki täsmällisemmin kuin kukaan, sanoessaan veljelleen Eustacelle, että »Merirosvo» on »vauhdissa» ja että Soames kai kohta on saanut tarpeekseen.

Kaikki tunsivat, että niin hän olikin, mutta mitä saattoi tehdä? Hänen olisi ehkä pitänyt ryhtyä toimenpiteisiin, mutta toimenpiteisiin ryhtyminen oli vihoviimeistä.

Oli vaikeata nähdä, mihin toimenpiteisiin saattoi ryhtyä ilman julkista skandaalia, jota kukaan heistä ei katsonut sopivaksi suositella. Tässä umpikujassa oli ainoa keino olla hiiskumatta mitään Soamesille ja mitään edes toinen toisilleen, itse teossa, ei olla tietääkseen.

Osoittamalla kylmyyttä Ireneä kohtaan saattaisi ehkä vaikuttaa häneen hiukan, mutta hän oli harvoin nähtävänä tähän aikaan, ja näytti hieman vaikealta mennä hakemaan häntä vain voidakseen osoittaa kylmyyttä. Makuuhuoneensa eristyksessä James väliin uskoi Emilylle sen todellisen surun, jota pojan onnettomuus hänessä herätti.

»Minä en ymmärrä», sanoi hän tavallisesti, »mutta se kiusaa minut hengiltä. Siitä tulee skandaali, ja sellaisesta ei ole Soamesille mitään hyötyä. Minä en aio sanoa hänelle mitään. Ehkä siinä ei olekaan mitään. Mitä sinä luulet? Irene on hyvin taiteellinen, sanotaan. Mitä? Oi, sinä olet »oikea Juley!» niin, minä en osaa sanoa, mutta minä odotan pahinta. Sellaista siitä tulee, kun ei ole lapsia. Minä olen ensi hetkestä saakka sen tietänyt. He eivät koskaan sanoneet minulle, että he eivät aio saada lapsia — ei kukaan koskaan sano minulle mitään!»

Polvillaan vuoteen vieressä, silmät avoimina ja murheellisen tuijottavina hän hengitti peittoonsa. Yöpaidassaan, niska kurkottuen eteenpäin, sekä pyöristyneenä hän oli kuin jokin pitkä valkea lintu.

»Isä meidän —», luki hän ja ajatteli yhä uudelleen ja uudelleen mahdollista häväistysjuttua.

Niinkuin vanha Jolyon, niin pani hänkin pohjimmalla sydämessään syyn tähän murhenäytelmään perheen niskoille. Mitä tuon joukon — hän alkoi ajatella Stanhope Gaten haaraa, johon kuului nuori Jolyon ja hänen tyttärensä »tuona joukkona» — mitä tuon joukon tarvitsi tuoda perheeseen Bosinneyn tapainen henkilö? (Hän oli kuullut Georgen pilanimen »Merirosvo», mutta hän ei saanut siitä mitään irti — nuori mieshän oli arkkitehti.)

Hänestä alkoi tuntua, että veli Jolyon, johon hän aina oli katsonut ylöspäin, ja jonka mielipiteeseen hän oli luottanut, ei ollutkaan aivan se, miksi hän oli häntä luullut.

Koska hänellä ei ollut vanhemman veljensä luonteenvoimaa, oli hän enemmän surullinen kuin suuttunut. Hänen suuri lohdutuksensa oli mennä Winifredin luo ja viedä pikku Dartiet ajelulle Kensingtonin puutarhaan. Siellä hänen usein nähtiin kävelevän pyöreän lammikon rannalla, levottomana tuijottaen pikku Publius Dartien purjeveneeseen, jonka hän itse oli vuokrannut pennistä, näköjään varmana siitä, että se ei koskaan tule takaisin. Pikku Publius taas, josta James ilokseen saattoi sanoa, ettei hän ollenkaan tullut isäänsä, ja joka hyppeli rannalla isoisän tuulensuojassa, koetti saada hänet lyömään toisen pennin vetoa, että laiva ei tulisi takaisin, sillä hän oli huomannut, että se aina tuli. Ja James löi vedon ja maksoi häviönsä aina — väliin aina kolme tai neljäkin penniä iltapäivässä, sillä pikku Publius ei näyttänyt koskaan, väsyvän leikkiin — ja aina maksaessaan hän sanoi: »No, tämä on säästölaatikkoasi varten. Sinustahan tulee rikas mies!» Pienen tyttärenpojan kasvavan rikkauden ajatteleminen tuotti hänelle todellista huvia. Mutta pikku Publius tiesi makeiskaupan ja paljon paremman keinon käyttää rahojaan.

Ja he tulivat kotiin puiston kautta, ja Jamesin pitkä, laiha hahmo korkeine olkapäineen ja hajamielisine, murehtivine kasvoineen yritti holhota, vaikkakin säälittävän huonolla menestyksellä, Imogenin ja pikku Publiuksen terveitä lapsiolemuksia.

Mutta nämä puutarhat ja puisto eivät olleet pyhitetyt yksin Jamesille. Forsytet ja maankiertäjät, lapset ja rakastavaiset, viipyivät ja vaelsivat täällä päivästä päivään, yöstä yöhön etsien jokainen vähän vapautusta työstä, katujen noesta ja melskeestä.

Lehdet kellastuivat hitaasti, viivytellen, auringossa ja öitten kesäisessä lämpimässä.

Lauantaina lokakuun viidentenä päivänä taivas, joka kaiken päivää oli ollut sininen, tummeni auringon laskettua purppurarypäleitten väriseksi. Kuuta ei näkynyt, ja kirkas hämärä kietoutui samettiverhon tavoin puitten ympärille, joiden ohentuneet, höyheniä muistuttavat lehvät eivät liikahtaneet hiljaisessa, lämpimässä ilmassa. Koko Lontoo oli kerääntynyt puistoon tyhjentämään kesän maljan pohjaa myöten.

Joka portista virtasi parittain ihmisiä pitkin polkuja ja palanutta ruohokenttää, ja pari toisensa jälkeen pujahti hiljaa valaistuilta paikoilta höyhenoksaisten puitten varjoon, missä, runkoon nojaten tai pensaikkojen suojassa, he eivät tietäneet muusta kuin toisistaan kaukana pehmeässä pimeydessä.

Uusille tulijoille nämä edelläkävijät olivat vain osana tuota intohimoista pimeyttä, mistä kuului omituista huminaa kuin epämääräistä sydänten lyöntiä. Mutta kun tuo humina ehti lampunvalossa vaeltavien korviin, värähtivät heidän äänensä ja taukosivat, heidän käsivartensa kietoutuivat yhteen, heidän silmänsä alkoivat etsiä, tutkistella, tunnustella pimeyttä. Äkkiä, kuin näkymättömien käsien vetäminä hekin astuivat kaiteen yli ja katosivat pimeyteen.

Tätä hiljaisuutta, joka sisältyi kaupungin kaukaiseen, armottomaan pauhuun, elähyttivät lukemattomien taistelevien ihmisatomien luvuttomat intohimot, toiveet ja lemmentunteet, sillä huolimatta tuon suuren Forsyte-järjestön, Kaupunginvaltuuston, kiellosta — rakkaus oli sen silmissä jo kauan ollut, lähinnä katuojitusta, yhteiskunnan pulmallisin kysymys tuona yönä tapahtui tässä puistossa ja sadoissa muissa puistoissa sellaista, jota ilman nuo tuhannet tehtaat, kirkot, myymälät, verotoimistot ja viemärit, joitten vartijoita he olivat, olisivat olleet valtasuonia ilman verta, ihminen ilman sydäntä.

Kaikki itseunohduksen, intohimon ja rakkauden vaistot viettivät salaista juhlaansa puitten kätkössä, suojassa tunnottoman vihollisensa, »omistamisen vaiston», kätyreiltä, ja Soames, joka palasi kotiin Bayswaterista — hän oli yksin ollut syömässä päivällistä Timothylla — ja kulki jokivartta miettien tulevaa oikeudenkäyntiä, sai aivan verensä hyydyksiin kuullessaan matalaa naurua ja suudelmien ääntä. Hän aikoi kirjoittaa Times-lehteen seuraavana aamuna kiinnittääkseen toimituksen huomion puistojemme tilaan. Hän ei kuitenkaan tehnyt sitä, sillä häntä kauhistutti saada nimensä julkisuuteen.

Mutta koska hän oli nälkäinen, vaikuttivat hiljaisuuden kuiskeet, pimeässä häämöittävät olennot häneen kuin jokin epäterve kiihoitusaine. Hän poikkesi joen vartta kulkevalta tieltä ja hiipi puitten alle, pienten istutusten syvään varjoon, missä pähkinäpuitten oksat riiputtivat suuria lehtiään alhaalla ja missä pimeys oli syvempää. Hän kulki tietään kierrellen ja salaa tarkastellen tuoleja, jotka oli asetettu vieri vierekkäin puunrunkoja vastaan ja joilta toisiinsa kietoutuneet rakastavaiset liikahtivat hänen lähestyessään.

Sitten hän seisoi hiljaa rinteellä ja katseli Serpentine lammikkoa, jonka rannalla muuan täysin liikkumaton pari istui kirkkaassa lampunvalossa erottuen mustana hopeaisesta vedestä. Nainen oli haudannut kasvonsa miehen kaulaan — he olivat kuin yksi ainoa olento, puusta leikattu intohimon kuva, hiljainen ja häpeämätön.

Ja tämän näyn pistämänä Soames kiirehti syvemmälle puitten varjoon.

Kuka tietää mitä hän ajatteli ja mitä hän etsi tällä matkallaan? Leipää nälkäänsä — valoa pimeyteen? Kuka tietää mitä hän odotti löytävänsä — persoonatonta ihmissydämen tuntemusta — päätöstä yksityiseen maanalaiseen murhenäytelmäänsä — sillä kuka taaskaan tietää, eikö mikä tahansa pari, nimetön ja nimeämätön, voinut olla juuri »nuo kaksi?»

Mutta sellaista tietoa hän ei toki etsinyt — istuisiko Soames Forsyten vaimo puistossa kuin mikäkin tavallinen letukka? Sellaisia ajatuksia ei voinut sulattaa, ja hän kulki äänettömin ajatuksin puulta puulle.

Kerran hän olisi voinut vaikka vannoa, kerran kuiskaus »Jospa vain aina voisi olla näin!» karkoitti veren hänen sydämestään, ja hän odotti kärsivällisenä ja jurona, kunnes nuo kaksi nousisivat. Mutta hänen ohitseen kulkikin vain laiha pieni puotityttö tuhruisessa puserossaan riippuen rakastajansa käsipuolessa.

Sadat muut rakastavaiset kuiskasivat tuon saman toiveen puitten hiljaisuudessa, sadat muut rakastavaiset riippuivat kiinni toisissaan.

Mutta äkillisen vastenmielisyyden valtaamana Soames palasi tielle ja lakkasi hakemasta sitä, mitä ei itsekään tietänyt.

3. KOHTAUS KASVITIETEELLISESSÄ PUUTARHASSA

Nuori Jolyon, jonka olosuhteet eivät olleet Forsyten, huomasi aika ajoin vaikeaksi säästää rahaa noihin maaseuturetkiin ja luonnon tutkisteluihin, joita ilman kukaan vesivärimaalari ei koskaan pane sivellintä paperille.

Hänen oli itse asiassa usein pakko ottaa värilaatikkonsa Kasvitieteelliseen puutarhaan, ja siellä, apinapuun tai pienen kumipuun varjossa hän vietti tuntikausia tehden luonnoksia.

Muuan taidearvostelija, joka äskettäin oli katsellut hänen töitään, oli antanut seuraavan lausunnon:

»Jossakin suhteessa maalauksenne ovat hyvin hyviä, niissä on tunnelmaa ja väriä, ja muutamissa on suoranaista luonnontunnetta. Mutta ne ovat kovin hajanaisia, ettekä koskaan saa yleisöä kiinnittämään niihin huomiota. Jos olisitte ottanut määrätyn aiheen, sellaisen kuin »Lontoo yöllä», tai »Kristallipalatsi keväällä», ja maalannut säännöllisiä sarjoja, olisi yleisö heti tietänyt, mistä on kysymys. En voi kylliksi tehostaa tätä seikkaa. Kaikki ne, jotka ovat saavuttaneet suuren nimen taiteessa, niinkuin Crum Stone tai Bleeder, menestyvät siksi, että välttävät odottamatonta, valitsevat erikoisalan ja kohdistavat työnsä samaan pieneen alueeseen, niin että yleisö heti tietää, mistä on kysymys. Ja tämä on hyvin ymmärrettävää, sillä jos joku kokoaa tauluja, ei hän tahdo, että ihmisten pitää mennä haistamaan kangasta nähdäkseen kenen tekemä taulu on, hän tahtoo, että he voivat heti sanoa: »Oivallinen Forsyte!» Teidän on sitäkin tärkeämpi valita huolellisesti aiheenne niin, että ne heti tajutaan, teillä kun ei ole erikoisen selvää omaperäisyyttä tyylissä.»

Nuori Jolyon seisoi pienen pianon vieressä, jonka kannella, haalistuneen silkkikappaleen päällä, oli maljakossa kimppu kuivuneita ruusunlehtiä, puutarhan ainoa tuote, ja kuunteli epämääräinen hymynsä huulillaan.

Hän kääntyi vaimoonsa, joka katsoi puhujaan suuttunut ilme laihoilla kasvoillaan, ja sanoi:

»Näetkö nyt, rakkaani?»

»Minä en näe», vastasi hän katkonaisella äänellä, jossa vielä oli vähän ulkomaalaista korostusta. »Sinun tyylissäsi on omaperäisyyttä.»

Arvostelija katsoi häneen, hymyili kunnioittavasti eikä sanonut enää mitään. Niinkuin kaikki muutkin, tunsi hän heidän tarinansa.

Sanat kantoivat hyvää hedelmää nuoressa Jolyonissa, ne olivat vastoin kaikkea sitä, mihin hän uskoi, kaikkea sitä, mitä hän teoriassa piti hyvänä taiteessa, mutta jokin omituinen, syvä vaisto sai hänet vasten tahtoaan kääntämään ne hyödykseen.

Hän huomasi siis eräänä aamuna saaneensa ajatuksen maalata sarjan vesivärimaalauksia Lontoosta. Kuinka ajatus oli syntynyt, sitä hän ei voinut sanoa, ja vasta seuraavana vuonna, kun hän oli saanut sarjansa valmiiksi ja myynyt kaikki sangen hyvään hintaan, hän eräänä persoonattomana hetkenään kykeni muistamaan taidekriitikon sanat ja omassa menestyksessään näkemään uuden todistuksen siitä, että hän oli Forsyte.

Hän päätti aloittaa Kasvitieteellisestä puutarhasta, josta hän jo oli tehnyt niin monta tutkielmaa, ja valitsi ensimmäiseksi aiheekseen pienen keinotekoisen lammikon, jonka pinnalle nyt oli satanut kesän punaisia ja keltaisia lehtiä, sillä vaikka puutarhurit olisivat tahtoneet lakaista ne pois, eivät heidän luutansa ulottuneet niihin. Muun puutarhan he lakaisivat hyvinkin puhtaaksi, poistaen joka aamu luonnon lehtisateen jäljet, kooten ne kasoihin ja polttaen hiljaisella tulella, josta nousi tuo suloinen, katkera savu, joka samoin kuin käen kukunta keväällä, lehmusten tuoksu kesällä, on syksyn todellinen tunnus. Puutarhurien siisteyttä rakastavat sielut eivät voineet sietää tuota kullan ja vihreän ja punaisen kirjavaa mattoa nurmikolla. Hiekkakäytävien piti olla tahrattomat, järjestelmälliset, siistit, vailla tietoa elämän todellisuudesta ja tuosta hitaasta ja kauniista häviöstä, joka viskaa kruunuja alas tähdittääkseen maan menneellä loistolla ja josta ajan tullen taas puhkeaa villi kevät.

Niinpä pantiin jokainen lehti merkille siitä hetkestä saakka, jolloin se värähti hyvästiksi ja irtaantui oksastaan pudoten maahan hitain kääntein.

Mutta tuolla pienellä lammikolla lehdet saivat uiskennella rauhassa ja ylistää taivasta väreillään, joilla päivänpaiste häilähteli.

Ja siinä nuori Jolyon keksi ne.

Eräänä aamuna lokakuun puolivälissä hän saapuessaan huomasi pettymyksekseen, että penkillä noin kahdenkymmenen askelen päässä hänen telineestään istui joku, sillä hän kauhistui ajatusta, että joku näkisi hänen maalaavan.

Penkillä istui samettitakkiin puettu nainen, jonka katse oli kääntynyt maahan. Kukkiva laakeripuu oli heidän välillään, ja tämän turvissa nuori Jolyon pani telineensä kuntoon.

Hän ei pitänyt kiirettä, sillä jokaisen todellisen taiteilijan tavoin hän takertui kaikkeen, joka saattoi hetkeksikin lykätä hänen työnsä ponnistusta, ja hän huomasi salaa katselevansa tuota tuntematonta naista.

Hänellä oli silmää kauniille kasvoille, niinkuin isälläkin oli ollut ennen häntä. Nämä kasvot olivat viehättävät!

Hän näki pyöreän leuan, jota kehysti kermanvärinen kaularöyhelö, hienot kasvot, suuret tummat silmät ja pehmeät huulet. Musta »taiteilija»hattu kätki hiukset, vartalo nojasi keveästi penkin selkänojaan, hän istui polvi polvella, ja kiiltonahkakengän kärki pisti esiin hameen alta. Tämän naisen olemuksessa oli tosiaankin jotakin sanomattoman hienoa, mutta nuoren Jolyonin huomio kiintyi etupäässä hänen kasvojensa ilmeeseen, joka muistutti hänen omaa vaimoaan. Oli kuin tuon ilmeen kantaja olisi joutunut kosketuksiin voimien kanssa, jotka olivat hänelle liian vahvat. Se liikutti nuorta Jolyonia, herätti hänessä epämääräisiä kiintymyksen ja ritarillisuuden tunteita. Kuka oli tämä nainen? Ja mitä hän teki täällä yksinään?

Kaksi nuorta miestä tuota erikoista lajia, samalla kertaa nenäkästä ja ujoa, jota tavataan Regent's Parkissa, kulki ohi verkkopalloilumatkallaan, ja nuori Jolyon pani paheksuen merkille heidän salaiset, ihailevat katseensa. Vetelehtivä puutarhuri pysähtyi tekemään jotakin turhaa eräälle pampasruohoryhmälle — hänkään ei olisi saanut kurkistella tuohon naiseen. Muuan herrasmies, vanha ja hatustaan päättäen puutarhanhoidon opettaja, kulki kolmasti ohi tarkastaakseen häntä kauan ja salaa, omituinen ilme huulillaan.

Kaikki nämä miehet ärsyttivät nuorta Jolyonia samalla epämääräisellä tavalla. Nainen ei katsonut kehenkään heistä, mutta hän oli varma, että jokainen ohikulkeva mies katsoisi häneen samalla tavalla.

Hänen kasvonsa eivät olleet viettelijättären, jonka joka katse tarjoaa miehille nautinnon lahjaa, siinä ei ollut tuota »pirullista kauneutta», jota maan ensimmäiset Forsytet pitävät niin suuressa arvossa, hän ei liioin ollut tuota yhtä ihailtavaa tyyppiä, joka tuo mieleen suklaarasian, eikä tuota henkisesti intohimoista tai intohimoisen henkistä tyyppiä, jonka erikoisalana on sisustustaide ja moderni runous, eikä hän näyttänyt lupaavan näytelmäkirjailijalle aihetta tuollaiseen kiintoisaan ja hermoheikkoon luomukseen, joka tekee itsemurhan viimeisessä näytöksessä.

Muodoltaan ja väreiltään nuo kasvot, niiden pehmeä, vakuuttava passiivisuus, niiden aistillinen puhtaus muistuttivat nuorelle Jolyonille Tizianin »Taivaallista Rakkautta», jonka jäljennös riippui hänen ruokasalinsa sivupöydän yläpuolella. Ja hänen viehätysvoimansa näytti piilevän tuossa pehmeässä passiivisuudessa, vaikutelmassa, että painostusta hän ei voisi vastustaa.

Mitä tai ketä hän odotti hiljaisuudessa, puiden pudotellessa silloin tällöin lehtiään ja rastaitten hypellessä lähekkäin ruohikolla syksyisen kuuran säihkeen satuttamina?

Sitten hänen viehättävät kasvonsa kävivät innokkaiksi, ja katsellessaan ympäri miltei rakastuneen mustasukkaisena nuori Jolyon näki Bosinneyn rientävän ruohikon poikki.

Hän katseli uteliaana kohtausta, heidän silmiensä ilmettä, heidän kättensä pitkää puserrusta. He istuutuivat likitysten, yhdistyneinä kaikesta ulkonaisesta tahdikkuudesta huolimatta. Hän kuuli heidän puheensa nopean muminan, mutta ei voinut erottaa, mitä he sanoivat.

Hän oli ollut leikissä itsekin! Hän tunsi pitkät odotuksen tunnit ja puolivirallisten kohtausten niukat hetket, sen kiduttavan jännityksen, joka kiusaa laillistamatonta rakastajaa.

Hänen ei tarvinnut muuta kuin vilkaista näiden kahden kasvoihin nähdäkseen, että tämä ei ollut noita yhden huvikauden juttuja, jotka askarruttavat Lontoon miehiä ja naisia, ei noita äkillisiä, ahnaita intohimoja, jotka heräävät, menevät liiallisuuksiin ja nukkuvat taas kuudessa viikossa. Tämä oli jotakin todellista! Tämä oli samaa, mitä hänelle itselleen oli tapahtunut! Tästä saattoi tulla jotakin!

Bosinney pyysi ja taivutteli, ja nainen, tuo hiljainen, pehmeä ja kuitenkin järkähtämätön passiivisuudessaan, istui tuijottaen ruohoon.

Olisiko Bosinneyssä miestä kantamaan hänet pois, tuon hennon, passiivisen olennon, joka koskaan ei itsestään ottaisi askeltakaan? Joka oli antanut hänelle koko itsensä ja kuolisi hänen puolestaan, mutta kenties ei koskaan karkaisi hänen kanssaan!

Nuori Jolyon luuli kuulevansa hänen sanovan: »Mutta, rakkaani, se veisi sinut perikatoon!» Sillä hän oli itse runsain mitoin kokenut tuota kalvavaa pelkoa, joka asustaa jokaisen naisen sydämen pohjalla, että nimittäin hän veisi perikatoon rakastamansa miehen.

Hän ei enää katsonut heihin, mutta heidän hiljainen, nopea puheensa tuli hänen korviinsa samalla kun jonkin kevään säveleitä muistuttelevan linnun katkonainen laulu. Iloa — murhenäytelmää? Kumpaako — kumpaako?

Vähitellen heidän puheensa päättyi, pitkä hiljaisuus seurasi.

»Entä missä on Soamesin paikka?» ajatteli nuori Jolyon. »Ihmiset luulevat, että hän karttaa miehensä pettämisen syntiä. Vähän he tuntevat naisia! Hän syö nyt, kärsittyään kauan nälkää — hän saa korvauksen! Ja taivas auttakoon häntä Soames tulee myös ottamaan korvauksen.»

Hän kuuli silkin kahinaa ja vakoillessaan laakerin takaa näki heidän kulkevan pois, kädet salaa yhteen liitettyinä.

Heinäkuun lopulla vanha Jolyon oli vienyt pojantyttärensä Alpeille, ja tällä käynnillä (heidän viimeisellään) June sai takaisin melko paljon terveyttään ja hyvää tuultaan. Hotelleissa, jotka olivat täynnä brittiläisiä Forsyteja — sillä vanha Jolyon ei voinut sietää »noita inhoittavia saksalaisia», millä nimellä hän tarkoitti yleensä ulkomaalaisia — Junea kohdeltiin kunnioituksella — olihan hän tuon hienonnäköisen ja ilmeisesti rikkaan vanhan herra Forsyten ainoa pojantytär. Hän ei seurustellut vapaasti ihmisten kanssa — vapaa seurustelu ei kuulunut Junen tapoihin — mutta hän solmi eräitä ystävyyssuhteita, niistä mainittavimman Rhônen laaksossa erään ranskalaisen tytön kanssa, joka oli kuolemaisillaan keuhkotautiin.

Päätettyään heti, että ystävätär ei saisi kuolla, hän unohti suunnittelemassaan sotaretkessä kuolemaa vastaan suuren osan omaa suruaan.

Vanha Jolyon katseli tätä uutta ystävyyttä sekä huojentuneena että harmissaan, sillä tämä uusi todistus siitä, että Junen elämä tulisi kulumaan siipirikkojen parissa suretti häntä. Eikö hän koskaan solmisi ystävyyttä tai saisi harrastusta johonkin, josta olisi hänelle todellista hyötyä?

»Ruveta nyt pitämään seuraa tuollaisten ulkomaalaisten kanssa», sanoi hän. Hän usein kuitenkin kantoi kotiin rypäleitä tai ruusuja ja ojensi ne »Mam'zellelle» mielistelevä tuike silmissään.

Syyskuun loppupuolella Mademoiselle Vigor Junen paheksumisesta huolimatta veti viimeisen henkäyksensä pienessä St. Luc'in hotellissa, johon hänet oli muutettu, ja June otti tappionsa niin kovasti sydämelleen, että vanha Jolyon vei hänet Pariisiin. Täällä, milolaista Venusta ja Madeleine-kirkkoa katsellessaan hän karisti pois alakuloisuutensa, ja kun he lokakuun keskivaiheilla palasivat Lontooseen, isoisä luuli parantaneensa hänet.

Stanhope Gatella hän kuitenkin pettymyksekseen sai huomata Junen vaipuneen vanhaan hajamieliseen, hautovaan suruunsa. Hän istui tuijottaen eteensä, käsi poskella, kuin jokin pieni jääkenttien hengetär, armoton ja kiihkeä, vaikka ympärillä loisti sähkövalo, joka silloin juuri oli uutuus, ja valaisi reunukseen saakka brokaadilla verhottuja seiniä, ja Baplelta ja Pullbrediltä hankittuja huonekaluja. Ja suuri, kultakehyksinen peili kuvasti noita dresdeniläisiä posliiniryhmiä, joissa oli nuoria miehiä tiukoissa polvihousuissa ja uhkeapovisia naisia, jotka pitivät lemmikkikaritsoitaan sylissään. Vanha Jolyon oli ostanut ne nuorena miehenä ollessaan ja antanut niille suurta arvoa noina rappeutuneen maun päivinä. Hän oli erittäin avomielinen mies, joka enemmän kuin kukaan muu Forsyte oli muuttunut ajan mukana, mutta hän ei voinut koskaan unohtaa, että hän oli ostanut nämä ryhmät Jobsonilta ja maksanut niistä paljon rahaa. Hän sanoi usein Junelle, mielessä eräänlaista pettymyksen ylenkatsetta:

»Sinä et välitä niistä! Ne eivät ole sellaisia leluja, joista sinä ja ystäväsi pidätte, mutta ne maksoivat minulle seitsemänkymmentä puntaa!» Hän ei ollut mies, joka antoi vääristää makuansa, kun hän järkkymättömistä syistä tiesi, että se oli terve.

Junen ensimmäisiä tekoja kotiintulon jälkeen oli käynti Timothyn talossa. Hän uskotteli itselleen, että hänen velvollisuutensa oli pistäytyä siellä ja ilahduttaa vanhuksia kertomalla kaikista matkoistaan, mutta itse asiassa hän meni sinne siksi, että ei tietänyt mitään muutakaan paikkaa, missä hän jollakin satunnaisella puheella tai epäsuoralla kysymyksellä voisi saada joitakin tiedonmuruja Bosinneysta.

He ottivat hänet vastaan mitä sydämellisimmin. Ja kuinka voi rakas isoisä? Hän oli käynyt heidän luonaan viimeksi toukokuussa! Timothy setä oli kovin huonossa kunnossa, hänellä oli ollut niin paljon harmia makuuhuoneensa uunin nuohouksesta — se typerä mies oli antanut noen tulla savutorvesta alas! Se oli vallan järkyttänyt setää.

June istui kauan peläten ja samalla intohimoisesti toivoen, että he puhuisivat Bosinneysta.

Mutta selittämättömän hienotunteisuuden lamaamana ei edes rouva Septimus Small hiiskunut sanaakaan, vielä vähemmän kysyi Junelta hänestä. Epätoivoissaan tyttö vihdoin kysyi, olivatko Soames ja Irene kaupungissa — hän ei vielä ollut käynyt katsomassa ketään.

Hester täti vastasi: Oi kyllä, he olivat kaupungissa, he eivät olleet käyneetkään missään. Talon suhteen oli joitakin pieniä vaikeuksia, hän arveli. June oli varmaan kuullut! June kysyköön Juley tädiltä!

June kääntyi rouva Smalliin, joka istui suorana tuolissaan, kädet ristissä, kasvot lukemattomista kohdista lerpallaan. Vastaukseksi tytön katseeseen hän pysyi oudon hiljaa, ja kun hän puhui, teki hän sen vain kysyäkseen Junelta, oliko tämä käyttänyt yösukkia tuolla vuoristohotelleissa, missä öisin mahtaa olla niin kylmä.

June vastasi kieltävästi, hän vihasi kaikkea ummehtunutta, ja nousi lähteäkseen.

Rouva Smallin ehdottomasti tahallinen hiljaisuus oli paljon pahaenteisempää kuin mikään, mitä hän olisi voinut sanoa.

Ennenkuin tunti oli kulunut, hän oli kiristänyt tietoonsa rouva
Baynesilta Lowndes Squaressa, että Soames oli nostanut kanteen
Bosinneyta vastaan talon sisustuksesta.

Sen sijaan, että uutinen olisi huolestuttanut häntä, oli sillä omituinen rauhoittava vaikutus, ikäänkuin olisi hän lähenevässä taistelussa nähnyt uutta toivoa itselleen. Hän sai kuulla, että asian arveltiin tulevan esille noin kuukauden kuluessa ja että Bosinneylla näytti olevan hyvin vähän tai ei ollenkaan voiton toiveita.

»Ja mitä hän sitten tekee, sitä en käsitä», sanoi rouva Baynes. »Se on kauhea juttu hänelle — tiedäthän — hänellä ei ole rahaa — hänellä on suuria vaikeuksia nytkin. Ja me emme voi auttaa häntä, siitä olen varma. Olen kuullut sanottavan, että rahaa ei saa lainaksi ilman takuita, eikä hänellä ole sellaisia — ei mitään.»

Rouvan lihavuus oli viime aikoina lisääntynyt, hän oli syystoimintansa täydessä vauhdissa, kirjoituspöytä kirjaimellisesti tulvillaan hyväntekeväisyystilaisuuksien ruokalistoja. Hän katsoi tarkoittavasti Juneen pyöreillä papukaijanvihreillä silmillään.

Äkillinen puna, joka leimahti tytön kiihkeille nuorille kasvoille — hän oli varmaan nähnyt suuren toiveen puhkeavan eteensä —, hänen hymynsä suloisuus tuli vuosien jälkeen usein lady Baynesin mieleen (Baynes aateloitiin, kun hän oli rakentanut tuon yleisen Taidemuseon, joka on antanut niin paljon toimia virkailijoilleen ja niin vähän iloa sille työväen luokalle, jota varten se oli tarkoitettu.)

Tuon vilkkaan ja eloisan muutoksen muisto, joka oli kuin kukan puhkeaminen tai auringon ensimmäinen pilkahdus pitkän talven jälkeen, ja myöskin muisto kaikesta siitä, mitä sittemmin tapahtui, yllätti lady Baynesin usein myöhemmin omituisena ja häiritsevänä, kun tärkeämmät asiat täyttivät hänen mielensä.

Oli saman päivän ikäpuoli, jolloin nuori Jolyon oli ollut tuon kohtauksen todistajana Kasvitieteellisessä puutarhassa, ja samana päivänä oli myös vanha Jolyon käynyt asianajajainsa Forsyte, Bustard ja Forsyten luona Poultryssa. Soames ei ollut saapuvilla, hän oli mennyt Somerset Houseen, Bustard oli kokonaan hautautunut papereihin siinä luoksepääsemättömässä huoneessa, johon hän viisaasti kyllä oli asetettu, jotta hän tekisi työtä niin paljon kuin mahdollista, mutta James oli toimiston johdossa sormeaan pureksien ja synkeästi punniten oikeusjuttua Forsyte — Bosinney.

Tässä terveessä lakimiehessä herätti »juonikas ongelma» vain pientä mieluisaa pelkoa, juuri sen verran, että hänellä oli hauska jännittävyyden tunne, sillä hänen käytännöllinen järkensä sanoi, että jos hän itse istuisi tuomarin paikalla, ei hän kiinnittäisi siihen suurtakaan huomiota. Mutta hän pelkäsi, että Bosinney tekee vararikon eikä Soames kuitenkaan saa rahojaan takaisin, vieläpä joutuu maksamaan kulut. Ja tämän käsinkosketeltavan pelon takana oli aina tuo käsinkoskettelematon, väijyi taustalla epämääräisenä, sekavana, häpeällisenä kuin paha uni, ja siitä oli tämä oikeusjuttu vain ulkonainen ja näkyvä merkki.

Hän nosti päätään, kun vanha Jolyon tuli sisään, ja mutisi: »Mitä kuuluu, Jolyon? En ole nähnyt sinua pitkiin aikoihin. Sanotaan, että olet ollut Sveitsissä. Tuo nuori Bosinney on saanut aikaan kauniin sekasotkun. Minä kyllä tiesin, kuinka siinä kävisi!» Hän ojensi paperit ja katseli vanhempaa veljeään hermostuneen synkkänä.

Vanha Jolyon luki ne hiljaa, ja hänen lukiessaan James katsoi lattiaan pureskellen sormenpäitään.

Vanha Jolyon laski ne vihdoin käsistään, ja ne putosivat jysähtäen kasaan, jossa oli Buncombe vainajan juttuun kuuluvia todistuskappaleita. Tämä oli tuon alkuperäisen ja hyödyllisen Fryer — Forsyte jutun haarautumia.

»En ymmärrä», sanoi hän, »miksi Soames viitsii nostaa melua parista sadasta punnasta. Minä luulin, että hän on varakas mies.»

Jamesin pitkä ylähuuli värähti vihaisesti, hän ei voinut sietää, että hänen poikaansa ahdistettiin siltä taholta.

»Ei siinä rahasta ole kysymys —», aloitti hän, mutta kohdatessaan veljensä suoran, viisaan ja arvostelevan katseen hän pysähtyi.

Tuli hiljaisuus.

»Olen tullut testamenttini vuoksi», sanoi vanha Jolyon vihdoin purren viiksiään.

Jamesin uteliaisuus heräsi heti. Kenties ei mikään koko maailmassa kiihdyttänyt häntä siinä määrin kuin sana testamentti, se oli viimeinen yhteys omaisuuteen, lopullinen inventointi miehen varoista, viimeinen sana hänen arvostaan. Hän soitti kelloa.

»Tuokaa tänne herra Jolyonin testamentti», sanoi hän hätäilevälle, mustatukkaiselle konttoristille.

»Aiotko tehdä muutoksia?» Ja hänen mieleensä välähti ajatus: »Olenkohan minä yhtä paljon arvoinen kuin hän?»

Vanha Jolyon pani testamentin liivintaskuunsa, ja James kierteli pitkiä jalkojaan kaipaavasti.

»Sanotaan, että olet tehnyt joitakin hyviä kauppoja hiljattain», sanoi hän.

»Minä en tiedä mistä olet saanut tietosi», sanoi vanha Jolyon terävästi. »Koska tuo juttu tulee esille? Ensi kuussa? En ymmärrä, mitä olette saaneet päähänne. Te saatte tietysti hoitaa omat asianne, mutta jos seuraatte neuvoani, peruutatte kanteen. Hyvästi!» Kylmä kädenpuristus, ja hän oli poissa.

James, jonka tuijottavat siniharmaat silmät ikäänkuin kiertelivät jotakin salaista levottomuuden kuvaa, alkoi taas pureskella viiksiään.

Vanha Jolyon vei testamenttinsa Uuden Kivihiiliyhtiön toimistoon ja istahti tyhjään johtokunnan huoneeseen lukemaan sitä. Hän vastasi »murheelliselle Hemmingsille» niin happamesti, kun tämä, nähdessään puheenjohtajan istuvan siinä, tuli tuomaan uuden päällysmiehen ensimmäistä toimintakertomusta, että sihteeri vetäytyi pois harmistuneen arvokkaasti, lähetti hakemaan kirjurin ja läksytti häntä, kunnes poika parka ei tietänyt minne katsoa.

Ei tarvinnut ajatellakaan — jumaliste — ja sen hän (murheellinen) kohta opettaisi hänelle — että mokomakin pojanhuippana saisi tulla tänne istumaan ja luulla olevansa Herra Kaikkivaltias. Hän (murheellinen) oli ollut tämän toimiston pää useampia vuosia kuin mitä tuollaisella pojalla oli edes ikää, ja jos poika luulee, että hän työnsä päätyttyä saisi istua täällä tekemättä mitään, niin hän ei totisesti tuntenut Hemmingsiä (murheellista) ja niin edespäin.

Toisella puolen vihreällä veralla verhottua ovea vanha Jolyon istui pitkän, mahonkisen, nahalla päällystetyn johtokunnanpöydän ääressä, paksut, löyhäliitteiset, kilpikonnankuorisankaiset silmälasit nenän harjalla, muutellen kultakynällään testamentin pykäliä.

Juttu oli yksinkertainen, sillä täällä ei ollut mitään noita harmillisia pikku määräyksiä ja lahjoituksia hyväntekeväisyystarkoituksiin, jotka kuluttavat turhiin ihmisen omaisuuden ja tärvelevät sen pienen maininnan majesteetillisen vaikutuksen, jonka aamulehdet suovat Forsytelle, joka kuolee sadan tuhannen punnan omistajana.

Yksinkertainen juttu. Vain kahdenkymmenentuhannen lahja hänen pojalleen ja »mitä muuhun omaisuuteeni tulee, oli se sitten kiinteätä tai irtainta tai luontonsa puolesta molempiin kuuluvaa, on hänen suoritettava siitä saatava tuotto, korot, vuotuiset tulot, osingot ja korot edellämainitulle pojan tyttärelleni June Forsytelle tai hänen valtuuttamalleen asiamiehelle, niin että nämä tulot koko hänen elinaikansa ovat hänen yksinomaisena oikeutenaan ilman että… j.n.e. ja hänen kuolemansa jälkeen äskenmainitut kiinteimistöt, perintöosuudet, talot, talonasemat, osakkeet, käteiset varat, kiinnitykset ja vakuudet, toisin sanoen mitä omaisuudesta silloin on jäljellä tai mitä sen sijalle on tullut sille tai niille, joko yhdelle tai usealle, siinä tarkoituksessa ja muodossa, siten käytettäväksi ja hallittavaksi kuin mainittu June Forsyte, oli hän sitten naimisissa tai naimattomana, määrää, säätää tai osoittaa testamentissaan tai testamentinluontoisessa asiakirjassa tai asiakirjoissa, jotka hän on asianmukaisessa järjestyksessä laatinut ja todistajain läsnäollessa allekirjoittanut. Ja jollei… j.n.e. Kuitenkin sillä edellytyksellä…» Ja niin edespäin seitsemän lehteä lyhyttä ja yksinkertaista esitystä.

James oli kukoistuksensa päivinä laatinut tuon testamentin. Hän oli ottanut huomioon melkein kaikki mahdollisuudet.

Vanha Jolyon istui kauan lukemassa tätä testamenttia, viimein hän otti puolen arkkia paperia telineeltä ja teki lyijykynällä pitkän muistiinpanon, sitten hän pani testamentin kokoon, käski hakea ajurin ja ajoi Paramorin ja Herringin asianajotoimistoon Lincoln's Inn Fieldsissä. Jack Herring oli kuollut, mutta hänen veljenpoikansa hoiti vielä toiminimeä, ja vanha Jolyon istui hänen kanssaan suljetussa huoneessa puolen tuntia.

Hän oli käskenyt ajuria odottamaan ja määräsi tullessaan osoitteen
Wistaria Avenue 3.

Hän tunsi omituista, hidasta tyydytystä, ikäänkuin olisi saavuttanut voiton Jamesista ja tuosta varakkaasta miehestä. He eivät enää saisi pistää nenäänsä hänen asioihinsa, hän oli juuri peruuttanut heidän holhoojaoikeutensa testamenttiin, hän ottaisi koko asian heidän käsistään ja uskoisi sen nuorelle Herringille, ja hän ottaisi yhtiöittensäkin asiat heiltä pois. Jos tuo nuori Soames oli niin varakas mies, ei hän kaipaisi tuhatta vuodessa tai niin. Ja vanha Jolyon hymyili häijysti valkeitten viiksiensä alla. Hän tunsi tekevänsä sellaista, mikä oli vain oikeudenmukainen, runsain määrin ansaittu hyvitys.

Hitaasti, varmasti, kuin sen salaisen, hiljaisen prosessin kautta, joka aiheuttaa vanhan puun lahoamisen, oli hänen onnensa, tahtonsa ja ylpeytensä haavojen myrkky kalvanut rikki hänen elämänviisautensa hienon rakennuksen. Elämä oli kuluttanut hänet rikki yhdeltä taholta, ja niinkuin se perhe, jonka pää hän oli, niin oli hänkin menettänyt tasapainonsa.

Ajaessaan pohjoiseen poikansa taloa kohti hän epämääräisesti tunsi, että se omaisuuden uusi järjestely, jonka hän juuri oli pannut alulle, oli kuin isku tai rangaistus, suunnattu sitä perhettä ja sitä yhteiskuntaa kohtaan, jonka edustajia James poikineen hänen mielestään oli. Hän oli nyt uudelleen määrännyt omaisuutensa nuorelle Jolyonille, ja tämä määräys tyydytti hänen salaista kostonhaluaan — hän tahtoi kostaa ajalle, surulle, ihmisten sekaantumiselle, kaikelle sille laskemattomalle paheksumiselle, joka viidentoista vuoden aikana oli maailman taholta tullut hänen ainoan poikansa osaksi. Se osoittautui ainoaksi mahdolliseksi keinoksi päästä kerta kaikkiaan testamenttinsa herraksi, pakottaa James ja Soames ja perhe ja koko tuo kätketty Forsytein paljous kerta kaikkiaan tunnustamaan, että hän se määräsi. Oli ihanaa ajatella, että hän vihdoinkin saisi tehdä pojastaan paljon rikkaamman miehen kuin mitä tuo Jamesin poika, tuo »varakas mies» oli. Ja oli ihanaa antaa Jolle, sillä Jo oli hänelle rakas.

Nuori Jolyon ja hänen vaimonsa olivat kumpainenkin ulkona (nuori Jolyon ei itse asiassa ollut vielä ehtinyt kotiin Kasvitieteellisestä), mutta pieni palvelustyttö sanoi, että herraa odotettiin minä hetkenä tahansa.

»Hän tulee aina kotiin teelle, sir, leikkimään lasten kanssa.»

Vanha Jolyon lupasi odottaa ja istahti sangen kärsivällisenä haalistuneeseen, kuluneeseen saliin, jonka vanhat sohvat ja tuolit nyt, kesäpäällysten jouduttua pois, paljastivat kaikki nukkavierut kohtansa. Hän ikävöi nähdä lapsia, saada heidät lähelleen, heidän notkeat ruumiinsa polviensa viereen, kuulla Jollyn huudon: »Halloo, ukki!» ja nähdä hänen hyökkäävän sisään, tuntea Hollyn pehmeän käden pujahtavan poskelleen. Mutta hän ei tahtonut kutsua heitä vielä. Siinä, mitä hän oli tullut tekemään, oli jotakin juhlallista, eikä hän tahtonut leikkiä ennenkuin se oli tehty. Hänen oli hauska ajatella, kuinka hän kynänsä kahdella vedolla saisi palauttaa tähän pieneen taloon sen säätyläisleiman, joka siitä niin silmiinpistävästi puuttui, kuinka hän voisi täyttää nämä huoneet tai jonkin suuremman asunnon huoneet parhailla taideteoksilla Baplen ja Pullbredin varastoista, kuinka hän voisi lähettää pikku Jollyn Harrowiin ja Oxfordiin (hän ei enää luottanut Etoniin eikä Cambridgeen, sillä hänen poikansa oli käynyt niissä), kuinka hän saattoi hankkia pikku Hollylle parasta soitto-opetusta, lapsella kun oli niin huomattavat lahjat.

Tällaisia näkyjä tulvi hänen mieleensä, ja liikutus paisutti hänen sydäntään. Hän nousi, meni ikkunan luo ja katsoi pieneen muurattuun puutarhapahaiseen, missä ennenaikaisesti paljastunut omenapuu seisoi oksat ohuina syysiltapäivän hitaasti tihenevässä sumussa. Koira Balthasar, häntä käpertyneenä täplikkään, tuuheakarvaisen selän yli, kulki toisessa päässä, nuuski kasveja ja väliin nosti toisen jalkansa seinää vastaan.

Ja vanha Jolyon mietti.

Oliko muuta iloa jäljellä kuin antamisen ilo? Oli hauska antaa, kun saattoi antaa jollekin, joka oli kiitollinen saamastaan, — jollekin, joka oli antajan omaa lihaa ja verta! Mitään samanlaista tyydytystä ei saanut, jos antoi sellaisille, jotka eivät kuuluneet antajalle, jotka eivät voineet mitään vaatia häneltä. Sellainen antaminen oli petos vanhan Jolyonin elämän individualistisia vakaumuksia ja toimintaa kohtaan, kaikkia hänen yrityksiään, työtään, kohtuullisuuttaan ja sitä suurta ja ylpeätä tosiseikkaa kohtaan, että hän, niinkuin kymmennettuhannet Forsytet ennen häntä, kymmenettuhannet nykyisyydessä ja kymmenettuhannet tulevaisuudessa, oli aina huolehtinut omastaan ja pysynyt omassaan tässä maailmassa.

Ja kun hän seisoi siinä katsomassa laakerien ruosteisia lehtiä, täplikästä ruohomattoa, Balthasar koiran puuhia, niiden viidentoista vuoden kärsimykset, jolloin häneltä oli riistetty hänen laillinen ilonsa, sekoittivat karvaan pisaransa lähestyvän hetken suloisuuteen.

Nuori Jolyon saapui vihdoinkin, työhönsä tyytyväisenä ja raikkaana pitkän oleskelun jälkeen ulkoilmassa. Kuullessaan, että hänen isänsä oli salissa hän kiireesti kysyi, oliko rouva Forsyte kotona ja kuultuaan, että tämä ei ollut, hän huokasi helpotuksesta. Sitten hän pani maalaustarpeensa huolellisesti pieneen vaatekomeroon, pois näkyvistä, ja meni sisään.

Luonteenomaisen päättäväisenä vanha Jolyon kävi heti käsiksi asiaan. »Minä olen muuttanut jälkisäädöksiäni, Jo», sanoi hän. »Tästälähin voit leikata takkisi vähän pitemmäksi — määrään sinulle tuhannen vuodessa heti. June saa viisikymmentätuhatta kuoltuani, ja sinä loput. Tuo koirasi tärvelee puutarhaa. Minä en pitäisi koiraa, jos olisin sinun sijassasi.»

Koira Balthasar oli asettunut keskelle ruohokenttää ja tutki häntäänsä.

Nuori Jolyon katsoi eläintä, mutta näki sen himmeästi, sillä hänen silmänsä olivat sumentuneet.

»Sinun osuutesi ei tule olemaan sataatuhatta pienempi, poikani», sanoi vanha Jolyon, »ajattelin, että sinun on parempi tietää. Minun iässäni ei ole kovin pitkiä aikoja jäljellä. Minä en toiste puhu siitä. Kuinka vaimosi jaksaa ja — sano hänelle terveisiä.»

Nuori Jolyon pani kätensä isänsä olalle, ja koska kumpikaan ei puhunut, päättyi kohtaus.

Saatettuaan isänsä vaunuihin nuori Jolyon palasi saliin ja seisoi samassa paikassa, missä vanha Jolyon oli seisonut, katsellen pieneen puutarhaan. Hän koetti tajuta, mitä tämä kaikki merkitsi hänelle, ja koska hän oli Forsyte, avautui omaisuuden näköaloja hänen aivoihinsa. Nämä puolilla annoksilla eletyt vuodet eivät olleet tyydyttäneet hänen luonnollisia vaistojaan. Hän ajatteli äärimmäisen käytännöllisessä muodossa matkoja, vaimonsa pukuvarastoa, lasten kasvatusta, ponihevosta Jollylle, tuhansia seikkoja, mutta kesken kaiken hän ajatteli myös Bosinneyta ja hänen rakastajatartaan, ja rastaan katkonaista laulua. Iloa — murhenäytelmää! Kumpaako? Kumpaako?

Oma menneisyys — tuskaisa, kipeä, intohimoinen, ihmeellinen menneisyys, jota mikään raha ei voinut maksaa, jonka polttavaa suloisuutta ei mikään voinut palauttaa ennalleen — oli taas tullut hänen mieleensä.

Kun vaimo tuli kotiin, meni nuori Jolyon suoraan hänen luoksensa ja sulki hänet syliinsä, ja seisoi kauan siinä puhumatta, silmät ummessa, painaen häntä rintaansa vastaan, ja vaimo katseli häntä, silmissään ihmettelevä, jumaloiva, epäilevä katse.

4. MATKA INFERNOON

Aamulla erään yön jälkeen, jolloin Soames vihdoinkin oli käyttänyt oikeuksiaan ja menetellyt kuin mies, hän söi aamiaista yksinään.

Hän söi kaasuvalossa, sillä myöhäisen marraskuun sumu oli kummitusmaisen kääriliinan tavoin peittänyt kaupungin niin, että läheisen puistonkaan puita tuskin näki ruokasalin ikkunasta.

Hän söi lujasti, mutta aina väliin hänet yllätti sellainen tunne, että hän ei tahtonut saada niellyksi. Oliko hän ollut oikeassa antautuessaan edellisenä yönä ylivoimaiselle nälälleen ja murtaessaan vastarinnan, jota hän nyt liian kauan oli kärsinyt tuon naisen taholta, joka oli hänen laillinen ja juhlallisesti määrätty elämäntoverinsa?

Häntä kiusasi omituisesti Irenen kasvojen muisteleminen, noiden kasvojen, joilta hän, tyynnyttääkseen uhriaan, koetti vetää hänen kätensä pois — hänen kauhea tukahtunut nyyhkytyksensä, jonkalaista Soames ei ollut koskaan kuullut ja jonka hän vielä kuuli, ja häntä vaivasi vielä sama kummallinen, sietämätön pahan omantunnon ja syyllisyyden tunne, jota hän oli kokenut seisoessaan katselemassa häntä yhden ainoan kynttilän valossa, ennenkuin hiljaa hiipi pois.

Ja hän jotenkin ihmetteli itse itseään, kun hän nyt oli tämän tehnyt.

Kaksi iltaa aikaisemmin hän oli Winifred Dartien luona saattanut rouva MacAnderin pöytään. Tämä oli katsonut hänen kasvoihinsa terävillä, vihertävillä silmillään ja sanonut: »Ja vaimonne on siis kovin hyvä ystävä tuon herra Bosinneyn kanssa?»

Soames ei nähnyt hyväksi kysyä mitä hän tarkoitti, mutta jäi hautomaan hänen sanojaan.

Ne olivat nostattaneet hänessä kiihkeän mustasukkaisuuden, joka tämän vaiston omituisella nurinkurisuudella oli muuttunut vielä kiihkeämmäksi kaipuuksi.

Ilman rouva MacAnderin sanojen antamaa yllykettä hän ei ehkä koskaan olisi tehnyt sitä minkä hän nyt oli tehnyt. Ilman tätä yllykettä ja sitä sattumaa, että hän huomasi vaimonsa oven kerran olevan lukitsematta, mikä teki mahdolliseksi yllättää hänet nukkuvana.

Uni oli karkoittanut hänen epäilyksensä, mutta aamu toi ne takaisin. Yksi ajatus lohdutti häntä. Kukaan ei saisi tietää — tällaisista asioista Irene ei puhuisi.

Ja itse asiassa, kun hänen päivittäisten liiketoimiensa ratas, joka niin ehdottomasti vaati voiteekseen kirkasta ja käytännöllistä ajatusta, taaskin lähti liikkeelle hänen istahtaessaan lukemaan kirjeitään, nuo painajaistunnelmat alkoivat vähemmän liioitellun tärkeinä työntyä hänen mielensä taka-alalle. Tapaus ei tosiaankaan ollut niin kovin merkillinen, naiset kyllä kirjoissa nostivat siitä melun, mutta oikeinajattelevien miesten — maailmanmiesten, sellaisten, joita hän oli usein kuullut kiitettävän avioero-oikeudessa — tällaisten miesten kylmän arvostelun mukaan hän oli vain tehnyt parhaansa ylläpitääkseen avioliiton pyhyyttä, estääkseen vaimoaan laiminlyömästä velvollisuksiaan ja mahdollisesti, jos hän vielä tapasi Bosinneyta, myös —. Ei, hän ei katunut.

Nyt, kun ensimmäinen askel sovintoa kohti oli otettu, loppu olisi verraten — verraten —

Hän nousi ja meni ikkunan luo. Hänen hermonsa olivat järkkyneet. Tuo tukahtunut nyyhkytys oli hänen korvissaan vielä. Hän ei voinut vapautua siitä.

Hän pukeutui turkkiinsa ja lähti ulos sumuun. Koska hänen oli mentävä
Cityyn, astui hän maanalaiseen junaan Sloane Squaren asemalta.

City-miesten täyttämän ensi luokan vaunuosaston nurkassa tuo tukahtunut nyyhkytys vielä vaivasi häntä. Hän avasi Times-lehden sillä oikealla rapinalla, johon heikommat äänet hukkuvat, nosti lehden suojaksi eteensä ja alkoi vakaasti tutkia päivän uutisia.

Hän luki, että eräs oikeusasiamies oli edellisenä päivänä tuonut suuren juryn ratkaistavaksi tavallista pitemmän rikosluettelon. Hän luki kolmesta murhasta, kolmesta miestaposta, seitsemästä murhapoltosta, yhdestätoista — tavattoman korkea lukumäärä — ryöstöstä, edelleen monesta vähäpätöisemmästä rikoksesta, jotka kaikki tulisivat esille seuraavana istuntokautena. Hän silmäili uutissarjasta toiseen, pitäen lehteä tarkasti kasvojensa edessä.

Eikä hän kuitenkaan voinut loitontaa lukemastaan Irenen kyynelten tahrimien kasvojen muistoa eikä hänen murtuneen sydämensä ääniä.

Päivä oli kiireinen, siihen kuului tavallisten, virkaan kuuluvien toimien ohella käynti kaupanvälittäjien, herrojen Grin ja Grinning, luona, antamassa ohjeet, että he myisivät hänen Uuden Kivihiiliyhtiön osakkeensa, sillä hän pikemmin aavisti kuin tiesi, että liike oli pysäyksissä (tämä yritys rappeutuikin vähitellen ja myytiin vihdoin polkuhinnasta amerikkalaiselle yhtiölle), ja pitkä keskustelu Waterbuckin, Q.C., toimistossa, mukana Boulter, Fiske, nuorempi neuvosmies ja Waterbuck, Q.C. itse.

Juttu Forsyte—Bosinney olisi luultavasti esillä huomenna, tuomarina herra Bentham.

Herra tuomari Bentham, mies, jolla oli enemmän käytännöllistä älyä kuin liian suurta lain tuntemusta, katsottiin mahdollisimman sopivaksi käsittelemään tätä asiaa. Hän oli »kova» tuomari.

Waterbuck, Q.C., joka miltei töykeästi laiminlöi herroja Boulter ja Fiske, kiinnitti sitä mieluisampaa huomiota Soamesiin, joko sitten vaistomaisesti tai huhujen terveemmän todistuksen vuoksi, sillä hän tunsi puhuvansa varakkaalle miehelle.

Hän pysyi huomattavan lujasti mielipiteessään, jonka hän jo oli ilmaissut kirjeessään, että nimittäin ratkaisu suureksi osaksi riippuisi oikeudessa annettavista todistuksista, ja muutamin valituin huomautuksin hän neuvoi Soamesia pitämään tarkkaa lukua näistä todistuksista. »Vähän tuikeutta vain, herra Forsyte, vähän tuikeutta», sanoi hän, ja puhuttuaan hän nauroi lujasti, sulki suunsa tiukkaan ja kynsäisi päätään juuri sen kohdan alta, mistä hän oli työntänyt peruukkiaan taaksepäin, aivan kuin maataviljelevä herrasmies, jollaisesta hän mielellään kävi. Häntä pidettiin ehkä etevimpänä miehenä lupauksenrikkomusasioissa.

Soames käytti maanalaista taaskin kotimatkalla.

Sumu oli entistä pahempi Sloane Squaren asemalla. Ihmiset hapuilivat edestakaisin liikkumattomassa, paksussa usvassa, naiset, joita oli hyvin vähän liikkeellä, painoivat käsilaukkunsa rinnalleen ja nenäliinat suun eteen, ajurien vaunut, kruununaan se yliluonnolliselta näyttävä pyhimyskehä, jonka katulampun himmeä hehku loi ajajan pään ympärille ennenkuin ehti katuun asti ja näytti muuttuvan huuruksi, luovivat epämääräisinä sinne tänne, ja vaunuista nousevat kaupunkilaiset hyppäsivät kuin kaniinit koloihinsa.

Ja nämä varjomaiset hahmot, jokainen liikkuen oman sumuverhonsa keskellä, eivät kiinnittäneet mitään huomiota toisiinsa. Suuressa kaniinitarhassa jokainen kaniini pitää huolta vain itsestään, varsinkin kalliimpiin turkkeihin puetut, jotka sumuisina päivinä pelkäävät vaunuja ja piiloutuvat maanalaiseen junaan.

Eräs haamu, ei kaukana Soamesista, odotti kuitenkin aseman ovella.

Jokin merirosvo tai rakastunut, josta jokainen Forsyte ajatteli: »Voi piru parkaa, näyttää kuin hänen asiansa olisivat huonosti!» Heidän ystävälliset sydämensä sykkivät vähän nopeammin tuon poloisen, levottoman, sumussa odottavan rakastuneen vuoksi, mutta he kiirehtivät eteenpäin tietäen hyvin, että heiltä ei liiennyt aikaa eikä rahaa kenenkään muun kärsimyksille kuin omilleen.

Vain poliisi, joka hitaasti ja säännöllisin väliajoin kulki ohi, kiinnitti huomiota tuohon odottavaan haamuun, jonka pehmeän hatun reunus puolittain peitti kylmän punertamat kasvot — kovin laihat ja kuluneet — joilta käsi silloin tällöin salaa pyyhki pois levottomuutta tai vahvisti päätöstä pysyä tässä odottamassa. Mutta tuo odottava rakastaja (jos hän nyt oli rakastaja) oli tottunut poliisin tutkivaan katseeseen tai liiaksi vaipunut omaan levottomuuteensa, sillä hän ei väistynyt hetkeksikään. Lajissaan paatunut, tottunut pitkiin odotuksiin, levottomuuteen, sumuun ja kylmään, kunhan rakastettu vain vihdoin tulisi. Rakastunut hupsu! Sumu kestää kevääseen asti, luntakin tulee ja sadetta, suojaa ei ole missään, pelko jäytää, jos viet rakkaasi ulos, pelko jäytää, jos pyydät häntä pysymään kotona.

»Se on hänelle omiaan, järjestäisi asiansa paremmin!»

Niin jokainen kunniallinen Forsyte. Ja kuitenkin, jos tämä terveempi kansalainen olisi voinut kuunnella odottavan rakastajan sydäntä, joka sykki sumussa ja kylmässä, olisi hän taaskin sanonut: »Niin, piru paralla on vaikeata!»

Soames otti ajurin ja eteni kuomun suojissa Sloane Streetiä, Brompton
Roadia, ja sitten kotiin. Hän ehti perille viideksi.

Hänen vaimonsa ei ollut kotona. Hän oli lähtenyt neljännestuntia aikaisemmin. Ulos tähän aikaan päivästä, tuohon hirveään sumuun! Mitä tämä merkitsi?

Soames istahti ruokasalin takan ääreen jättäen oven auki ja yritti, sielua myöten levottomana, lukea iltalehteä. Kirja ei kelvannut, vain sanomalehdissä oli jotakin rauhoitusainetta tällaiseen suruun kuin hänen. Sanomalehden tavanmukainen uutisainehisto tuotti hänelle jonkinlaista huojennusta. »Näyttelijätär tehnyt itsemurhan» — »Eräs valtiomies vakavasti sairaana» (hän nyt oli aina sairaana) — »Erään upseerin avioerojuttu» — »Tulipalo eräässä hiilikaivoksessa» — hän luki ne kaikki. Ne auttoivat häntä vähän — suurin lääkäri, luonnollinen makumme, oli ne määrännyt.

Kello oli lähes seitsemän, kun hän kuuli Irenen tulevan kotiin.

Viime yön tapahtumat olivat paljon menettäneet merkitystään sen tuskaisan jännityksen rinnalla, mitä Irenen omituinen lähtö ulos sumuun oli aiheuttanut. Mutta nyt kun Irene oli kotona, palasi hänen murtunut nyyhkytyksensä Soamesin mieleen, ja häntä hermostutti ajatus, että joutuisi kohtaamaan vaimonsa.

Irene oli jo portaissa, hänen harmaa turkkinsa ylettyi polviin, sen korkea kaulus melkein peitti kasvot, ja hänellä oli tiheä harso.

Hän ei kääntynyt katsomaan miestään eikä puhunut. Ei haamu eikä muukalainen olisi voinut kulkea hiljaisemmin.

Bilson tuli kattamaan päivällispöytää ja sanoi, että rouva Forsyte ei tule alas, päivällinen viedään hänen omaan huoneeseensa.

Kerrankin Soames jätti muuttamatta vaatteet, hän istahti kenties ensimmäisen kerran elämässään päivällispöytään käytetyt kalvosimet käsissä, eikä edes huomannut niitä, istuessaan kauan ja mietteissään viinilasinsa ääressä. Sitten hän lähetti Bilsonin sytyttämään tulen tauluhuoneeseen ja meni sinne.

Hän sytytti kaasun ja huokasi syvään, ikäänkuin hän näitten aarteittensa joukosta, joitten selät katsoivat häneen pinoistaan pitkin pientä huonetta, olisi vihdoin löytänyt mielensä rauhan. Hän meni suoraan suurimman aarteen luo, aitoperäisen Turnerin, kantoi sen telineelle ja käänsi sen kasvot valoa kohti. Turner oli tullut muotiin, mutta hän ei ollut vielä hennonut luopua omastaan. Hän seisoi kauan, kalpeat, parrattomat kasvot työntyneinä eteenpäin korkean kauluksen raosta, ja katseli taulua ikäänkuin laskien sen arvoa. Sitten tuli hänen silmiinsä surullinen ilme, ehkä hänen mielestään arvio nousi liian vähiin. Hän otti taulun telineeltä pois ja aikoi panna sen takaisin seinää vastaan, mutta kulkiessaan huoneen poikki hän pysähtyi, sillä hän luuli kuulevansa nyyhkytystä.

Ei se ollut mitään, — sitä samaa vain, mikä oli kiusannut häntä aamulla. Ja ennen pitkää hän pani korkean varjostimen tulen eteen ja hiipi alakertaan.

Uusi päivä huomenna! ajatteli hän. Kesti kauan ennen kuin hän meni nukkumaan…

Nyt on käännettävä mieli George Forsyteen, jos haluaa saada lisää valaistusta tämän sumun pimentämän iltapäivän tapauksiin.

Se Forsyte, jolla oli eniten taipumusta kokkapuheisiin ja eniten urheilijaluonnetta, oli viettänyt päivänsä romaania lukemalla isänsä talossa Prince's Gardensissa. Kestettyään hiljattain taloudellisen ahdinkotilan hän oli antanut sanansa isälleen ja suostunut asumaan »kotona.»

Viiden tienoilla hän lähti ulos ja astui junaan Etelä-Kensingtonin asemalla (sillä sinä päivänä kaikki ajoivat maanalaisella). Hänen aikomuksensa oli syödä päivällinen ja viettää ilta biljardia pelaamalla Punaisessa Kannussa — tuossa ainutlaatuisessa ravintolassa, joka ei ollut klubi, hotelli eikä hienoston ruokapaikka.

Hän nousi pois Charing Crossissa valiten tämän tien tavallisemman St. James Parkin sijasta, jotta pääsisi Jermyn Streetille paremmin valaistuja teitä.

Asemasillalla hänen silmänsä — sillä levollisen ja muodikkaan ulkonäkönsä ohella Georgella oli terävät silmät, ja hän kulki aina tähyilemässä aiheita ilkkuvalle huumorilleen — hänen silmänsä kiintyivät erääseen mieheen, joka hyppäsi ensi luokan vaununosastosta ja pikemmin hoiperteli kuin käveli ulos käytävää kohti.

»Kas, kas, poikaseni!» sanoi George itsekseen, »mitä, sehän on 'Merirosvo'!» Ja hän lähti perässä koko suuruudessaan. Mikään ei tuottanut hänelle suurempaa huvia kuin juopunut.

Bosinney, jolla oli pehmeä hattu päässä, pysähtyi hänen eteensä, kiepsahti ympäri ja syöksyi takaisin juuri jättämäänsä vaunua kohti. Hän tuli liian myöhään. Ovenvartija tarttui hänen takkiinsa, juna oli jo liikkeellä.

Georgen tottunut katse keksi harmaaseen turkkiin puetun naisen kasvot vaunun ikkunassa. Se oli rouva Soames — ja George tunsi, että tämä oli kiintoisaa!

Ja hän alkoi seurata Bosinneyta kiinteämmin kuin koskaan — portaita ylös, pilottien kokoojan ohi kadulle. Tänä aikana kuitenkin hänen tunteissaan tapahtui muutos, hän ei ollut enää yksinomaan utelias ja huvitettu, vaan alkoi sääliä tuota takaa-ajamaansa miesparkaa. »Merirosvo» ei ollut humalassa, mutta näytti toimivan kiihkeän mielenliikutuksen vallassa, hän puhui itsekseen, ja ainoa, minkä George sai korviinsa, olivat sanat »Voi, Jumala!» Eikä hän näyttänyt tietävän mitä teki tai minne meni, vaan tuijotti, hapuili, liikkui kuin ihminen, joka on menettänyt järkensä, ja George, joka alkujaan oli ollut pelkkä huvitusta etsivä pilkkakirves, tunsi nyt, että hänen piti katsoa, ettei tuon miesparan käy hullusti.

Mies oli »nitistetty» — »nitistetty!» Ja George ihmetteli, mitä kummaa rouva Soames oli sanonut, mitä kummaa hän oli kertonut hänelle maanalaisessa junassa. Hän oli itsekin näyttänyt perin surkealta! Georgea suretti ajatella, että Irenen piti matkustaa yksin suruineen.

Hän kulki aivan Bosinneyn kintereillä — pitkä, kookas olento, sanaton, varovasti väistelevä — ja saattoi häntä ulos sumuun. Tässä oli jotakin, joka oli pilkanteon tuollapuolen! Hän piti päänsä ihailtavan selvänä, pienestä kiihtymyksestä huolimatta, sillä säälin lisäksi olivat hänen metsästysvaistonsa heränneet.

Bosinney kulki suoraan ulos valtaväylälle — avaraan verhottuun pimeyteen, missä ihminen ei nähnyt kuutta askelta eteensä, missä äänet ja vihellykset joka taholla pilkkasivat paikallisvaistoa ja äkilliset hahmot hitaina vyöryivät ohi, valon silloin tällöin näyttäessä kuin himmeän saaren tuossa äärettömässä, pimeässä meressä.

Ja Bosinney kulki nopeasti yön vaaralliseen kitaan, ja nopeasti hänen perässään kulki George. Jos mies aikoi panna »kaksipennisensä» raitiovaunun alle, koettaisi George estää mikäli mahdollista! Takaa-ajettu kulki kadun poikki ja takaisin hapuilematta niinkuin muut hapuilivat tuossa pimeydessä, nopeasti, ikäänkuin kintereillä seuraava George olisi heiluttanut ruoskaa. Tämä harhailevan miehen takaa-ajo alkoi kummasti viehättää Georgea.

Mutta nyt asia alkoi kehittyä suuntaan, joka sai sen aina perästäpäin pysymään tuoreena hänen mielessään. Mitä rouva Soames oli sanonut Bosinneylle junassa, ei enää jäänyt pimeyteen. Bosinneyn oli pakko pysähtyä sumussa, ja George kuuli sanoja, jotka loivat äkillistä valaistusta hänen käyttäytymiseensä. Näistä katkonaisista lauseista hän ymmärsi, että Soames oli käyttänyt oikeuksiaan vieraantuneeseen ja vastahakoiseen vaimoonsa nähden — suurimpia omistuksesta aiheutuvia oikeuksiaan.

Georgen mielikuvitus lähti tutkimaan tilannetta, se järkytti häntä, hän saattoi vähän aavistaa sitä hätää, eroottista hämmentymistä ja kauhua, joka vallitsi Bosinneyn sydämessä. Ja hän ajatteli: »On totisesti se vähän paksua! En ihmettele, että miesparka on melkein järjiltään.»

Hän oli ajanut riistansa uuvuksiin penkille erään Trafalgar Squaren leijonan juurelle, joka oli samanlainen kummitusmainen, harhaan joutunut sfinksi kuin he itsekin tässä pimeyden kuilussa. Siinä Bosinney istui, jäykkänä ja hiljaisena, ja George, jonka kärsivällisyydessä oli hitunen outoa veljellisyyttä, asettui seisomaan taakse. Häneltä ei puuttunut eräänlaista hienotunteisuutta — muodollisuuden tajua — joka esti häntä tunkeutumasta tähän murhenäytelmään, ja hän odotti, hiljaisena kuin yläpuolella oleva leijona, turkiskaulus nostettuna korviin ja kätkien hänen poskiensa ihon punakkuuden, kätkien kaiken paitsi hänen silmiään, joissa oli säälivä, sardoninen tuijotus. Ja miehiä kulki ohi, matkalla toimesta klubiin, miehiä, joitten hahmot kääriytyivät sumuun kuin koteloon, tuli näkyviin kummitusten tavoin ja katosi kummitusten tavoin. Silloin, kesken sääliäkin, Georgen koiranleukaluonto pääsi voitolle, ja hänen teki mieli tarttua noitten kummitusten hihaan ja sanoa:

»Hei, hei, veikkoset! Ettepä usein saa nähdä tällaista näkyä! Täällä on piruparka, jonka rakastajatar on juuri kertonut sievän pienen jutun miehestään. Tulkaa katsomaan, tulkaa tänne! Hän on vallan nitistetty, ettekö näe.»

Mielikuvituksessaan hän näki heidän töllistelevän kidutettua rakastajaa joka taholta, ja hän irvisteli ajatellessaan jotakin kunniallista, vastanainutta kummitusta, joka omien lemmenseikkojensa vuoksi kykenisi saamaan väläyksen siitä, mitä oli tekeillä Bosinneyssa. Hän kuvitteli kuinka sellaisen suu aukenisi suuremmaksi ja suuremmaksi ja sumu tunkeutuisi sisään syvemmälle ja syvemmälle. Sillä George halveksi keskiluokkaa — varsinkin nainutta keskiluokkaa — niinkuin on ominaista samaan luokkaan kuuluville villeille urheilijahengille.

Mutta sitten hän alkoi kyllästyä. Odottaminen ei kuulunut hänen laatuunsa.

»Kaiken kaikkiaan», ajatteli hän, »pääseehän poikaparka toki asian yli, ei se ole ensi kerta, kun tällaista tapahtuu tässä pienessä kaupungissa!» Mutta nyt alkoi hänen riistansa taas mutista kiivaan suuttumuksen ja vihan sanoja. Ja äkillistä mielijohdetta seuraten George kosketti hänen olkapäätään kädellään.

Bosinney pyörähti ympäri.

»Kuka olette? Mitä tahdotte?»

George olisi hyvinkin kestänyt tuon katseen kaasulamppujen valossa, sen arkimaailman valaistuksessa, jonka karaistunut tuntija hän oli, mutta tässä sumussa, jossa kaikki oli kolkkoa ja epätodellista, jossa millään ei ollut sitä asiallista arvoa, jonka Forsytet tähän maailmaan liittävät, Georgea alkoi kummasti heikottaa, ja kun hän koetti tuijottaa takaisin tämän mielipuolen silmiin, ajatteli hän:

»Jos näen poliisin, jätän miehen hänen haltuunsa. Hän ei kelpaa kulkemaan ominpäin.»

Mutta Bosinney ei odottanut vastausta, vaan syöksyi takaisin sumuun, ja George seurasi häntä, kenties vähän etäämpänä, mutta innokkaampana takaa-ajossaan kuin konsanaan.

»Hän ei kauan voi kulkea tuolla tavoin», ajatteli George. »On Jumalan oma ihme, että hän ei jo ole joutunut hevosten jalkoihin.» Hän ei enää muistanut poliisia, urheilijan pyhä tuli elähytti häntä taas.

Bosinney jatkoi hurjaa kulkuaan yhä syvemmälle pimeyteen, mutta hänen takaa-ajajansa huomasi enemmän järjestelmää hänen hulluudessaan — hän pyrki selvästi länttä kohden.

»Hän aikoo tosiaankin mennä Soamesin luo!» ajatteli George. Ajatus oli viehättävä. Siinä olisi sopiva päätös hänen metsästykselleen. Hän ei ollut koskaan pitänyt serkustaan.

Ohikulkevain ajurinrattaitten aisa pyyhkäisi hänen olkapäätään ja sai hänet hypähtämään syrjään. Hän ei aikonut tulla surmatuksi Merirosvon vuoksi eikä kenenkään. Perityllä sitkeydellään hän kuitenkin palasi jäljilleen sumuun, joka peitti kaiken muun paitsi takaa-ajetun miehen varjoa ja lähimmän lampun himmeätä kuuta.

Sitten äkkiä, kaupunginkiertäjän vaistolla, George huomasi olevansa Piccadillyllä. Täällä hän osasi kulkea vaikka silmät ummessa, ja vapautuneena paikallisen epävarmuuden jännityksestä hän palasi ajattelemaan Bosinneyn surua.

Kaukana alkupäässä hänen maailmanmiehen kokemustensa pitkää käytävää, joka sittemmin kulki epäilyttävien suhteitten sarjan läpi, häämöitti eräs nuoruuden muisto, joka nyt hiipi hänen mieleensä. Muisto, polttava vieläkin, joka toi mukanaan heinän tuoksua, kuunvalon väikettä, kesän taikaa tähän Lontoon sumun tihkuvaan mustuuteen — muisto yöstä, jolloin hän metsätien pimeimmässä varjossa oli erään naisen huulilta kuullut, ettei hän ollutkaan tuon naisen ainoa omistaja. Ja hetkisen aikaa hän ei enää kulkenutkaan mustalla Piccadillyllä, vaan makasi taas, helvetti sydämessään, kasvot painuneina tuoksuvaan, kasteiseen ruohoon, poppelien pitkässä varjossa, joka peitti kuun.

Hänen olisi tehnyt mieli heittää käsivartensa Merirosvon harteille ja sanoa: »Kas niin, vanha veikko. Aika parantaa kaiken. Mennään juomaan sen asian kunniaksi!»

Mutta eräs ääni huusi hänelle, ja hän hypähti taaksepäin. Vaunut vyöryivät pimeydestä ja katosivat pimeyteen. Ja äkkiä George huomasi hukanneensa Bosinneyn. Hän juoksi eteenpäin ja taaksepäin, ja hänen sydäntään ahdisti sietämätön pelko, pimeä pelko, joka asuu sumun siivillä. Hiki kihosi hänen otsalleen. Hän seisoi aivan hiljaa ja kuunteli kaikin voimin.

»Ja silloin menetin hänet näkyvistä», uskoi hän samana iltana myöhemmin
Dartielle biljardipelin aikana Punaisessa Kannussa.

Dartie väänteli muhoillen mustia viiksiään. Hän oli juuri saavuttanut sievän kahdenkymmenenkolmen sarjan, menetettyään edellisen pelin.

»Entä kuka oli nainen?» kysyi hän.

George silmäili hitaasti »maailmanmiehen» lihavahkoja, tummia kasvoja, ja pieni Ilkeä hymy väijyi hänen poskiensa ja raskaitten silmäluomiensa poimuissa.

»Ei, ei, hieno herraseni», ajatteli hän. »Minä en aio kertoa sinulle.» Sillä vaikka hän seurustelikin Dartien kanssa melko paljon, oli tämä hänen mielestään vähän tomppelimainen.

»Oi, jokin pieni hempukkainen kai», sanoi hän ja teki liikkeen biljardisauvallaan.

»Hempukkainen!» huudahti Dartie — hän käytti kuvannollisempaa sanaa.
»Minä olen varma, että se oli ystävämme Soa —»

»Oletko?» sanoi George lyhyesti. »Silloin, hitto vieköön, erehdyt!»

Hänen lyöntinsä epäonnistui. Hän varoi koskettamasta aihetta uudelleen, kunnes yhdentoista aikaan, »katseltuaan juomaa, kun se on keltainen», niinkuin hän runollisella kielellään sanoi, hän veti verhot syrjään ja katsoi kadulle. Punaisen Kannun lamppujen valo taittoi heikosti sumun kolkkoa pimeyttä, eikä mitään kuolevaisen ihmisen tai muun olennon hahmoa ollut näkyvissä.

»En voi olla ajattelematta tuota Merirosvoparkaa», sanoi hän. »Hän ehkä vieläkin kuljeskelee tuolla sumussa. Jollei hän jo ole ruumiina», lisäsi hän kumman alakuloisena.

»Ruumiina!» sanoi Dartie, jonka mieleen leimahti Richmondissa kärsimänsä tappion muisto. »Hänellä ei ole mitään hätää. Kymmenen yhtä vastaan, että hän oli hutikassa!»

George kääntyi häneen todella hirmuisen näköisenä, jonkinlainen villi jurous suurilla kasvoillaan.

»Huuti, mies!» sanoi hän. »Enkö minä sanonut sinulle, että hän oli nitistetty.»

5. OIKEUDENKÄYNTI

Sinä aamuna, jolloin hänen juttunsa oli esillä oikeudessa, listalla toisena, oli Soamesin taaskin pakko lähteä kotoa tapaamatta Ireneä, ja niin olikin paras, sillä hän ei ollut vielä päättänyt, minkä asenteen hän ottaisi vaimoonsa nähden.

Hänet oli kutsuttu oikeuteen puoli yhdeksitoista, siltä varalta että ensimmäinen juttu (lupauksenrikkomisasia) raukeaisi, mitä se ei kuitenkaan tehnyt, molempien puolien osoittaessa rohkeutta, joka soi Waterbuckille, Q.C., tilaisuuden parantaa jo ennestäänkin suurta mainettaan tämänlaatuisissa asioissa. Hänen vastustajanaan oli Ram, toinen kuuluisa lupauksenrikkomusmies. Tämä oli jättiläisten taistelua.

Oikeus antoi päätöksensä juuri ennen lounaslomaa. Jury poistui huoneesta kokonaan, ja Soames lähti ulos hakemaan jotakin syötävää. Hän kohtasi Jamesin seisomassa pienessä lounasravintolassa, yksinäisenä lehterillään kuin pelikaani erämaassa, edessään voileipä ja sherrylasi. Suuren keskihallin tilavaa tyhjyyttä, jota isä ja poika katselivat seistessään yhdessä, häiritsi silloin tällöin häviävän hetken ajan peruukkiin ja viittaan puettu asianajaja, joka riensi ulos, satunnainen vanha rouva tai nuhjaantuneeseen takkiin puettu mies, joka katsahti säikähtyneenä ylös, sekä kaksi muita rohkeampaa, jotka asettuivat ikkunansyvennykseen väittelemään. Heidän ääntensä kaiku nousi hallista, mukanaan tuoksu, joka muistutti huonostihoidettua kaivoa ja joka sekaantui lehterien tuoksuun muodostaen yhdessä sen hajuvaikutelman, joka lähinnä panee ajattelemaan hienoa, väkevää juustoa ja kuuluu ehdottomasti brittiläisen oikeussalin tunnelmaan.

James puhutteli ennen pitkää poikaansa.

»Koska sinun asiasi tulee esille? Minä luulisin, että nyt heti. En ihmettelisi, vaikka tuolla Bosinneylla ei olisi mitään sanomista, en luule, että hänellä on. Hän tekee vararikon, jos asia kääntyy häntä vastaan.» Hän haukkasi ison palan voileipäänsä ja otti kulauksen sherryä. »Äitisi», sanoi hän, »tahtoo, että sinä ja Irene tulisitte päivälliselle tänään.»

Kylmä hymy väreili Soamesin huulilla, hän katsoi isäänsä. Katselija, joka ehkä sattui näkemään tuon vaihdetun silmäyksen, kylmän ja pikaisen, voi saada anteeksi, jollei osannut antaa oikeata arvoa heidän keskinäiselle ymmärtämykselleen. James tyhjensi sherrynsä yhdellä siemauksella.

»Mitä maksaa?» kysyi hän.

Oikeussaliin palattua Soames asettui heti oikealle paikalleen etupenkille asianajajansa viereen. Hän totesi isän istumapaikan katseella, joka oli niin vino, ettei se voinut saattaa ketään epäilyksenalaiseksi.

James oli taaskin istumassa, kädet sateenvarjon kahvan ympärillä, nuhjuttaen penkin päässä heti neuvoston takana paikassa, josta pääsi lähteinään kohta, kun juttu olisi ohi. Hänen mielestään Bosinneyn käytös oli joka suhteessa ollut herjaavaa, mutta hän ei tahtonut joutua kohtaamaan häntä tuntien, että se olisi noloa.

Lähinnä avioero-oikeutta oli tämä sali kenties suosituin oikeuden tyyssija, täällä kun usein ratkaistiin kunnianloukkaus-, lupauksenrikkomis- ja kaupallisia asioita. Takapenkeillä oli kokonainen ryhmä ihmisiä, joilla ei ollut mitään tekemistä oikeusjuttujen kanssa, ja lehtereillä nähtiin parin naisenkin hatut.

Ne kaksi penkkiriviä, jotka olivat suoraan Jamesin edessä, täyttyivät vähitellen peruukkipäisillä asianajajilla, jotka istuutuivat tekemään lyijykynämerkintöjä, juttelemaan ja hoitamaan hampaitaan. Jamesin huomio kääntyi kuitenkin pian näistä pienemmistä oikeuden valoista Waterbuckiin, Q.C., joka tuli sisään silkkiviitta kahisten, punaiset, kyvykkäät kasvot lyhyen, ruskean poskiparran tukemana. Kuuluisa Q.C. näytti, niinkuin James vapaasti tunnusti, mieheltä, jonka on helppo saada todistaja häkeltymään.

Sattui niin, ettei James kaikkine kokemuksineen ollut koskaan ennen nähnyt Waterbuckia, Q.C., ja niinkuin monet ammatin alemmilla haaroilla toimivat Forsytet, hän tunsi suunnatonta kunnioitusta hyvää ristikuulustelijaa kohtaan. Pitkät, surumieliset uurteet hänen poskissaan lauhtuivat vähän, kun hän oli nähnyt tulijan, ja varsinkin kun hän nyt havaitsi, että vain Soames oli edustettuna silkissä.

Waterbuck, Q.C., oli muitta mutkitta kääntynyt kyynärpäänsä ympäri juttelemaan erään nuorempansa kanssa, kunnes herra tuomari Bentham itse astui sisään — laiha, kanaa muistuttava mies, hieman kumarainen ja sileäksi ajeltu lumivalkean peruukkinsa alla. Muun salin mukana nousi myös Waterbuck seisomaan ja oli seisaallaan, kunnes tuomari oli istuutunut. James nousi vain puoliksi, hänen oli jo turvallinen olla eikä hänellä ollut mitään erityistä kunnioitusta Benthamia kohtaan, jonka kanssa hän oli istunut päivällispöydässä kahdesti Bumley Tommin luona, vain yksi mies välissä. Bumley Tomm oli jokseenkin vaivainen mies, vaikka hänellä olikin ollut niin paljon menestystä. James itse oli antanut hänelle ensimmäisen kannekirjan. Hän oli kiihdyksissä siitäkin, että hän äsken oli huomannut Bosinneyn puuttuvan salista.

»Mitä hän tarkoittaa sillä?» ajatteli hän ajattelemistaan. Asia oli otettu esille, Waterbuck, Q.C., siirteli papereitaan, kiinnitti viittansa olkapäilleen ja katsellen puoliympyrässä eteensä ja sivuilleen kuten mies, joka aikoo taistella, nousi ja puhutteli oikeutta.

Tosiasiat, sanoi hän, eivät olleet riidanalaiset, ja hänen ylhäisyyttään pyydettiin vain tulkitsemaan hänen asiakkaansa ja erään arkkitehdin välillä tapahtunutta kirjeenvaihtoa, joka koskee erään talon sisustustöitä. Hän kuitenkin tahtoi väittää, että tämä kirjeenvaihto ei voi merkitä muuta kuin yhtä ja hyvin selvää asiaa. Selostettuaan lyhyesti Robin Hillin talon historian (hän sanoi taloa kartanoksi) ja kustannusten tosiseikkoja hän jatkoi seuraavaan tapaan:

»Asiakkaani, herra Soames Forsyte, on herrasmies, varakas mies, joka olisi viimeinen vastustamaan mitään hänelle asetettua oikeudenmukaista vaatimusta, mutta hän on saanut sellaista kohtelua arkkitehdiltään tässä taloasiassa, johon hän, niinkuin teidän ylhäisyytenne kuuli, jo on kuluttanut noin kaksitoista — noin kaksitoista tuhatta puntaa, mikä summa tuntuvasti ylittää hänen alkuperäisesti tarkoittamansa summan, mikä mainittakoon vain periaatteellisena seikkana — ja sitä en voi kyllin voimakkaasti tehostaa — periaatteellisena seikkana. Pitäen silmällä toisten etuja hän on katsonut olevansa pakotettu nostamaan tämän kanteen. Kohta, jonka arkkitehti asettaa puolustuksekseen, ei ole, uskokaa minua, teidän ylhäisyytenne, hetkeksikään vakavan harkinnan arvoinen.» Sitten hän luki kirjeenvaihdon.

Hänen asiakkaansa, »mies, jolla on tunnustettu asema», oli valmis astumaan esiin ja vannomaan, ettei hän koskaan ollut aikonut antaa lupaa selvästi määrittelemänsä ylimmän rajan, kahdentoista tuhannen ja viidenkymmenen punnan ylittämiseen, ja jotta ei pitemmältä kulutettaisi tuomioistuimen aikaa, hän heti kutsuisi esiin herra Forsyten.

Soames astui nyt esiin. Hänen koko esiintymisensä oli loistavan hillittyä. Hänen juuri sopivasti ylimieliset kasvonsa olivat kalpeat ja sileiksiajellut, silmien välissä pieni viiva, huulet tiukasti kiinni, puku juuri siksi hyvässä kunnossa, että se ei tuntunut mielenosoitukselliselta, toinen käsi siististi hansikoituna, toinen paljaana. Hän vastasi tehtyihin kysymyksiin hieman matalalla, mutta selvällä äänellä. Hänen todistuksessaan ristikuulustelun aikana oli vaiteliaisuuden tuntu.

Eikö hän ollut käyttänyt sanamuotoa »vapaat kädet?»

»Ei.»

»Kuinka niin?»

Sanamuoto, jota hän oli käyttänyt, kuului »vapaat kädet näitten kirjeitten sanamuodon mukaan.»

»Tahtoiko hän väittää, että se oli englantia?»

»Tahtoi!»

»Mitä hän väitti sen merkitsevän.»

»Sitä, mitä se sanoi.»

»Aikoiko hän kieltää, että siihen sisältyi ristiriita?»

»Aikoi.»

»Oliko hän irlantilainen?»

»Ei.»

»Oliko hän saanut hyvän kasvatuksen?»

»Oli.»

»Ja kuitenkin hän pysyi väitteesään?»

»Pysyi.»

Tämän ja kaiken muun ristikuulustelun aikana, joka yhä uudelleen ja uudelleen kierteli »juonikasta kohtaa», James istui käsi korvan takana, silmät kiintyneinä poikaan.

Hän oli ylpeä pojastaan! Hän ei voinut olla tuntematta, että vastaavassa tilanteessa hän itse olisi joutunut kiusaukseen vastata pitemmin, mutta hänen vaistonsa sanoi, että tämä vaiteliaisuus oli aivan kuin olla piti. Hän huokasi kuitenkin helpotuksesta, kun Soames hitaasti kääntyen ja vähääkään muuttamatta ilmettään astui pois aitiosta.

Kun Bosinneyn asianajajan vuoro tuli sanoa sanottavansa, Jamesin tarkkaavaisuus kaksinkertaistui, ja hän etsi etsimistään silmillään nähdäkseen, eikö Bosinney piillyt salissa jossakin.

Nuori Chankery aloitti hermostuneesti, Bosinneyn poissaolo vaikeutti hänen asemaansa. Hän teki siis parhaansa kääntääkseen hänen poissaolonsa edukseen.

Hän ei voinut olla pelkäämättä — sanoi hän — että hänen asiakastaan oli kohdannut tapaturma. Hän oli varmasti odottanut, että Bosinney tulisi antamaan todistuksensa, samana aamuna oli lähetetty sana sekä hänen toimistoonsa että asuntoonsa (vaikka hän hyvin tiesi, että ne olivat yksi ja sama, oli hänen mielestään parempi olla mainitsematta sitä), mutta kukaan ei tietänyt, missä hän oli, ja se oli hänen mielestään paha enne, hän kun tiesi, kuinka halukas Bosinney oli ollut antamaan todistustaan. Häntä ei ollut kuitenkaan käsketty pyytämään lykkäystä, ja sellaisen ohjeen puutteessa hän katsoi asiakseen jatkaa. Vastaväite, johon hän hieman hyväuskoisesti luotti ja johon hänen asiakkaansa olisi perustanut todistuksena, jollei hän onnettomuudeksi jollakin tavoin olisi tullut estetyksi saapumasta, oli se, että sanamuotoa sellaista kuin »vapaat kädet» ei voida rajoittaa, kahlita eikä tehdä merkityksettömiksi millään sanamuodolla, joka sitä mahdollisesti seurasi. Hän menisi pitemmälle ja sanoisi, että väitti herra Forsyte todistuksessaan mitä tahansa, kirjeenvaihto selvästi osoitti, ettei hän itse asiassa ollut koskaan kieltäytynyt maksamasta mitään arkkitehtinsä tilaamaa ja suorittamaa työtä. Vastaaja ei tosin koskaan ollut ottanut huomioonkaan sellaista mahdollisuutta, muuten hän ei, niinkuin kirjeistä ilmenee, olisi jatkanut työtään — äärimmäisen herkkää, suurella huolella ja tehokkuudella suoritettua työtä, jonka piti vastata ja tyydyttää tuntijan, rikkaan miehen, omistajan makua. Hän tunsi tämän seikan erittäin voimakkaasti ja tuntien voimakkaasti käytti kenties vähän voimakkaita sanoja huomauttaessaan, että tämä kanne on mitä epäoikeutetuin ja odottamattomin, kerrassaan ennenkuulumaton. Jos hänen ylhäisyydellään olisi ollut tilaisuutta tehdä sama, mitä hän itse oli katsonut velvollisuudekseen, nimittäin käydä katsomassa tätä erittäin kaunista taloa, jonka hänen asiakkaansa — joka oli kunniakkaalla alallaan taiteilija — oli rakentanut, olisi hän vakuutettu, että hänen ylhäisyytensä ei hetkeäkään sietäisi tätä — hän ei häikäillyt käyttää voimakasta sanaa — tätä julkeata yritystä päästä laillisista sitoumuksistaan.

Ottaen tekstinsä Soamesin kirjeistä hän kosketti ohimennen Boileau — Sementtiyhtiöjutun ennakkotapausta. »On epätietoista», sanoi hän, »mitä tuo viranomainen on päättänyt; tahtoisin joka tapauksessa huomauttaa, että se on juuri yhtä paljon minun edukseni kuin ystävänikin.» Sitten hän viipyi »juonikkaassa kohdassa» kauan. Hän väitti kaikella asianmukaisella kunnioituksella, että herra Forsyten sanamuoto kumosi itsensä. Koska hänen asiakkaansa ei ollut mikään rikas mies, oli asia hänelle vakava, hän oli erittäin lahjakas arkkitehti, jonka ammatillinen maine oli epäilemättä vaarassa. Hän lopetti kenties hieman liian henkilökohtaisella vetoomuksella tuomariin, joka oli taiteitten ystävä, pyytäen häntä esiintymään taiteilijain suojelijana siltä, mitä pääoman liian rautainen käsi joskus — hän sanoi joskus — voi olla.

»Mikä», sanoi hän, »tulee olemaan taiteellisten ammattien asema, jos varakkaat miehet kuten Soames Forsyte kieltäytyvät ja jos heidän sallitaan kieltäytyä suorittamasta sitoumuksiaan teettämistään töistä?»… Hän kutsuisi nyt sisään asiakkaansa siltä varalta, että tämä viime hetkessä olisi kyennyt tulemaan saapuville.

Ovenvartijat huusivat kolmasti Philip Baynes Bosinneyn nimen, ja heidän kutsunsa kaikui oudon kolkosti oikeussalissa ja lehtereillä.

Tämän nimen huutaminen, johon ei mitään vastausta kuulunut, vaikutti omituisesti Jamesiin: oli kuin olisit huutanut kadonnutta koiraasi kadulta. Ja hiipivä tunne, jonka tämä miehen puuttuminen herätti hänessä, jäyti hänen mukavuuden ja varmuuden tunnettaan — hänen hyvää oloaan. Hän ei olisi voinut sanoa miksi, mutta se teki hänen olonsa turvattomaksi.

Hän katsoi kelloa — neljännestä yli kahden! Kaikki olisi ohi neljännestunnissa. Missä tuo nuori mies saattoi olla?

Vasta kun herra tuomari Bentham alkoi lausua tuomiotaan hän vapautui mielialansa äskeisestä käänteestä.

Seisten sen puisen kaiteen takana, joka erotti hänet toisista kuolevaisista, oppinut tuomari nojautui eteenpäin. Sähkövalo, joka paloi juuri hänen päänsä yläpuolella, lankesi hänen kasvoilleen ja antoi niille kellertävän värin peruukin lumivalkean kruunun alla. Puvun laajuus kasvoi kuin silmissä, hänen koko olemuksensa, joka erottui muun salin suhteellisesta pimeydestä, säteili kuin jokin majesteetillinen ja pyhä ruumis. Hän karisti kurkkuaan, otti kulauksen vettä, katkaisi kynän kärjen pöytää vasten, pani luiset kätensä eteensä ristiin ja aloitti.

Jamesin silmissä hän äkkiä yleni paljon mahtavammaksi, kuin hän olisi koskaan voinut luulla Benthamin ylenevän. Siinä oli lain majesteetti, ja paljon vähemmän asialliselle luonteelle kuin Jamesille olisi voinut antaa anteeksi, että hän ei kyennyt särkemään tuota sädekehää ja näkemään sen takana verraten tavallista Forsytea, joka arkielämässä tunsi nimen Sir Walter Bentham.

Bentham antoi tuomionsa seuraavin sanoin:

»Tämän tapauksen tosiseikoista ei voi kiistellä. Viime toukokuun 15 päivänä vastaaja kirjoitti kantajalle kirjeen, pyytäen vapautusta ammatillisesta asemastaan kantajan talon sisustustöihin nähden, jollei hänelle anneta »vapaita käsiä».

Kantaja kirjoitti toukokuun 17 päivänä seuraavan vastauksen: »Antaessani sinulle pyyntösi mukaan taaskin »vapaat kädet» toivon sinun selvästi ymmärtävän, että talo kokonaisuudessaan, luovutettuna minulle täysin valmiina ja sisustettuna, ei saa tulla maksamaan yli 12,000 punnan, sinun palkkiosi mukaan luettuna (niinkuin sovimme).» Tähän kirjeeseen vastaaja vastasi: »Jos luulet, että niin arassa asiassa kuin sisustuksessa voin sitoutua määrättyihin puntiin, pelkään, että olet erehtynyt.» Toukokuun 19 p. kantaja kirjoittaa seuraavasti: »En tarkoittanut, että välillemme syntyisi vaikeuksia, jos ylittäisit viime kirjeessä mainitsemani summan kymmenellä tai kahdellakymmenellä tai viidelläkymmenellä punnalla. Sinulla on vapaat kädet näitten kirjeitten sanamuodon mukaan ja toivon sinun näkevän mahdolliseksi saattaa päätökseen sisustustyöt.» Toukokuun 20 päivänä vastaaja vastasi tähän lyhyesti: »Hyvä on.»

»Sisustustöitä suorittaessaan vastaaja antautui sitoumuksiin ja kuluihin, jotka nostivat talon kokonaissumman kahteentoista tuhanteen neljäänsataan puntaan, mitkä kaikki kustannukset kantaja on suorittanut. Tämän syytteen on kantaja nostanut saadakseen vastaajalta takaisin ne kolmesataa viisikymmentä puntaa, jotka hän on joutunut maksamaan yli niiden kahdentoista tuhannen ja viidenkymmenen punnan, jotka kantaja väittää tässä kirjeenvaihdossa asettaneensa korkeimmaksi, mikä vastaajalla oli lupa kuluttaa.

»Minun tehtäväni on ratkaista, onko vai eikö vastaaja ole velvollinen palauttamaan kantajalle tämän summan. Minun arvosteluni mukaan hän on velvollinen.

»Itse asiassa kantaja on sanonut seuraavalla tavalla: »Minä annan sinulle vapaat kädet näiden sisustusten suorittamisessa, sillä ehdolla, että minun maksettavani kokonaissumma ei nouse kahtatoista tuhatta puntaa suuremmaksi. Jos ylität summan enintään viidelläkymmenellä punnalla, en pane sinua siitä vastuuseen, mutta sen rajan toisella puolen et toimi enää minun nimissäni, ja minä kieltäydyn suorituksista.» Minulle ei ole aivan selvää, missä määrin kantaja, jos hän todella olisi kieltäytynyt vastaamasta asiamiehensä tekemistä sitoumuksista, olisi menestyksellä voinut sen tehdä, mutta hän ei ole valinnut tätä tietä. Hän on suostunut maksamaan ja ryhtynyt vaatimaan oikeuksiaan vastaajalta tämän sitoumuksen sanamuodon mukaan.

»Minun tuomioni mukaan kantajalla on oikeus nostaa tämä summa vastaajalta.

»Vastaajan taholta on koetettu näyttää toteen, että tässä kirjevaihdossa ei ole määritelty eikä aiottu määritellä mitään kustannusten rajaa. Jos niin olisi, en näe mitään syytä, miksi kantaja on kirjevaihdossa maininnut summat kaksitoista tuhatta ja edelleen viisikymmentä puntaa. Puolustajan vastaväite tekisi nämä maininnat merkityksettömiksi. Minulle on päivänselvää, että tässä toukokuun 20:nnen päivän kirjeessä hän suostui täysin selvään ehdotukseen, jonka sanamuotoon hänen täytyy katsoa olevansa sidottu.

»Näistä syistä lankeaa tuomio kantajan eduksi kustannusvaatimuksiin nähden.»

James huoahti ja kumartui nostamaan sateenvarjonsa, joka oli rämisten kaatunut tuomarin sanoessa sanat »kirjevaihdossa maininnut».

Hän nousi ja lähti nopeasti oikeussalista. Odottamatta poikaansa hän sieppasi ajurin (oli sumuton, harmaa iltapäivä) ja ajoi suoraan Timothyn luo, jossa hän kohtasi Swithinin. Tälle, rouva Smallille ja Hester tädille hän kertoi asiain menon syöden samalla kaksi sämpylää, ei yksinomaan puheen väliaikoina.

»Soames suoritti asiansa oikein hyvin», lopetti hän. »Hänen päänsä on ruuvattu oikeaan suuntaan. Tämä ei tule miellyttämään Jolyonia. Nuorelle Bosinneylle se on paha juttu, en ihmettelisi, vaikka hän tekisi vararikon.» Sitten, pitkän vaitiolon jälkeen, jonka aikana hän tuijotti tuleen, hän lisäsi:

»Hän ei ollut saapuvilla — minkähän tähden?»

Kuului askelten ääntä. Tukevan miehen hahmo, jolla oli vankkaa terveyttä osoittavat punaisen ruskeat kasvot, tuli näkyviin salin taustaan. Hänen kohotetun kätensä etusormi oli suunnattu mustaa lievetakkia kohti. Hän puhui nyreällä äänellä.

»Kas, James», hän sanoi. »Minä en voi — en voi viipyä.» Ja hän kääntyi ympäri ja asteli pois.

Se oli Timothy.

James nousi tuolistaan. »Niin!» sanoi hän. »Niin! Minä tiesin, että jotakin oli hul—» Hän keskeytti puheensa ja tuijotti eteensä ikäänkuin olisi nähnyt huonon enteen.

6. SOAMES ILMOITTAA UUTISEN

Oikeussalista lähtiessään Soames ei suoraan mennyt kotiin. City ei vetänyt häntä puoleensa, ja kaivaten myötätuntoa voittonsa johdosta hänkin suuntasi kulkunsa, mutta hitaasti ja jalan, Timothyn taloon Bayswater Roadille.

Hänen isänsä oli juuri lähtenyt. Rouva Small ja Hester täti, jotka jo tiesivät koko asian, tervehtivät häntä lämpimästi. He olivat varmat, että hänen oli nälkä kaikkien noitten todistamisten jälkeen. Smither saisi paistaa muutaman sämpylän lisää, Soamesin rakas isä oli syönyt ne kaikki. Hänen piti nostaa jalkansa sohvalle, ja hänen piti myös saada lasillinen luumukonjakkia. Se oli niin vahvistavaa.

Swithin oli vielä läsnä, hän oli viivytellyt tavallista kauemmin, sillä hän tunsi olevansa ruumiinliikunnan puutteessa. Kuullessaan nämä ehdotukset hän »sähähti». Olipa siinäkin kaunis tilanne nuorelle miehelle! Hänen oma maksansa oli epäkunnossa, eikä hän voinut sietää ajatusta, että joku muu saisi juoda luumukonjakkia.

Hän lähti melkein heti sanoen Soamesille: »Kuinka vaimosi voi? Sano hänelle terveisiä, että jos hänen on ikävä ja jos hän haluaa tulla syömään päivällistä luokseni kaikessa hiljaisuudessa, annan hänelle sellaista samppanjaa, jota hän ei saakaan joka päivä.» Tuijottaen korkeuksistaan Soamesiin hän puristi kokoon paksun, turpean, keltaisen kätensä ikäänkuin olisi tahtonut sulkea siihen koko tuon pienen makupalan, sitten hän pullisti rintaansa ja käveli hitaasti pois.

Rouva Small ja Hester täti jäivät kauhun valtaan. Swithin oli niin hullunkurinen!

He itse olisivat kovin tahtoneet kysyä Soamesilta, kuinkahan Irene tulisi suhtautumaan oikeudenkäynnin tulokseen, mutta he tiesivät, että he eivät saaneet; kenties hän sanoisi jotakin omasta aloitteestaan, valaisisi edes hiukan kysymystä, joka tällä hetkellä oli polttava heidän elämässään, tuota kysymystä, josta ei saanut puhua, vaikka vaitiolo kiusasi heitä miltei ylivoimaisesti. Sillä nyt oli Timothyllekin kerrottu, ja uutisen vaikutus hänen terveyteensä oli suorastaan hälyttävä. Ja mitä Junekin tekisi? Siinä myöskin jännittävä, joskin vaarallinen pohdinnan aihe.

He eivät ikinä voineet unohtaa vanhan Jolyonin käyntiä, minkä jälkeen hän ei ollutkaan näyttäytynyt; he eivät olleet unohtaneet sitä vaikutusta, minkä käynti oli tehnyt kaikkiin läsnäolijoihin, että nimittäin perhe ei enää ollut sama kuin ennen, että perhe oli hajaantumassa.

Mutta Soames ei antanut heille mitään apua istuessaan siinä polvet ristissä puhellen Barbizonin koulun maalareista, jotka hän juuri oli keksinyt. He ovat tulevaisuuden miehiä, sanoi hän, hän ei ihmettelisi, vaikka heillä vielä tehtäisiin paljon rahaa; hänellä oli näköpiirissään kaksi taulua, jotka eräs Corot-niminen oli maalannut, kaksi ihastuttavaa taulua, ja jos hän saisi ne säälliseen hintaan, hän menisi ja ostaisi ne — jonakin kauniina päivänä niistä varmaan saisi korkean hinnan.

Vaikka sekä rouva Small että Hester täti eivät voineetkaan olla tuntematta mielenkiintoa, eivät he sentään oikein sulattaneet sitä, että heidät noin kokonaan syrjäytettiin.

Sehän oli mielenkiintoista — kovin mielenkiintoista — ja Soameshan oli niin viisas, että hän jos kukaan tekisi noilla tauluilla jotakin, mutta mitkä olivat hänen aikeensa nyt, kun hän oli voittanut oikeusjutun? Aikoiko hän muuttaa Lontoosta heti ja asettua maalle, vai mitä hän ajatteli?

Soames vastasi, että hän ei oikein tietänyt, luultavasti he pian muuttaisivat. Hän nousi ja suuteli tätejään.

Tuskin oli Juley täti saanut tämän lähdön sinetin, kun hänessä tapahtui muutos, ikäänkuin peloittava rohkeus olisi vallannut hänet. Joka ainoa pieni lihaksen osa hänen kasvoissaan näytti pyrkivän pois näkymättömästä, rajoittavasta naamiosta.

Hän nousi koko pituuteensa, joka vähän ylitti keskimitan, ja sanoi: »Asia on ollut mielessäni kauan, rakkaani, ja jollei kukaan muu sano sitä sinulle, olen päättänyt —»

Hester täti keskeytti hänet: »Muista, Julia, sinä teet sen —» hän läähätti, »omalla vastuullasi!»

Rouva Small jatkoi ikäänkuin ei olisi kuullut: »Minä sanon, että sinun tulee tietää, rakkaani, että rouva MacAnder näki Irenen kävelevän Richmond Parkissa herra Bosinneyn kanssa.»

Täti Hester, joka myöskin oli noussut, vaipui takaisin tuoliinsa ja käänsi kasvonsa toisaalle. Juley oli tosiaankin — hänen ei pitäisi tehdä tuollaista — kun hän, Hester oli huoneessa. Henkeä pidättäen hän odotti, mitä Soames vastaisi.

Soames oli punastunut erikoisella tavallaan, joka aina keskittyi silmien väliin. Hän nosti kättään, näytti valitsevan erään sormistaan ja puri hienosti sen kynttä. Sitten hän sanoi, venyttäen puhettaan huultensa läpi: »Rouva MacAnder on kissa.»

Ja hän poistui huoneesta vastausta odottamatta.

Tullessaan Timothyn taloon hän oli päättänyt, mitä suuntaa hän kotona lähtisi kulkemaan. Hän menisi Irenen luo ja sanoisi:

»Nyt olen voittanut oikeusjuttuni, siitä asiasta on nyt päästy! En aio olla kova Bosinneylle, koetan katsoa, emmekö saa asiaa jotenkin järjestymään, en aio kiristää häntä. Ja kääntäkäämme lehteä nyt! Me vuokraamme tämän talon ja lähdemme pois näistä sumuista. Me muutamme Robin Hilliin heti, eikö niin? Minä — minä en aikonut olla kovakourainen! Lyökäämme kättä — ja —» Kenties Irene suostuisi suudelmaan ja unohtaisi!

Mutta kun hän lähti Timothylta, hänen aikeensa eivät enää olleet niin yksinkertaiset. Kuukausien kytevä mustasukkaisuus ja epäluulo olivat leimahtaneet ilmiliekkiin. Hän tahtoi kerta kaikkiaan lopettaa tuon tuollaisen, hän ei antaisi Irenen vetää hänen nimeään lokaan! Jos Irene ei voinut eikä tahtonut rakastaa häntä, niinkuin olisi ollut hänen velvollisuutensa ja Soamesin oikeus — ei hän kuitenkaan saisi tehdä miehelleen kepposia toisen miehen kanssa! Hän nuhtelisi Ireneä siitä, uhkaisi häntä avioerolla! Se palauttaisi hänet järkiinsä, sitä ajatusta hän ei toki uskaltaisi kohdata! Mutta — mutta — entä jos hän uskaltaisi? Soames horjui — se ei ollut ennen tullut hänen mieleensä.

Entä jos hän uskaltaisi? Entä jos hän tunnustaisi Soamesille jotakin?
Kuinka hän silloin kestäisi? Hänen pitäisi erota Irenestä silloin.

Avioero! Näin läheltä kuultuna sana oli lamaannuttava, niin kokonaan vastoin kaikkia niitä periaatteita, jotka tähän asti olivat ohjanneet hänen elämäänsä. Sanan ehdoton jyrkkyys kauhistutti häntä, hän tunsi olevansa kuin kapteeni, joka astuu laivansa laidalle ja omin käsin heittää mereen kallisarvoisimman lastinsa. Tämä omin käsin suoritettu omaisuuden hätäheitto kammotti Soamesia. Se vahingoittaisi häntä hänen ammatissaan. Hänen pitäisi päästä eroon Robin Hillin talosta, joka oli maksanut hänelle niin paljon rahaa, niin paljon odotuksia — ja tappioita. Ja Irene! Hän ei enää kuuluisi Soamesille, ei edes nimeltä. Hän häviäisi hänen elämästään — Soames ei enää koskaan saisi nähdä häntä!

Hän ajoi vuokravaunuissa kadun päästä päähän voimatta päästä yli sen ajatuksen, että hän ei enää saisi nähdä Ireneä.

Mutta kenties ei ollut mitään tunnustettavaa, hyvin todennäköisesti ei ollut mitään tunnustettavaa. Oliko viisasta viedä asioita niin pitkälle? Oliko viisasta saattaa itsensä asemaan, jossa kenties joutuisi syömään sanansa? Oikeusjutun päätös saattaisi Bosinneyn perikatoon, perikatoon joutunut mies on epätoivoinen, mutta — mitä hän saattoi tehdä? Hän saattoi lähteä ulkomaille, hävinneet miehet aina lähtevät ulkomaille. Mitä he voisivat tehdä — jos nyt todella piti sanoa »he» — ilman rahaa? Olisi parempi odottaa ja katsoa, kuinka asiat kääntyisivät. Tarpeen tullen hän voisi antaa pitää silmällä Ireneä. Mustasukkaisuuden tuska (joka lähinnä muistuttaa ilkeätä hammassärkyä) valtasi hänet taas, ja hän melkein huusi. Mutta hänen täytyi päättää, määrätä jokin suunta menettelylleen ennen kotiintuloa. Kun vaunut pysähtyivät ovelle, ei hän ollut päättänyt mitään.

Hän astui sisään, kädet hiestä märkinä, peläten kohdata Ireneä, palaen halusta kohdata hänet, tietämättä, mitä sanoisi tai tekisi.

Palvelustyttö Bilson oli hallissa ja kertoi vastaukseksi hänen kysymykseensä: »Missä on rouva?» että rouva Forsyte oli lähtenyt talosta puolenpäivän aikaan ottaen mukaansa matka-arkun ja käsilaukun.

Soames nykäisi turkkinsa hihan tytön kädestä ja seisoi hänen edessään.

»Mitä?» huudahti hän, »mitä sanot?» Äkkiä hän muisti, että hän ei saanut osoittaa järkytystä, ja lisäsi: »Minkä sanan hän jätti?» todeten salaiseksi kauhukseen hätääntyneen katseen tytön silmissä.

»Rouva Forsyte ei jättänyt mitään sanaa, herra.»

»Ei mitään sanaa, hyvä on, kiitos vain, kyllä ymmärrän. Minä syön päivällistä kaupungilla.»

Tyttö meni alakertaan jättäen hänet vielä seisomaan turkissaan ja koneellisesti selailemaan käyntikortteja, joita oli posliinimaljassa hallin leikkauksin koristetulla tammikaapilla.

Herra ja rouva Bareham Culcher.
Rouva Septimus Small.
Rouva Baynes.
Herra Solomon Thornworthy.
Lady Bellis.
Neiti Hermione Bellis.
Neiti Winifred Bellis.
Neiti Ella Bellis.

Keitä hitossa olivat kaikki nämä ihmiset? Hän tuntui unohtaneen kaikki tavalliset seikat. Sanat »ei mitään sanaa — matka-arkku ja käsilaukku» leikkivät piilosilla hänen aivoissaan. Oli uskomatonta, että hän ei ollut jättänyt mitään sanaa, ja Soames juoksi yläkertaan yhä turkissaan, hypäten kaksi porrasta kerrallaan niinkuin nuori aviomies ainakin rientäessään kotiin vaimonsa huoneeseen.

Kaikki oli hienoa, raikasta, tuoksuvaa, kaikki täydellisessä järjestyksessä. Suurella, sinipunervan silkkipeiton peittämällä vuoteella oli pussi, jonka hän omin käsin oli kirjonut yöpukuaan varten, tohvelit olivat valmiina sängyn alla, peiton reunakin oli käännetty ikäänkuin odottamaan häntä.

Pöydällä oli hopeakoristeiset harjat ja pullot hänen pukeutumislippaastaan — Soamesin lahja. Tässä täytyi siis olla jokin erehdys. Minkä laukun hän oli ottanut? Soames meni kellon luo aikoen soittaa Bilsonia, mutta muisti ajoissa, että hänen piti olla tietävinään, minne Irene oli mennyt, suhtautua kaikkeen kuin luonnolliseen asiaan ja vain itsekseen hapuilla selvyyteen.

Hän sulki ovet ja koetti ajatella, mutta tunsi aivojensa menevän ympäri, ja äkkiä kyynelet pakottautuivat hänen silmiinsä.

Hän riisui kiireesti turkkinsa ja katsoi kuvaansa peilistä.

Hän oli liian kalpea, kasvot kauttaaltaan harmahtavat. Hän kaatoi vettä vatiin ja alkoi kuumeisesti peseytyä.

Hopeavartiset harjat tuoksuivat heikosti niiltä hyvänhajuisilta hiusvesiltä, joita Irenen oli tapana käyttää, ja tämän tuoksun tuntiessaan Soames alkoi taas tuntea mustasukkaisuuden polttavaa kipua.

Hän heitti turkin ylleen, juoksi portaita alas ja kadulle.

Hän ei ollut kuitenkaan menettänyt kaikkea itsehillintäänsä, ja kulkiessaan Sloane Streetiä alas hän koetti keksiä käyttökelpoista selitystä, jollei löytäisi häntä Bosinneyn luota. Mutta entä jos hän löytäisi? Hänen päättäväisyytensä taaskin herpaantui, hän tuli taloon tietämättä, mitä tehdä, jos Irene olisi siellä.

Toimistotuntien aika oli jo ohi ja katuovi suljettu. Nainen, joka tuli avaamaan, ei osannut sanoa, oliko herra Bosinney sisällä vai eikö, hän ei ollut nähnyt häntä sinä päivänä, ei kahteen tai kolmeen päivään, hän ei nyt käynyt siistimässä Bosinneyn luona, kukaan ei käynyt, arkkitehti —

Soames keskeytti hänet, hän menisi itse katsomaan. Hän nousi ylös kasvot juroina, valkeina.

Ylimmässä kerroksessa ei ollut valoa, ovi oli suljettu, kukaan ei vastannut hänen soittoonsa, hän ei kuullut mitään ääntä. Hänen oli pakko kääntyä takaisin, väristen turkissaan, sydän viluisena. Hän kutsui ajuria ja käski ajamaan Park Laneen.

Matkalla hän koetti muistella, milloin hän viimeksi oli antanut Irenelle maksuosoituksen. Irenellä ei voinut olla muuta kuin kolme tai neljä puntaa, mutta hänellä oli jalokivensä, ja hänelle tuotti hienoa kidutusta kuvitella, kuinka paljon rahaa hän voisi saada niistä — tarpeeksi, jotta he pääsisivät ulkomaille, tarpeeksi, jotta he voisivat elää jonkin aikaa. Hän koetti laskea, vaunut pysähtyivät, ja hän nousi lopettamatta laskuaan.

Hovimestari kysyi, oliko rouva Soames vaunuissa, herra oli sanonut, että molempia odotettiin päivälliselle.

Soames vastasi: »Ei, rouva Forsyte on vilustunut.»

Hovimestari valitti.

Soamesin mielestä mies katsoi häneen tutkivasti ja muisti, ettei hän ollut iltapuvussa. Hän kysyi: »Onko vieraita päivällisellä?»

»Ei muita kuin herra ja rouva Dartie.»

Taaskin Soamesista tuntui, että hovimestari katsoi häneen uteliaasti.
Hänen itsehillintänsä petti.

»Mitä katsotte?» hän sanoi. »Mikä minussa on hullusti, häh?»

Hovimestari punastui, ripusti turkin naulaan, mumisi jotakin, joka oli kuin: »Ei mikään, herra, ei toki», ja hiipi salavihkaa pois.

Soames lähti yläkertaan. Hän kulki salin läpi katsomatta ympärilleen ja meni suoraa päätä isänsä ja äitinsä makuuhuoneeseen.

James seisoi sivuttain, hänen pitkän, laihan vartalonsa koverat ääriviivat olivat edukseen paidanhihoissa ja iltapuvun liiveissä, hänen päänsä oli kumarassa, ja valkean kaulanauhan päät kurkistivat vinosti esiin valkean poskiparran alta. Silmät tuijottivat kiinteän keskittyneinä eteensä, huulet olivat pitkällä, hän pani kiinni vaimonsa puvun ylimpiä hakasia. Soames pysähtyi, hänen kurkkuaan kuristi, joko siksi, että hän oli tullut portaita ylös liian nopeasti tai sitten jostakin muusta syystä. Hän itse — häntä ei ollut koskaan — koskaan pyydetty —

Hän kuuli isänsä äänen, joka sanoi ikäänkuin suussa olisi ollut neula: »Kuka se on? Kuka siellä? Mitä tahdotte?» Ja äidin: »Kas niin, Félice, tule panemaan kiinni tämä herra ei ikinä saa valmiiksi.»

Soames pani käden kurkulleen ja sanoi käheästi:

»Se olen minä — Soames.»

Hän pani kiitollisena merkille Emilyn hellän yllätyksen: »Sinäkö, rakas poikani?» ja Jamesin, kun hakanen putosi hänen käsistään: »Mitä, Soames! Mikä toi sinut tänne? Etkö voi hyvin?»

Hän vastasi koneellisesti: »Ei minua mikään vaivaa», ja katsoi heihin, ja hänestä tuntui mahdottomalta kertoa uutistaan.

James, joka hälyttyi helposti, alkoi: »Sinä et näytä terveeltä. Olet luultavasti vilustunut — maksa kai, en ihmettelisi. Äitisi antaa sinulle —»

Mutta Emily keskeytti hänet hiljaa: »Onko Irene mukanasi?»

Soames pudisti päätään.

»Ei», sopersi hän, »Irene on — on jättänyt minut.»

Emily jätti peilin, jonka edessä hän oli seisonut. Hänen kookas, täyteläinen vartalonsa menetti majesteettisuutensa ja muuttui hyvin inhimilliseksi, kun hän riensi Soamesin luo.

»Rakas poikani! Rakas poikani!»

Hän painoi huulensa Soamesin otsalle ja siveli hänen kättään.

Jameskin oli kääntynyt kokonaan poikaansa, hänen kasvonsa näyttävät vanhemmilta.

»Jättänyt sinut?» sanoi hän. »Mitä tarkoitat — jättänyt sinut? Et ole koskaan kertonut minulle, että hän aikoi jättää sinut.»

Soames vastasi nyrpeästi: »Kuinka minä olisin voinut kertoa? Mitä on tehtävä nyt?»

James alkoi kävellä edestakaisin, hän näytti omituiselta ja haikaramaiselta siinä paitahihasillaan. »Mitä on tehtävä!» mutisi hän. »Kuinka minä tietäisin mitä on tehtävä? Mitä hyödyttää kysyä minulta? Kukaan ei kerro minulle mitään, ja sitten tullaan kysymään minulta, mitä on tehtävä, ja minä tahtoisin tietää, mitä minun pitää sanoa. Siinä on äitisi, siinä hän seisoo, hän ei sano mitään. Minä sanon, että sinun pitää lähteä Irenen jäljille.»

Soames hymyili, hänen erikoinen, ylimielinen hymynsä ei ollut koskaan ennen näyttänyt surkealta.

»Minä en tiedä, minne hän on mennyt», sanoi hän.

»Et tiedä, minne hän on mennyt!» sanoi James. »Mitä tarkoitat, et tiedä minne hän on mennyt? Minne otaksut hänen menneen? Hän on lähtenyt tuon nuoren Bosinneyn luo, sinne hän on mennyt. Minä tiesin, että niin tulisi käymään.»

Seuraavan pitkän vaitiolon aikana Soames tunsi äitinsä käden pusertavan omaansa. Ja kaikki mitä tapahtui, tapahtui ikäänkuin hänen oma ajatus tai toimintakykynsä olisi mennyt levolle.

Hänen isänsä kasvot olivat tummanpunaiset ja nytkähtelivät ikäänkuin hän aikoisi ruveta itkemään. Hän lausui sanoja, jotka näyttivät purkautuvan hänestä kuin jonkin sielullisen suonenvedon voimalla.

»Siitä tulee skandaali, minä sanoin sen aina.» Ja kun ei kukaan muu sanonut mitään: »Ja siinä te seisotte, äitisi ja sinä!»

Sitten Emilyn ääni kylmänä, melkein ylenkatseellisena: »No, rauhoitu,
James! Soames tekee kaiken voitavansa.»

James tuijotti lattiaan ja sanoi vähän katkonaisesti: »Minä en voi auttaa sinua, minä olen vanha. Älä pidä liian kovaa kiirettä, poikaseni.»

Sitten taas äidin ääni: »Soames tekee kaiken voitavansa. Me emme puhu siitä. Kaikki päättyy vielä hyvin, saatte nähdä.»

Ja James: »Minä en ymmärrä, kuinka se voisi päättyä hyvin. Ja jollei hän ole lähtenyt tuon nuoren Bosinneyn kanssa, neuvon sinua, ettet kuuntele häntä, vaan lähdet perässä ja tuot hänet takaisin.»

Taas Soames tunsi äitinsä käden hyväilevän hivelyn, ja ikäänkuin toistaen jotakin pyhää valakaavaketta hän mutisi hampaittensa välistä: »Minä tahdon.»

Kaikki kolme menivät nyt saliin yhdessä. Siellä olivat talon kolme tytärtä ja Dartie. Jos Irene olisi ollut läsnä, olisi perhepiiri ollut täydellinen.

James vaipui nojatuoliinsa, ja lukuunottamatta kylmää tervehdyssanaa Dartielle, jota hän sekä halveksi että pelkäsi niinkuin sopikin miestä, joka luultavasti aina oli rahapulassa, hän ei puhunut mitään, kunnes kutsuttiin päivälliselle. Soames niinikään oli hiljaa, ja Emily yksin, kylmänrohkea nainen, ylläpiti Winifredin kanssa keskustelua jokapäiväisistä asioista. Hän ei ollut koskaan levollisempi tavoissaan ja puheissaan kuin sinä iltana.

Koska oli päätetty olla puhumatta Irenen paosta, ei kukaan muu perheenjäsen lausunut mielipidettään Soamesin omaksuttavasta oikeasta menettelytavasta, mutta ei juuri voi epäillä, päättäen siitä yleisestä sävystä, missä näitä asioita myöhemmin käsiteltiin, etteikö Jamesin neuvo: »Älä kuuntele häntä, vaan lähde perässä ja tuo hänet takaisin!» olisi saavuttanut hyväksymistä, paria poikkeusta lukuunottamatta, ei ainoastaan Park Lanessa, vaan myös Nicholasin, Rogerin ja Timothyn taloissa. Aivan samoin olisi sen varmaan allekirjoittanut tuo laajempi, kautta Lontoon ulottuva Forsyte-järjestö, joka ei voinut lausua mielipidettään vain siksi, että se ei tuntenut asiaa.

Emilyn ponnistuksista huolimatta tarjosivat Warmson ja lakeija päivällisen melkein hiljaisuuden vallitessa. Dartie oli pahalla tuulella ja joi minkä suinkin saattoi; tytöt yleensä puhelivat toisilleen harvoin. James kysyi kerran, missä June mahtoi olla ja mitä hän teki näihin aikoihin. Kukaan ei osannut vastata. Hän vaipui synkkyyteen. Vasta kun Winifred kertoi, kuinka pikku Publius oli antanut vääränrahansa kerjäläiselle, hän kirkastui.

»Ah», sanoi hän, »kas siinä viisas pikku veitikka. En tiedä mitä hänestä tulee, jos hän jatkaa tähän suuntaan. Älykäs pieni poika, sanon minä!» Mutta se oli vain ohimenevä väläys.

Ruokalajit seurasivat toisiaan juhlallisesti sähkölampun alla, joka loisti pöydälle, mutta ei ylettynyt seinän tärkeimpään koristukseen, niinsanottuun »Turnerin Meritauluun», jossa ei ollut juuri muuta kuin köysiä ja hukkuvia miehiä. Samppanjaa tarjottiin, sitten pullo Jamesin esihistoriallista portviiniä, mutta ikäänkuin luurangon kylmä käsi olisi ollut tarjoamassa.

Kymmeneltä Soames lähti, hän oli kahdesti vastannut kysymykseen, että Irene ei voi hyvin, ja tunsi, että hän ei enää voinut luottaa itseensä. Äiti antoi hänelle suuren, pehmeän suudelman ja hän puristi äidin kättä tuntien lämpimän aallon poskillaan. Hän käveli kotiin kylmässä tuulessa, joka vinkui toivottomana katujen kulmissa, teräksensinisen taivaan alla, jolle tähdet loivat eloa. Hän ei huomannut niiden hallaista tervehdystä eikä käpristyneitten vaahterainlehtien kahinaa eikä yökulkijanaisia, jotka kiirehtivät ohi kuluneissa turkeissaan, eikä kulkurien nälkiintyneitä kasvoja katujen kulmissa. Talvi oli tullut! Mutta Soames riensi kotiin unohtaen kaiken muun, hänen kätensä värisivät, kun hän otti uusimmat kirjeet kultalankahäkistä, johon ne putosivat ovessa olevasta raosta.

Ei mitään Ireneltä.

Hän meni ruokasaliin, tuli loisti siellä kirkkaasti, hänen tuolinsa oli vedetty sen ääreen, tohvelit olivat valmiina, whiskytarjotin ja savukekotelo pöydällä, mutta tuijotettuaan tuohon kaikkeen minuutin tai pari hän sammutti valon ja meni yläkertaan. Siellä oli tulta myös hänen pukeutumishuoneessaan, mutta Irenen huone oli pimeä ja kylmä. Siihen huoneeseen Soames meni.

Hän sytytti monta kynttilää ja kulki kauan edestakaisin vuoteen ja oven väliä. Hän ei voinut tottua ajatukseen, että Irene todella oli jättänyt hänet, ja ikäänkuin vielä hakien jotakin sanaa, jotakin syytä, jotakin avainta avioelämänsä koko salaisuuteen hän alkoi availla komeroita ja laatikoita.

Siinä olivat Irenen puvut. Hän oli aina halunnut, vieläpä vaatinut, että Irenen piti käydä hyvin puettuna — hän oli ottanut mukaansa hyvin harvoja, kaksi tai kolme enintään, ja laatikko laatikon jälkeen, täynnä silkki ja liinatavaroita, oli koskemattomana.

Kenties kaikki olikin vain oikkua, kenties hän oli mennyt merenrannalle saadakseen pariksi päiväksi ilmanvaihtoa. Jospa vain olisikin niin, jospa hän vain tulisi takaisin, silloin ei hän enää ikinä yrittäisi samaa, mitä hän oli tehnyt tuona kohtalokkaana toissa yönä, ei koskaan enää antautuisi vaaraan — vaikka se olikin Irenen velvollisuus, hänen vaimon velvollisuutensa; vaikka hän kuuluikin miehelleen — hän ei koskaan enää antautuisi tuohon vaaraan. Irene ilmeisesti ei ollut oikein selväpäinen!

Soames pysähtyi laatikolle, missä Irene piti jalokiviään. Se ei ollut
lukossa ja aukeni, kun hän veti. Jalokivilippaassakin oli avain suulla.
Tämä hämmästytti häntä, kunnes hän muisti, että se tietysti oli tyhjä.
Hän avasi sen.

Se oli kaukana tyhjästä. Vihreihin samettiosastoihinsa jaettuina olivat kaikki esineet, jotka Soames oli antanut hänelle, vieläpä kello, ja kellon lokeroon oli pistetty kolminurkkainen kirjelippu, joka oli osoitettu Soames Forsytelle.

»Luulen, että en ole ottanut mitään, mitä sinä tai sukulaisesi ovat antaneet minulle.» Ja siinä oli kaikki.

Hän katseli timantti- ja helmisolkia ja rannerenkaita, pientä kultakelloa, jossa oli suuri, safiireihin upotettu timantti, kaikkia vitjoja ja sormuksia, ja kyynelet syöksyivät hänen silmiinsä ja valuivat alas koruille.

Irene ei olisi voinut tehdä mitään, ei ollut tehnyt mitään, joka selvemmin olisi saanut Soamesin ymmärtämään hänen lähtönsä sisäisen merkityksen. Sinä hetkenä hän ehkä ymmärsi melkein kaiken, mitä ymmärrettävää oli — ymmärsi, että Irene tunsi vastenmielisyyttä häntä kohtaan, oli tuntenut jo kauan, että kaikkine aikeineen ja tarkoituksineen he olivat kuin kaksi eri maailmoissa elävää ihmistä, että hänellä ei ollut mitään toiveita, ei ollut koskaan ollut, ja myös — että Irene oli kärsinyt, että hän oli säälittävä.

Sinä liikutuksen hetkenä hän petti Forsyten itsessään, unohti itsensä, etunsa, omaisuutensa — oli kykenevä melkein mihin tahansa, oli kohotettu epäitsekkyyden ja epäkäytännöllisyyden puhtaaseen eetteriin.

Sellaiset hetket menevät nopeasti ohi.

Ja ikäänkuin kyynelet olisivat puhdistaneet hänet heikkoudesta hän nousi, sulki lippaan ja kantoi sen hitaasti, melkein vapisten, toiseen huoneeseen.

7. JUNEN VOITTO

June oli odottanut aikaansa, tutkinut aamuin illoin sanomalehtien ikävämpiä palstoja sitkeydellä, joka alussa hämmästytti vanhaa Jolyonia, ja kun aika tuli, ryhtyi hän toimiin luonteensa koko nopeudella ja päättäväisellä itsepintaisuudella.

Hän tulee aina parhaiten elämässään muistamaan tuon aamun, jolloin hän vihdoinkin näki esilletulevien oikeusasiain luettelossa Times-lehdessä, otsakkeena Oikeussali XIII, herra tuomari Bentham, jutun Forsyte — Bosinney.

Kuin pelaaja, joka panee peliin viimeisen rahansa, hän oli valmistunut panemaan tähän heittoon kaikkensa. Hänen luonteeseensa ei kuulunut tappion ajatteleminen. Ei voi sanoa, miten — jollei rakastavan naisen vaistolla — hän tiesi, että Bosinneyn häviö asiassa oli varma, joka tapauksessa hän laati suunnitelmansa tälle otaksumalle, ikäänkuin se olisi ollut varmuus.

Puoli kahdeltatoista hän oli paikallaan Oikeussali XIII lehterillä ja pysyi siinä, kunnes asia Forsyte — Bosinney oli käsitelty. Bosinneyn poissaolo ei huolestuttanut häntä, hän tunsi vaistomaisesti, että Phil ei tulisi puolustautumaan. Tuomion langettua hän kiirehti pois ja lähti ajurilla Bosinneyn asuntoon.

Hän pääsi avoimesta katuovesta sisään ja kolmen alemman kerroksen toimistohuoneistojen läpi herättämättä huomiota. Vasta ylimmässä kerroksessa alkoivat hänen vaikeutensa.

Hänen soittoonsa ei vastattu ja hänen piti nyt päättää, menisikö pyytämään alakerran siivoojaa päästämään hänet sisään odottamaan herra Bosinneyn tuloa vai odottaisiko hän kärsivällisesti oven ulkopuolella luottaen siihen, että kukaan muu ei tulisi. Hän päätti odottaa ulkopuolella.

Neljännestunti oli kulunut vilussa ja jännityksessä pengermällä, kun hänen mieleensä juolahti, että Bosinneylla oli ollut tapana jättää huoneensa avain ovimaton alle. Hän katsoi ja löysi sen sieltä. Muutamiin minuutteihin hän ei voinut päättää käyttäisikö sitä, vihdoin hän avasi ja astui sisään jättäen oven auki, niin että hän näyttäisi olevan vain asialla, jos joku sattuisi tulemaan.

Tämä ei enää ollut sama June, joka viisi kuukautta sitten oli ollut täällä värisevällä käynnillään. Nuo kärsimyksen ja itsehillinnän kuukaudet olivat tehneet hänet vähemmän araksi, ja hän oli ennakolta elänyt tämän käyntinsä niin selvään, niin yksityiskohtaisesti, että sen kauhut olivat jo menettäneet tehonsa. Hän ei ollut tällä kertaa tullut kärsimään tappiota, sillä jos hän nyt kärsisi tappion, ei kukaan voisi auttaa häntä.

Ikäänkuin jokin pentuansa vartioiva nuori eläinäiti oli tuo pieni, nopea olento lakkaamattomassa liikkeessä, vaelsi seinästä seinään, ikkunan luota oven luo, kosketteli sormellaan milloin sitä, milloin tätä. Kaikkialla oli pölyä, huonetta ei ollut siistitty viikkoihin, ja June, joka oli kärkäs panemaan merkille kaiken, mikä voisi elähdyttää hänen toiveitaan, näki siinä merkin siitä, että Philin oli ollut pakko säästäväisyyssyistä luopua palvelijastaan.

Hän katsoi makuuhuoneeseen. Vuode oli kömpelösti laitettu, ikäänkuin miehen käsin. Hän kuunteli tarkoin, syöksähti sisään ja kurkisti Bosinneyn pesukomeroon. Muutama paita ja kaulus, harjaamaton kenkäpari — huoneessa ei ollut edes vaatteita.

Hän hiipi takaisin työhuoneeseen ja huomasi nyt, että kaikki Philin kokoilemat pikkuesineet olivat poissa. Kello, joka oli ollut hänen äitinsä oma, kenttäkiikari, joka oli riippunut sohvan yläpuolella, kaksi todella arvokasta vanhaa kuvaa Harrow'sta, missä hänen isänsä oli ollut koulussa, ja vihdoin, ei vähimmin, japanilainen ruukku, jonka June itse oli antanut hänelle. Kaikki oli poissa, ja vaikka Junen ritarillista sielua raivostuttikin ajatus, että maailma oli näin kohdellut Philiä, ennusti esineitten katoaminen hyvää menestystä hänen suunnitelmalleen.

Katsellessaan paikkaa, jossa japanilainen ruukku oli ollut, hän tunsi omituista varmuutta, että joku piti häntä silmällä. Hän kääntyi ja näki Irenen ovessa.

Molemmat tuijottivat toisiinsa hetkisen hiljaisina, sitten June lähti liikkeelle ja ojensi kätensä. Irene ei tarttunut siihen.

Kun kädestä ei huolittu, pani June sen selkänsä taakse. Suuttumus lujitti hänen katsettaan, hän odotti, että Irene puhuisi, ja odottaessaan pani merkille, ties minkä mustasukkaisuuden, epäluulon ja raivon vallassa, joka ainoan yksityiskohdan ystävänsä kasvoissa ja puvussa ja olemuksessa.

Irenellä oli yllään pitkä harmaa turkkinsa, matkahattu jätti kultaisen hiusaallon näkyviin otsalle. Turkin pehmeys sai kasvot näyttämään pieniltä kuin lapsen.

Toisin kuin Junella, ei hänellä ollut mitään väriä kasvoillaan, jotka olivat valkeat kuin norsunluu ja pingoittuneet kuin kylmästä. Silmien ympärillä oli tummat renkaat. Toisessa kädessä hänellä oli orvokkikimppu.

Hän katsoi Juneen hymyttömin huulin, ja noiden suurten, tummain silmien kiinteä katse sai tytön kaiken säikähtyneen suuttumuksensa uhallakin tuntemaan jotakin vanhasta lumouksestaan.

June se loppujen lopulta puhui ensiksi.

»Miksi olet tullut?» Mutta tunne, että häneltä itseltään kysyttiin samaa, sai hänet lisäämään. »Tuo inhoittava oikeusjuttu. Minä tulin ilmoittamaan Philille — hän hävisi.»

Irene ei puhunut, hänen silmänsä eivät liikahtaneet Junen kasvoilta, ja tyttö huusi:

»Älä seiso siinä niinkuin olisit kiveä!»

Irene nauroi. »Jumala suokoon, että olisin!»

Mutta June torjui hänet. »Seis!» huudahti hän. »Älä kerro mitään! Minä en tahdo kuulla! Minä en tahdo kuulla, mitä varten olet tullut. Minä en tahdo kuulla!» Ja hän alkoi kävellä edestakaisin, nopeasti kuin jokin rauhaton henki. Äkkiä hän puhkesi sanomaan:

»Minä olin täällä ensimmäisenä. Emme voi jäädä tänne molemmat!»

Irenen kasvoilla häivähti hymy ja katosi kuin salaman väläys. Hän ei liikahtanut. Ja silloin June huomasi tuon olennon pehmeydessä ja liikkumattomuudessa jotakin toivotonta ja päättäväistä, jotakin, jota ei voinut torjua, jotakin vaarallista. Hän tempasi hatun päästään, nosti molemmat kädet otsalleen ja työnsi hiustensa pronssinvärisiä massoja taaksepäin. »Sinulla ei ole oikeutta olla täällä!» huusi hän uhmaten.

Irene vastasi: »Minulla ei ole oikeutta olla missään —»

»Mitä tarkoitat?»

»Minä olen jättänyt Soamesin. Sinähän aina tahdoit, että jättäisin.»

June pani kädet korvilleen.

»Et saa! Minä en tahdo kuulla mitään — en tahdo tietää mitään. Sinun kanssasi on mahdoton taistella! Minkä tähden seisot siinä noin? Miksi et lähde?»

Irenen huulet liikahtivat ikäänkuin hän olisi sanonut: »Minne lähtisin?»

June kääntyi ikkunaan. Hän saattoi erottaa kellon alhaalla kadun varrella. Se oli melkein neljä. Phil saattoi tulla minä hetkenä tahansa! Hän katsoi taakseen olkansa yli ja hänen kasvonsa vääntyivät kiukusta.

Mutta Irene ei ollut liikahtanut. Hansikoiduissa käsissään hän alituiseen käänteli ja hypisteli pientä orvokkikimppua.

Pettymyksen kyynelet valuivat Junen poskille.

»Kuinka saatoit tulla?» sanoi hän. »Olet ollut petollinen ystävä minulle.»

Taaskin Irene nauroi. June huomasi pelanneensa väärällä kortilla ja lannistui.

»Miksi tulit?» nyyhkytti hän. »Olet turmellut minun elämäni ja nyt tahdot turmella hänenkin!»

Irenen suu värähti, hänen katseensa kohtasi Junen niin surullisena, että tyttö kesken nyyhkytystään huusi: »Ei, ei!»

Mutta Irene painoi päätään, kunnes se kosketti rintaan. Hän kääntyi ja astui nopeasti ulos, kätkien huulensa pienellä orvokkikimpulla.

June juoksi ovelle. Hän kuuli askelten etenevän alemmaksi ja alemmaksi.
Hän huusi: »Tule takaisin, Irene! Tule takaisin!»

Askelten ääni häipyi pois…

Tyttö seisoi portaitten yläpäässä hämmästyneenä ja onnettomana. Miksi oli Irene mennyt jättäen hänet taistelukentän valtiattareksi? Mitä tämä tarkoitti? Oliko Irene todella jättänyt Philin hänelle? Vai oliko hän —? Ja jäytävä epävarmuus ahdisti häntä … Bosinney ei tullut…

Kuuden tienoissa sinä iltapäivänä vanha Jolyon palasi Wistaria Avenuelta, missa hän nyt melkein joka päivä vietti muutamia tunteja, ja kysyi, oliko hänen pojantyttärensä yläkerrassa. Kuultuaan, että June oli juuri tullut sisään, hän lähetti hakemaan tyttöä saadakseen puhua hänen kanssaan.

Hän oli päättänyt kertoa Junelle tehneensä sovinnon tämän isän kanssa. Tästälähin piti menneitten olla menneitä. Hän ei tahtonut enää asua yksin tai tosiasiallisesti yksin tässä suuressa talossa, hän aikoi luopua siitä ja ostaa pojalleen maaseudulta talon, jossa he kaikki saisivat asua yhdessä. Jos tämä ei miellyttäisi Junea, saisi hän rahaosuutensa ja voisi asua yksinään. Sehän ei tekisi suurtakaan eroa hänelle, sillä siitä oli kauan, kun hän oli osoittanut kiintymystä isoisäänsä.

Mutta kun June tuli alakertaan, olivat hänen kasvonsa pingoittuneet ja kurjannäköiset, silmissä oli jännittynyt, intomielinen katse. Hän kyyristyi vanhaan asentoonsa isoisän tuolin käsinojalle, ja mitä vanha Jolyon sanoi, oli heikkoa verrattuna siihen selkeään, määrätietoiseen, vääryyttäkärsineen puheeseen, jonka hän oli valmistanut niin suurella huolella. Hänen sydämensä oli surullinen kuin lintuemon suuri sydän, kun poikaset lentävät ja särkevät siipensä. Hänen sanansa olivat epävarmat, ikäänkuin hän olisi pyytänyt anteeksi, että vihdoin oli poikennut hyveen poluilta ja terveempien periaatteitten puutteessa antautunut luonnollisimpien vaistojen valtaan.

Häntä näytti hermostuttavan ajatus, että hän näin ilmaistessaan aikeensa näyttäisi pojantyttärelleen huonoa esimerkkiä, ja kun hän sitten tuli asian ytimeen ja ehdotti, että June, jos asia ei miellyttäisi häntä, voisi asua erikseen ja antaa palttua toisille, oli hänen tapansa äärimmäisen hienotunteinen.

»Ja jos jostakin syystä, kultaseni», sanoi hän, »huomaisit, ettet tule toimeen heidän kanssaan — no niin, kyllähän minä sen asian voin järjestää. Aivan kuin itse tahdot vain. Voisimme löytää Lontoosta pienen huoneiston, jonka sinä saisit ottaa haltuusi, ja minä kävisin alituiseen katsomassa sinua. Mutta lapset», lisäsi hän, »ovat pieniä kultamuruja!»

Sitten kesken tätä vakavaa, verraten läpinäkyvää selitystä suunnanmuutoksesta hänen silmissään välähti veitikka. »Tämä tulee koskemaan Timothyn heikkoihin hermoihin. Tuolla kalliilla nuorella olennolla tulee kyllä olemaan sanomista asiasta, tai minä olen matti!»

June ei ollut vielä puhunut mitään. Istuen isoisän tuolin käsinojalla hän piti päätään tämän yläpuolella, joten hänen kasvojaan ei voinut nähdä. Mutta äkkiä vanha Jolyon tunsi lämpimän posken painautuvan omaansa ja tiesi, että missään tapauksessa Junen suhtautumisessa uutisiin ei ollut mitään kovin hälyttävää. Hän alkoi rohkaistua.

»Sinä tulet pitämään isästäsi», sanoi hän. »Mukava mies. Hänestä ei koskaan ole ollut mitään vaivaa, hänen kanssaan on helppo tulla toimeen. Huomaat, että hän on taiteellinen ja vaikka mitä.»

Ja vanha Jolyon muisti tusinaa vesivärimaalausta, jotka hän oli huolellisesti lukinnut makuuhuoneeseensa. Nyt kun hänen pojastaan oli tulossa varakas mies, hän ei enää pitänyt niitä ihan yhtä vaivaisina kuin ennen.

»Mitä sitten tulee — äitipuoleesi», hän sanoi vähän vaivalloisesti, »sanoisin, että hän on hieno nainen — vähän apeamielinen, luultavasti, mutta hyvin kiintynyt isääsi. Ja lapset», hän toisti, ja tämä lause soi kuin musiikki kautta koko hänen juhlallisen itsepuolustuksensa — »lapset ovat suloisia pikku olentoja.»

Jos June olisi tietänyt, olivat nämä sanat vain uusi ruumistuma sitä samaa hellää rakkautta pikku lapsia, nuoria ja heikkoja kohtaan, joka menneisyydessä oli saanut vanhan Jolyonin hylkäämään poikansa hänen oman pienoisen itsensä vuoksi ja nyt, pyörän käännyttyä, riisti isoisän häneltä.

Mutta vanha Jolyon alkoi tulla levottomaksi hänen hiljaisuudestaan ja kysyi kärsimättömänä: »No, mitä sanot?»

June liukui alas hänen polvelleen ja alkoi puhua hän vuorostaan. Hänen mielestään kaikki sujuisi loistavasti, hän ei nähnyt siinä mitään vaikeutta eikä hän välittänyt hituistakaan siitä, mitä ihmiset sanoisivat.

Vanha Jolyon kiemurteli. Hm, ihmiset siis sanoisivat jotakin! Hän oli ajatellut, että kenties he kaikkien näiden vuosien jälkeen eivät sanoisi mitään. No niin, hän ei voinut sille mitään! Hän ei kuitenkaan voinut hyväksyä pojantyttärensä tapaa suhtautua asiaan — Junen pitäisi välittää siitä, mitä ihmiset sanovat!

Hän ei kuitenkaan sanonut mitään. Hänen tunteensa olivat liian sekavat, liian epämääräiset ilmaistaviksi.

Ei, jatkoi June, hän ei välittänyt — mitä se ihmisiin kuuluu? Oli vain yksi asia — ja Junen poski painettuna omaansa vastaan vanha Jolyon tiesi heti, että tuo asia ei olisi niinkään pieni: Kun isoisä kerran aikoi ostaa talon maalla, niin eikö hän — Junen mieliksi — ostaisi tuota Soamesin loistavaa Robin Hillin taloa? Se oli nyt valmis, se oli täydellisen kaunis, eikä kukaan tulisi asumaan siinä. He tulisivat kaikki niin onnellisiksi siinä!

Vanha Jolyon oli kohta varuillaan. Eikö »varakas mies» siis aikonut asua talossaan? Hän ei tähän aikaan koskaan käyttänyt Soamesista muuta nimeä.

»Ei» — sanoi June — Soames ei aikonut, hän tiesi, että Soames ei aikonut.

Kuinka hän sen tiesi?

June ei voinut sanoa, mutta hän tiesi. Hän tiesi melkein varmasti! Se oli hyvin epätodennäköistä, olosuhteet olivat muuttuneet! Irenen sanat kaikuivat vielä hänen korvissaan: »Minä olen jättänyt Soamesin! Minne minä menisin?» Mutta siitä hän vaikeni.

Kunpa isoisä vain ostaisi talon ja järjestäisi sen inhoittavan maksuvaatimuksen, jota Philille ei ikinä olisi pitänyt tehdä! Se olisi parasta jokaiselle, ja kaikki — kaikki voisi kääntyä hyväksi!

Ja June pani huulensa isoisän otsalle ja painoi kovasti.

Mutta vanha Jolyon vapautui hänen hyväilystään, hänen kasvoilleen tuli tuo ymmärtäväinen ilme, joka niillä oli aina, kun oli kysymys raha-asioista. Hän kysyi, mitä June tarkoitti. Tämän kaiken takana oli jotakin — oliko hän nähnyt Bosinneyn?

June vastasi: »En, mutta olen ollut hänen huoneessaan.» »Ollut hänen huoneessaan? Kuka vei sinut sinne?» June katsoi häneen lujasti. »Minä menin yksin. Hän on hävinnyt oikeusjutun. Minä en välitä, oliko se oikein vai väärin. Minä tahdon auttaa häntä ja minä autan.»

Vanha Jolyon kysyi taas: »Oletko nähnyt hänet?» Hänen katseensa näytti tunkeutuvan tytön silmien läpi suoraan hänen sieluunsa.

Taas June vastasi: »Ei, hän ei ollut siellä. Minä odotin, mutta hän ei tullut.»

Vanha Jolyon liikahti huojentuneena. June oli noussut ja katsoi häneen alaspäin — niin hento, kevyt ja nuori, mutta niin luja, niin päättäväinen! Niin hämmentynyt ja harmistunut kuin vanha Jolyon olikin, ei hän voinut kulmiaan rypistämällä karkoittaa pois tuota kiinteätä katsetta. Hänet valtasi tunne, että hän oli joutunut tappiolle, menettänyt ohjaksensa, oli vanha ja väsynyt.

»Ah», sanoi hän vihdoin, »minä huomaan, että sinä jonakin päivänä panet itsesi aika sekasotkuun. Sinun pitää kulkea omaa tietäsi kaikessa.»

Omituisen filosofoimispuuskansa vallassa hän lisäsi: »Sellaisena sinä synnyit ja sellaisena sinä pysyt kuolemaasi asti!»

Ja hän, joka kaikissa tekemisissään liikemiesten, johtokuntien, kaikenlaatuisten Forsytein ja ei-Forsytein kanssa oli aina kulkenut omaa tietään, katseli lannistamatonta lapsenlastaan surullisesti — sillä hän tunsi hänessä tuon ominaisuuden, jota hän itsetiedottomasti ihaili yli kaikkia muita.

»Tiedätkö, mitä sanotaan olevan tekeillä»? sanoi hän hitaasti.

June lehahti punaiseksi.

»Tiedän — en. Minä tiedän — ja minä en tiedä — en välitä!» Ja hän polki jalkaansa.

»Minä luulen», sanoi vanha Jolyon, painaen katseensa maahan, »että tahtoisit hänet, vaikka hän olisi kuollut.»

Seurasi pitkä hiljaisuus, ennenkuin hän puhui uudelleen.

»Mutta mitä tuohon talon ostamiseen tulee — sinä et tiedä, mitä puhut.»

June sanoi kyllä tietävänsä. Hän tiesi, että isoisä saisi talon, jos tahtoisi. Hänen piti vain maksaa sen hinta.

»Hinta! Siitä sinä et tiedä mitään. En minä tahdo mennä Soamesin luo — en tahdo olla enää missään tekemisissä tuon nuoren miehen kanssa.»

»Mutta ei sinun tarvitsekaan, voit mennä James sedän luo! Jollet voi ostaa taloa, tahdotko ainakin maksaa tuon lain määräämän summan? Minä tiedän, että Philillä on kauhean vaikeata — olen nähnyt sen. Sinä voit vähentää sen minun rahoistani!»

Vanhan Jolyonin silmissä välähti.

»Vähentää sinun rahoistasi! Kaunista sekin! Ja mitä sinä tekisit, pyydän kysyä, ilman rahojasi?»

Mutta salaa oli hänessä jo alkanut itää ajatus siepata talo Jamesilta ja hänen pojaltaan. Hän oli kuullut Forsyten juorupörssissä paljon puhetta, paljon epäilyttävää kiitosta tuosta talosta. Se oli »liian taiteellinen», mutta kaunis. Ottaa »varakkaalta mieheltä» talo, johon hän oli pannut sydämensä, se kruunaisi hänen voittonsa Jamesista, olisi havainnollinen osoitus siitä, että hän aikoi tehdä Jo'sta varakkaan miehen, kohottaa hänet takaisin oikeaan asemaansa ja varmistaa sen hänelle. Se olisi kerrankin oikein kaikille noille, jotka olivat suvainneet pitää hänen poikaansa viheliäisenä, pennittömänä hylkiönä!

Hän saisi nähdä, saisi nähdä! Ehkä se ei voinut tulla kysymykseen, hän ei aikonut maksaa satumaisia hintoja, mutta jos se kävisi mahdolliseksi — no niin, ehkä hän tekisi sen!

Ja vielä salaisemmin hän tunsi, että hän ei voinut vastustaa Junea.

Mutta hän ei paljastanut itseään. Hän lupasi ajatella asiaa — sanoi hän
Junelle.

8. BOSINNEYN LÄHTÖ

Vanha Jolyon ei harrastanut kiireellisiä päätöksiä, ja on luultavaa, että hän edelleen olisi vain ajatellut Robin Hillin talon ostoa, jollei Junen ilme olisi sanonut hänelle, että hän ei saisi mitään rauhaa, ennenkuin ryhtyisi toimeen.

Aamiaisella seuraavana päivänä June kysyi häneltä, miksi ajaksi tilattaisiin vaunut.

»Vaunut!» sanoi vanha Jolyon näköjään viattomana. »Mitä varten? En minä ole aikonut lähteä ulos!»

June vastasi: »Jollet lähde aikaisin, et tapaa James setää, ennenkuin hän lähtee Cityyn.»

»James — mitä James sedästäsi?»

»Talo», vastasi tyttö sellaisella äänellä, että isoisä ei enää teeskennellyt tietämättömyyttä.

»En minä ole päättänyt», sanoi hän.

»Sinun täytyy! Sinun täytyy! Voi, isoisä, ajattele minua!»

Vanha Jolyon murisi: »Ajattele sinua — ainahan minä ajattelen sinua, mutta sinä et ajattele itseäsi, sinä et ajattele, mihin panet itsesi. No niin, käske vaunut kymmeneksi.»

Neljännestä yli kymmenen hän asetteli sateenvarjoaan Park Lanen telineelle — hän ei viitsinyt jättää pois hattuaan ja takkiaan — ja sanoen Warmsonille, että tahtoisi tavata herraa, hän sen paremmin ilmoittautumatta astui työhuoneeseen ja istahti odottamaan.

James oli vielä ruokasalissa puhelemassa Soamesin kanssa, joka oli taas tullut käymään ennen aamiaista. Kuullessaan kuka tulija oli hän mutisi hermostuneesti: »No, mitähän asiaa hänellä on?»

Sitten hän nousi.

»Niin», sanoi hän Soamesille, »älä mene tekemään mitään liian kiireellistä. Ensi työksesi sinun pitää ottaa selville, missä hän on — minä kääntyisin asiassa Stainerin puoleen, hänellä on parhaat miehet, ja jos he eivät löydä häntä, ei kukaan löydä.» Ja äkkiä, omituisesti heltyen, hän mutisi itsekseen: »Pieni raukka! Minä en ymmärrä, mitä hän ajatteli!» Ja hän meni ulos puhaltaen nenäänsä.

Vanha Jolyon ei noussut nähdessään veljensä, mutta ojensi kätensä ja vaihtoi hänen kanssaan Forsyten kädenlyönnin.

James otti toisen tuolin pöydän luota ja nojasi pään käsiinsä.

»No mitä kuuluu?» sanoi hän. »Sinua emme juuri näe näihin aikoihin.»

Vanha Jolyon ei ollut kuulevinaan tätä huomautusta.

»Kuinka Emily jaksaa?» kysyi hän, ja jatkoi odottamatta vastausta: »Tulin kysymään sinulta tuota nuoren Bosinneyn asiaa. Sanovat, että tuo hänen talonsa on eriskummallinen kuin valkea elefantti.»

»Minä en tiedä mitään valkeasta elefantista», sanoi James, »mutta minä tiedän, että hän on hävinnyt oikeusjuttunsa ja sanoisin, että hän tekee vararikon.»

Vanha Jolyon ei ollut hidas tarttumaan tilaisuuteen, jonka tämä sana antoi hänelle.

»Sitä en ihmettelisi vähääkään!» sanoi hän, »ja jos Bosinney tekee vararikon, ei »varakas mies» saa mitään taskuunsa. Minä ajattelin vain näin: jos hän ei kerran aio ruveta asumaan siellä —»

Nähdessään sekä yllätystä että epäluuloa Jamesin silmissä hän jatkoi nopeasti: »En minä tahdo tietää mitään, otaksun, että Irene ratkaisee asian — se ei kuulu minuun. Mutta suunnittelen maataloa itselleni, ei liian kaukana Lontoosta, ja jos tämä sopii minulle, en näe mitään syytä, miksi en katselisi sitä, sopuhinnasta tietysti.»

James kuunteli tätä selitystä mielessään omituinen sekoitus epäilystä, epäluuloa ja huojennusta, johon yhtyi pelko, että takana olisi jotakin ja joka sai väriä hänen vanhasta horjumattomasta luottamuksestaan vanhemman veljen vilpittömyyteen ja arvostelukykyyn. Hän oli myöskin levoton siitä, oliko vanha Jolyon kuullut jotakin ja millä tavalla hän oli kuullut. Jonkinlaista toivorikkautta herätti ajatus, että jos Junen suhde Bosinneyhin oli kokonaan lopussa, isoisä tuskin näyttäisi halukkaalta auttamaan nuorta miestä. Kaiken kaikkiaan hän oli hämmästynyt, ja koska hän ei halunnut näyttää sitä eikä paljastaa itseään millään tavoin, hän sanoi:

»Puhutaan, että aiot muuttaa testamenttiasi poikasi hyväksi.»

Kukaan ei ollut puhunut sellaista, hän oli vain lisännyt sen tosiseikan, että oli nähnyt vanhan Jolyonin poikansa ja lastenlastensa seurassa, siihen toiseen tosiseikkaan, että tämä oli hakenut testamenttinsa pois Forsyte, Bustard ja Forsyten toimistosta. Luoti osui maaliin.

»Kuka kertoi sen sinulle?» kysyi vanha Jolyon.

»En varmastikaan muista», sanoi James, »minä en voi muistaa nimiä — mutta tiedän, että joku kertoi. Soames kulutti paljon rahaa tuohon taloon, hän ei luultavasti luovu siitä muuten kuin hyvästä hinnasta.»

»Vai niin», sanoi vanha Jolyon, »jos hän luulee, että aion maksaa satumaisen hinnan, hän varmasti erehtyy. Minulla ei ole rahoja viskattavaksi pois niinkuin hänellä näyttää olevan. Koettakoon panna sen pakkomyyntiin, niin hän näkee, mitä siitä saa. Se ei ole joka miehen talo, olen kuullut.»

James, joka salaa oli juuri samaa mieltä, vastasi: »Se on herrasmiehen talo. Soames on täällä nyt, jos haluat tavata häntä.»

»En», sanoi vanha Jolyon, »en mene vielä niin pitkälle, eikä koko asiasta luultavasti tule mitään, sen näen varsin hyvin, jos minua kohdellaan tällä tavoin.»

James säikähti vähän. Kun tultiin kaupallisen siirron eri kohtiin, oli hän varma itsestään, sillä silloin hän oli tekemisissä tosiasiain eikä ihmisten kanssa, mutta tämäntapaiset valmistavat toimenpiteet hermostuttivat häntä — hän ei koskaan tietänyt, kuinka pitkälle hän saattoi mennä.

»No niin», sanoi hän, »minä en tiedä mitään siitä. Soameshan ei kerro minulle mitään, mutta luulisin, että hän pitää talon — se on hintakysymys.»

»Oh», sanoi vanha Jolyon, »älä anna hänen ryhtyä mihinkään ystävyyskauppoihin.» Hän pani hatun päähänsä hieman närkästyneenä.

Ovi avautui ja Soames tuli sisään.

»Täällä on poliisi, joka kysyy Jolyon setää», sanoi hän, hymyntapaisensa huulillaan.

Vanha Jolyon katsoi häneen vihoissaan, ja James sanoi: »Poliisi? Minä en tiedä mitään poliisista. Mutta otaksun, että sinä tiedät», lisäsi hän katsoen epäillen vanhaa Jolyonia. »Sinun kai pitää tavata hänet.»

Poliisiviranomainen seisoi hallissa katsellen raskasluomisilla vaaleansinisillä silmillään hienoa vanhaa englantilaista kalustoa, jonka James kerran sieppasi kuuluisassa Mavrojano-myynnissä Pertman Squarella. »Tapaatte veljeni täällä», sanoi James.

Poliisimies nosti sormensa kunnioittaen korkean lakkinsa reunaan ja astui työhuoneeseen.

James katseli omituisin tuntein hänen menoaan.

»No niin», sanoi hän Soamesille, »meidän pitää kai odottaa ja katsoa, mitä hän tahtoo. Setäsi on täällä kysymässä taloa.»

Hän palasi Soamesin kanssa ruokasaliin, mutta ei voinut olla rauhassa.

»Mitä ihmettä hän tahtoo?» hän mutisi taas.

»Kuka?» vastasi Soames. »Poliisiko? He lähettivät hänet tänne Stanhope Gatelta, siinä kaikki, mitä minä tiedän. Tuo Jolyon sedän »lahkolainen» on kai näpistellyt, luulisin.»

Mutta kaikessa levollisuudessaan oli hänenkin paha olla.

Kymmenen minuutin kuluttua vanha Jolyon tuli sisään.

Hän astui pöydän luo ja seisoi siinä täysin hiljaisena venytellen pitkiä valkeita viiksiään. James katsoi häneen suu auki — hän ei ollut koskaan ennen nähnyt veljeään tuon näköisenä.

Vanha Jolyon nosti kättään ja sanoi hitaasti:

»Nuori Bosinney on joutunut raitiovaunun alle sumussa ja kuollut.»

Sitten, seisoen veljensä ja veljenpoikansa edessä hän katsoi alas heihin silmät syvinä: »Puhutaan — jotakin — itsemurhasta», sanoi hän.

Jamesin leuka tärähti. »Itsemurhasta? Minkä tähden hän olisi tehnyt itsemurhan?»

Vanha Jolyon vastasi tuikeasti: »Jumala tietää, jollet sinä ja poikasi tiedä!»

Mutta James ei vastannut.

Jokaiselle korkeaan ikään ehtineelle ihmiselle, myöskin Forsytelle, elämä on tarjonnut katkeria kokemuksia. Ohikulkija, joka näkee heidät kietoutuneina tavan, rikkauden ja mukavuuden vaippoihin, ei ikinä epäilisi, että mustia varjoja on langennut heidän teilleen. Jokaiselle korkeaan ikään ehtineelle ihmiselle — Sir Walter Benthamille itselleen — on itsemurhan ajatus joskus saapunut ainakin sielun etuhuoneeseen saakka, viipynyt kynnyksellä, odottaen sisäänpääsyä, mutta tullut torjutuksi sisemmästä huoneesta jonkin satunnaisen tosiseikan, epämääräisen pelon, tuskallisen toiveen voimasta. Forsyteille tuo viimeinen omaisuudesta luopuminen on vaikeata. Oi, se on vaikeata! Harvoin he voivat toteuttaa sen, kenties ei koskaan — ja kuinka vähältä onkaan joskus pitänyt!

Niin oli Jamesinkin laita! Sitten, kesken ajatustensa sekavuutta hän puhkesi sanomaan: »Mitä, minähän luin sen eilen sanomalehdistä: 'Yliajo sumussa'. He eivät tietäneet hänen nimeään.» Hän kääntyi toisista kasvoista toisiin sielunsa hämmingissä, mutta vaistomaisesti hän kaiken aikaa torjui tuon huhun itsemurhasta. Hän ei uskaltanut hyväksyä tuota ajatusta, joka oli niin kokonaan vastoin hänen etujaan, vastoin hänen poikansa, jokaisen Forsyten etuja. Hän taisteli sitä vastaan, ja koska hänen luontonsa aina itsetiedottomasti hylkäsi sen, mitä se ei voinut turvallisena ottaa vastaan, voitti hän vähitellen tämän pelkonsa. Se oli tapaturma! Sen täytyi olla!

Vanha Jolyon katkaisi hänen mietteensä.

»Kuolema seurasi silmänräpäyksessä. Hän makasi koko eilisen päivän sairaalassa. Kukaan ei voinut sanoa, kuka hän oli. Minä menen sinne nyt, sinä ja poikasi voitte tulla mukaan.»

Koska kukaan ei vastustanut tätä määräystä, hän astui edellä huoneesta.

Päivä oli tyven ja selkeä ja aurinkoinen, ja ajaessaan Stanhope Gatesta Park Laneen vanha Jolyon oli pitänyt kuomun alhaalla. Mukaviin tyynyihinsä nojaten, sikaariaan lopetellen hän oli mielihyväkseen todennut ilman kirpeän raikkauden, vaunujen ja ihmisten kohinan, tuon omituisen, miltei pariisilaisen vilkkauden, jonka ensimmäinen kaunis päivä sumun tai sateen horrostilan jälkeen tuo Lontoon kaduille. Ja hän oli tuntenut itsensä onnelliseksi, onnellisemmaksi kuin kuukausiin. Tunnustus Junelle ei enää painanut mieltä, hänellä oli toivossa poikansa ja ennen kaikkea lastenlastensa seura tulevaisuudeksi — (hän oli sopinut kohtaamisesta nuoren Jolyonin kanssa Hotch Potch-klubissa sinä samana aamuna saadakseen vielä puhua asiasta) — ja edessä oli mieluisan jännittävä kohtaus, voitto Jamesista ja »varakkaasta miehestä» tuossa taloasiassa.

Nyt hän piti vaunut ummessa, hänellä ei ollut sydäntä katsella iloisuutta, eikä ollut oikein, että kukaan Forsyte nähtäisiin ajavan poliisin seurassa.

Vaunuissa poliisi taas puhui kuolemantapauksesta.

»Siinä paikassa ei ollut kovin taajaa. Ajaja sanoo, että tuolla herralla olisi pitänyt olla aikaa nähdä, mistä oli kysymys — hän näytti kävelevän suoraan päin. Hänellä näyttää olleen paljon vaikeuksia, löysimme useita panttilappuja hänen taskuistaan, hänen pankkitilinsä on ylitetty, ja tämän päivän lehdissä kerrotaan tuo oikeusjuttu.» Hänen kylmät siniset silmänsä siirtyivät toisesta vaunuissa olevasta Forsytesta toiseen.

Vanha Jolyon, joka piti vahtia nurkassaan, näki veljensä kasvojen muuttuvan, näki niiden huolestuneen, onnettoman ilmeen syvenevän. Poliisin sanat tosiaankin herättivät henkiin kaikki Jamesin pelot ja epäilykset. Vaikeuksia — panttilappuja — ylitetty tili! Nämä sanat, jotka olivat kautta elämän olleet hänelle etäinen painajainen, näyttivät tekevän vaarallisen todelliseksi tuon itsemurhaepäilyksen, jota mistään hinnasta ei saanut hyväksyä. Hän etsi poikansa katsetta, mutta ilvessilmäinen, vaitelias, liikkumaton Soames ei antanut mitään vastausta. Ja vanhalle Jolyonille, joka arvasi keskinäisen puolustusliiton näiden kahden välillä, tuli voittamaton halu saada oma poikansa rinnalleen, ikäänkuin tuo käynti kuolleen miehen ruumiin luona olisi taistelu, joka hänen muuten piti suorittaa yksinään noita kahta vastaan. Ja hänen aivoissaan pyöri ajatus, miten Junen nimi oli saatava pysymään poissa asiasta. Jamesilla oli poikansa tukenaan! Miksi ei hän voisi lähettää hakemaan Jo'ta?

Hän otti korttilaatikon taskustaan ja kirjoitti lyijykynällä seuraavan viestin:

»Lähde heti. Olen lähettänyt vaunut hakemaan.»

Noustessaan vaunuista hän antoi kortin ajurilleen ja käski häntä ajamaan niin nopeasti kuin suinkin saattoi Hotch Potch-klubiin, ja jos herra Forsyte oli siellä, antamaan kortin hänelle ja tuomaan hänet heti tänne. Jos herra Forsyte ei ollut vielä saapunut, oli hänen odotettava.

Hän nousi hitaasti portaita toisten jäljissä nojautuen sateenvarjoonsa ja pysähtyi hetkiseksi vetämään henkeään. Poliisi sanoi: »Tämä on ruumishuone, herra. Mutta ei mitään kiirettä.»

Paljaassa, valkeassa huoneessa, jonka tyhjällä lattialla oli pari auringon läikkää, makasi lakanan peittämä hahmo. Poliisi tarttui isolla, lujalla kädellä lakanaan ja käänsi sen syrjään. Kasvot, jotka eivät mitään nähneet, tuijottivat heihin, ja molemmilta puolin noita näkemättömiä, ilkkuvia kasvoja tuijottivat nuo kolme Forsytea, ja jokaisessa nousivat ja laskivat hänen oman luontonsa mielenliikutukset, pelon ja säälin tunteet niinkuin nousevat ja laskevat elämän aallot, joitten huuhtelulta nämä seinät iäksi sulkivat Bosinneyn pois. Ja oman luonnon suunnannäyttäjä, tuo kumma, oleellinen joustin, joka kääntelee jokaista ihmisolentoa tarkasti, muuttumattomasti toisin kuin ketään muuta, pakotti jokaisen heistä omaksumaan eri ajatusasenteen. Kaukana toisistaan!-» kuitenkin tutkimattoman suljettuna seisoi jokainen siinä, yksinään kuoleman kanssa, hiljaisina, katse maassa.

Poliisi kysyi hiljaa: »Tunnetteko tämän miehen?»

Vanha Jolyon nosti ja nyökäytti päätään. Hän katseli vastapäätä olevaa veljeään, tuota pitkää, laihaa olentoa, joka seisoi murehtien kuolleen ääressä, kasvot tumman punaisina, jännittynyt ilme harmaissa silmissään, ja Soamesia, joka valkeana ja hiljaisena seisoi isänsä vieressä. Ja kaikki kauna, mitä hän oli tuntenut noita kahta kohtaan, oli kadonnut kuin savu Kuoleman pitkässä, valkeassa läheisyydessä. Mistä se tulee, kuinka se tulee — Kuolema? Kaikki edelläkäynyt kaatuu äkkiä kumoon, sokeasti on lähdettävä polulle, joka vie — mihin? Pimeä sammuttaa valon! Raskas, raaka ruhjoutuminen, joka kaikkien ihmisten on käytävä läpi — pitäen silmänsä kirkkaina ja rohkeina loppuun asti! Pieniä ja mitättömiä, pelkkiä hyönteisiä he ovat! Ja vanhan Jolyonin kasvoilla välähti, sillä Soames mutisi jotakin poliisille ja hiipi ääneti pois.

Sitten äkkiä James nosti silmänsä. Tuossa epäluuloisessa, levottomassa katseessa oli omituinen vetoomus: »Minä tiedän, että en ole tasaväkinen kanssasi», se näytti sanovan. Ja etsien nenäliinan James kuivasi otsaansa, kumartui sitten surullisena ja raukeana kuollutta kohden, kääntyi ja kiirehti ulos hänkin.

Vanha Jolyon seisoi, hiljaisena kuin kuollut, silmät vainajassa kiinni. Kuka osaa sanoa, mitä hän ajatteli? Itseäänkö siltä ajalta, jolloin hänen hiuksensa olivat ruskeat niinkuin tuon nuoren miehen, joka lepäsi kuolleena hänen edessään? Itseäänkö siltä ajalta, jolloin hänen taistelunsa juuri alkoi tuo pitkä, pitkä taistelu, jota hän oli rakastanut, taistelu joka oli päättynyt tuolta nuorelta mieheltä jo melkein ennen alkamistaan? Pojantytärtäänkö ja hänen murtuneita toiveitaan? Tuota toista naista? Sitäkö, kuinka kummallista, kuinka säälittävää kaikki oli? Ja kuinka tutkimaton, kuinka katkera iva piili tuollaisessa lopussa! Oikeus! Ihmisellä ei ole oikeutta, sillä he ovat aina pimeydessä!

Tai kenties hänen filosofiansa oli tämä: Parempi päästä pois kaikesta!
Parempi olla selvä elämästä, niinkuin tämä poika parka…

Joku kosketti hänen käsivarteensa.

Kyynel kihosi hänen silmäänsä ja kostutti luomia. »No niin», sanoi hän, »minusta ei ole mitään hyötyä täällä. Parempi, että lähden. Tule sinä luokseni niin pian kuin voit, Jo», ja pää painuksissa hän meni ulos.

Nuoren Jolyonin vuoro oli nyt asettua seisomaan kuolleen miehen ääreen, jonka kaatuneen ruumiin ympärillä hän oli näkevinään kaikki Forsytet hengästyneinä, lyötyinä. Isku oli tullut liian äkisti.

Voimat, jotka piilevät joka murhenäytelmän alla — voimat, jotka eivät tottele mitään kieltoa ja jotka vastakkaisten virtojen kautta saapuvat ivantäyteiseen päämääräänsä, olivat kohdanneet ja yhtyneet ukkosen jyläyksin, temmanneet pois uhrin ja kaataneet maalian kaikki ne, jotka seisoivat ympärillä.

Joka tapauksessa nuori Jolyon oli näkevinään heidät kaikki siinä, makaamassa Bosinneyn ruumiin ympärillä.

Hän pyysi poliisia kertomaan, mitä oli tapahtunut, ja tämä, jolle ei joka päivä sattunut sellaista tilaisuutta, selosti taaskin tunnetut tosiseikat yksityiskohtaisesti.

»Tässä on kuitenkin takana enemmän kuin minkä silmä näkee», sanoi hän. »Minä puolestani en usko itsemurhaan enkä pelkkään tapaturmaan liioin. Minun ymmärtääkseni on todennäköisempää, että hänen mielensä oli kovin järkytetty ja että hän ei huomannut, mitä ympärillä tapahtui. Kenties voisitte antaa jotakin valaistusta tähän.»

Hän otti taskustaan pienen paketin ja pani sen pöydälle Hän avasi sen huolellisesti ja otti esiin naisen nenäliinan jonka laskokset oli kiinnitetty himmeällä venetsialaisella kultaneulalla, josta kivi oli pudonnut pois. Kuihtuneiden orvokkien tuoksu tunkeutui nuoren Jolyonin sieraimiin.

»Löytyi hänen povitaskustaan», sanoi poliisi. »Nimi On leikattu pois.»

Nuori Jolyon vastasi vaivoin: »Pelkään, etten voi auttaa teitä!» Mutta hän näki elävästi edessään kasvot, joitten hän oli nähnyt niin värisevinä ja iloisina kirkastuvan Bosinneyn tullessa! Tätä naista hän ajatteli enemmän kuin omaa tytärtään, enemmän kuin heitä kaikkia — häntä, jolla oli tumma pehmeä katse, hienot, passiiviset kasvot, häntä, joka odotti kuollutta miestä, kenties tänäkin hetkenä, hiljaisena ja kärsivällisenä auringonpaisteessa.

Hän käveli surullisena sairaalasta isänsä taloa kohti miettien, että tämä kuolemantapaus oli hajoittava Forsyten perheen. Isku oli tosiaankin osunut suojusten ohi itse puun runkoon. He saattoivat kukoistaa näennäisesti niinkuin ennenkin, esiintyen urheina Lontoon silmien edessä, mutta runko oli kuollut, sama salama, joka oli kaatanut Bosinneyn, oli kuivettanut sen. Vesat asettuivat nyt vuorostaan itsekukin vartioimaan omistamisen vaistoa.

Kelpo Forsytein metsä, ajatteli nuori Jolyon. Maan tervein rakennusaine!

Mitä tämän kuolemantapauksen syihin tulee — hänen perheensä varmaan pontevasti hylkäsi itsemurhan olettamuksen, joka oli niin epäedullinen. He näkisivät siinä tapaturman, kohtalon iskun. Sydämissään he vieläpä tuntisivat siinä Sallimuksen väliintulon, hyvityksen itselleen — eikö Bosinney ollut vaarantanut heidän kahta kallisarvoisinta omistusalaansa — lompakkoa ja kotiliettä? Ja he tulisivat puhumaan »tuosta nuoren Bosinneyn onnettomasta tapaturmasta» — tai kenties he eivät puhuisi — hiljaisuus olisi ehkä parempi!

Itse puolestaan hän antoi raitiovaununkuljettajan kertomukselle hyvin vähän arvoa. Sillä kukaan niin mielettömästi rakastunut ei tekisi itsemurhaa rahanpuutteen vuoksi, eikä Bosinney ollut sen tyylinen mies, että olisi kiinnittänyt paljonkaan huomiota taloudelliseen ahdinkoon. Ja niin hänkin torjui ajatuksen itsemurhasta — vainajan kasvot olivat liian selvinä hänen edessään. Hän oli lähtenyt kesänsä kauneimpana aikana — ja ajatus, että tapaturma oli temmannut Bosinneyn pois hänen intohimonsa vielä ollessa korkeimmillaan, säälitti nuorta Jolyonia enemmän kuin mikään muu.

Sitten hän näki edessään Soamesin kodin sellaisena kuin se oli nyt ja tästälähin tuli olemaan. Salaman väläys oli luonut kirkkaan, vaarallisen hohteensa paljaille luille, joitten välissä tyhjyys irvisteli, peittävä liha oli lähtenyt pois…

Stanhope Gaten ruokasalissa vanha Jolyon istui yksinään, kun hänen poikansa tuli. Hän näytti hyvin raihnaalta suuressa nojatuolissaan. Ja hänen silmänsä, jotka harhailivat seinillä katsellen niitten hiljaiselokuvia ja »Hollantilaisia kalastajaveneitä auringonlaskussa», näyttivät katsovan hänen omaa elämäänsä, sen toiveita, voittoja ja saavutuksia.

»Ah, Jo», sanoi hän, »sinäkö se olet? Minä olen kertonut pienelle June paralle. Mutta siinä ei ole kaikki. Lähdetkö Soamesin luo? Luultavasti se on hänen oma syynsä, Irenen, mutta minä en kuitenkaan voi sietää ajatusta, että hän on siellä, suljettuna ja yksin.» Ja hän nosti laihan, suonikkaan kätensä ja puristi sen nyrkkiin.

9. IRENEN PALUU

Jätettyään Jamesin ja vanhan Jolyonin ruumishuoneeseen Soames riensi päämäärää vailla pitkin katuja.

Bosinneyn traagillinen kuolema muutti kaiken. Ei ollut enää samaa tunnetta, että minuutinkin menettäminen voisi olla tuhoisaa, eikä hän nyt uskaltanut ilmoittaa vaimonsa pakoa kenellekään, ennenkuin tutkimukset kuolemantapauksen johdosta olisivat ohi.

Hän oli sinä aamuna noussut aikaisin, ennen postinkantajan tuloa, ottanut ensimmäiset kirjeet laatikosta itse, ja vaikka niitten joukossa ei ollutkaan kirjettä Ireneltä, saanut aiheen sanoa Bilsonille, että rouva oli merenrannikolla ja että hän itse luultavasti viettäisi siellä ajan lauantaista maanantaihin. Näin hän oli saanut aikaa hengittää, aikaa kääntää joka kiven löytääkseen Irenen.

Mutta nyt, kun Bosinneyn kuolema oli keskeyttänyt hänen toimenpiteensä — tuo kummallinen kuolemantapaus, jonka ajatteleminen oli kuin kuuman raudan työntämistä hänen sydämeensä, kuin suuren painon nostamista siltä — nyt hän ei tietänyt, kuinka kuluttaisi päivänsä, ja hän vaelsi siellä täällä pitkin katuja, katseli kaikkien vastaantulijain kasvoihin, satojen huolten jäytämänä.

Ja vaeltaessaan hän ajatteli tuota, joka oli lopettanut vaelluksensa, rosvoilunsa, eikä enää kummittelisi hänen talossaan.

Jo iltapäivällä hän kulki uutistaulujen ohi, joissa ilmoitettiin, että kuolleen miehen henkilöllisyys oli todettu. Hän osti lehdet nähdäkseen mitä niissä sanottiin. Hän tukkisi niitten suun, jos suinkin voisi, ja hän istui Boulterin kanssa kahden pitkän aikaa.

Kotimatkalla, kulkiessaan Jobsonin portaita puoli viiden aikaan hän kohtasi George Forsyten, joka ojensi Soamesille iltalehden sanoen:

»Kas siinä! Oletko lukenut uutista Merirosvo parasta.»

Soames vastasi kuin kivettyneenä: »Olen.»

George tuijotti häneen. Hän ei ollut koskaan pitänyt Soamesista, nyt hän katsoi tämän syylliseksi Bosinneyn kuolemaan. Soames oli aiheuttanut — aiheuttanut omistuksen teollaan sen, että Merirosvo oli tuona kohtalokkaana iltapäivänä juossut kuolemaansa.

»Mies parka», ajatteli hän, »oli niin hulluna mustasukkaisuudesta, niin hulluna kostonhalusta, että hän ei kuullut raitiovaunun tuloa tuossa helvetillisessä sumussa.»

Soames oli nujertanut hänet! Ja tämä tuomio näkyi Georgen silmissä.

»Tässä puhutaan itsemurhasta», sanoi hän viimein. »Se naula ei vedä.»

Soames pudisti päätään. »Tapaturma», mutisi hän.

George iski nyrkkinsä sanomalehteen ja rutisti sitä taskussaan. Hän ei voinut olla ampumatta lähtölaukausta.

»Hm! Kukoistaako kaikki kotona? Joko alkaa kuulua pikku Soameseja?»

Kasvot valkeina kuin Jobsonin portaat ja huuli kohonneena kuin voihkeeseen Soames syöksyi hänen ohitseen ja oli kadonnut.

Ehdittyään kotiin ja avattuaan avaimellaan oven pieneen valaistuun eteiseen hän sai ensimmäiseksi silmiinsä vaimonsa kultakoristeisen sateenvarjon, joka makasi matolla. Hän tempasi turkin yltään ja kiirehti saliin.

Ikkunaverhot oli laskettu alas illaksi, kirkas setripuu-tuli paloi takassa, ja sen valossa hän näki Irenen istuvan tavallisessa nurkassaan sohvassa. Soames sulki oven hiljaa ja tuli hänen luokseen. Irene ei liikahtanut eikä näkynyt huomaavan tulijaa.

»Olet siis tullut takaisin?» sanoi Soames. »Miksi istut täällä pimeässä?»

Silloin hän näki Irenen kasvot, jotka olivat niin valkeat ja liikkumattomat, että oli kuin veri olisi lakannut virtaamasta hänen suonissaan, ja hänen silmänsä näyttivät äärettömiltä kuin pöllön suuret, laajat, säikähtäneet silmät.

Kääriytyneenä harmaaseen turkkiinsa sohvatyynyjen keskellä hän omituisesti muistutti vangittua pöllöä, joka pehmeitä höyheniään pullistellen istuu häkin rautalankojen takana. Hänen vartalonsa notkea suoruus oli mennyttä, ikäänkuin ankara ruumiinliike olisi hänet murtanut, ikäänkuin ei enää olisi mitään syytä olla kaunis, notkea ja suora.

»Olet siis tullut takaisin», toisti Soames.

Irene ei katsahtanut ylös eikä puhunut, ja tulenvalo leikitteli hänen liikkumattomalla olemuksellaan.

Äkkiä hän yritti nousta, mutta Soames ei antanut. Silloin Soames ymmärsi.

Irene oli tullut takaisin kuin kuolinhaavan saanut eläin, joka ei tiedä mihin kääntyä, ei tiedä mitä tehdä. Hänen turkkiin kääriytyneen hahmonsa näkeminen oli tarpeeksi.

Soames tiesi nyt varmasti, että Bosinney oli ollut Irenen rakastaja, tiesi, että Irene oli nähnyt uutisen hänen kuolemastaan — oli ehkä niinkuin hänkin ostanut sanomalehden vetoisesta kadunkulmasta ja lukenut sen.

Hän oli tullut omalla suostumuksellaan takaisin häkkiin, josta hän tuskissaan oli pyrkinyt vapaaksi — ja tajuten tämän teon koko peloittavan merkityksen Soames olisi tahtonut huutaa: »Vie vihattu ruumiisi, jota rakastan, pois talostani! Vie pois nuo viheliäiset valkeat kasvot, niin julmat ja niin pehmeät, ennenkuin murskaan ne. Mene pois näkyvistäni äläkä koskaan enää tule!»

Nämä sanat, joita ei lausuttu, näyttivät saavan Irenen nousemaan ja liikkumaan poispäin ikäänkuin naisen, joka näkee kauheata unta ja koettaa herätä siitä — nousevan ja menevän ulos kylmyyteen ja pimeyteen, ajattelemattakaan Soamesia, olematta edes tietoinen hänen läheisyydestään.

Sitten Soames huusi, kumoten äskeiset lausumattomat sanansa: »Ei, jää tänne!» Ja kääntyen pois Irenestä hän istui tavalliseen tuoliinsa takan toiselle puolelle.

He istuivat ääneti.

Ja Soames ajatteli: »Miksi tämä kaikki? Miksi pitää minun kärsiä näin?
Mitä minä olen tehnyt? Ei se ole minun syyni!»

Taaskin hän katsoi Ireneen, joka istui kyyryssä kuin ammuttu ja kuoleva lintu, jonka poloisen rinnan näet läähättävän, kun ilma siltä riistetään, jonka poloiset silmät katsovat ampujaansa hitain, pehmein, näkemättömin katsein ottaen hyvästit kaikelta, mikä on hyvää — auringolta, ilmalta, elämänkumppanilta.

Niin he istuivat tulen valossa hiljaisina, kumpikin omalla puolellaan takkaa.

Ja palavien setripuitten tuoksu, jota Soames niin rakasti, tuntui tarttuvan hänen kurkkuunsa, kunnes hän ei voinut sietää sitä enää. Ja hän meni eteiseen paiskaten oven selkoselälleen ja ahmi kylmää ilmaa, joka virtasi sisään, sitten, ilman päällystakkia, hän lähti kadulle.

Puutarhan aitaa pitkin tuli nälkiintynyt kissa hankaamaan itseään häntä vastaan, ja Soames ajatteli: »Kärsimys! Koska päättyy minun kärsimykseni?»

Kadun toisella puolella olevan talon ovella seisoi mies jonka hän tunsi, Rutter nimeltään, pyyhkien jalkojaan ja näyttäen siltä kuin olisi tahtonut sanoa: »Minä olen herra tässä talossa.» Ja Soames käveli eteenpäin.

Kaukaa kirkkaassa ilmassa kantautui kellojen ääni kirkosta, jossa Irene ja hän olivat vihityt, kutsuen adventtijumalanpalvelukseen. Niitten soitto kuului yli liikenteen melun. Soames kaipasi jotakin väkevää juomaa, joka olisi tuudittanut hänet välinpitämättömyyteen tai nostattanut raivoon. Jospa vain hän olisi voinut riistäytyä irti, ulos tästä verkosta, jonka hän ensi kertaa elämässään tunsi ympärillään. Jospa vain hän olisi voinut antautua ajatukselle: »Ota ero hänestä — aja hänet pois! Hän on unohtanut sinut, unohda sinä hänet!»

Jospa vain hän olisi voinut antautua ajatukselle: »Anna hänen mennä — hän on kärsinyt tarpeeksi!»

Jospa vain hän olisi voinut antautua halulleen: »Tee hänestä orjasi — hän on vallassasi!»

Jospa vain hän olisi voinut antautua äkilliselle näkemykselleen: »Mitä se kaikki merkitsee?» Unohtaa itsensä hetkiseksi, unohtaa, että hänen tekonsa muka jotakin merkitsisivät, unohtaa, että mitä ikinä hän tekisi, pitäisi hänen uhrata jotakin.

Jospa vain hän olisi voinut seurata jotakin mielijohdettaan!

Hän ei voinut unohtaa mitään, antautua millekään ajatukselle, näkemykselle tai halulle, kaikki oli liian vakavaa, liian tiukkana hänen ympärillään kuin murtumaton häkki.

Kauempana kadulla sanomalehtipojat huutelivat iltalehtiään, ja kimeät äänet sekaantuivat ja riitelivät kirkonkellojen soiton kanssa.

Soames peitti korvansa. Hänen mielessään leimahti ajatus, että oli pelkkä sattuma, ettei kuolleena maannut hän itse, vaan Bosinney, ja silloin Irene, sen sijaan, että hän nyt kyyrötti tuolla kuin ammuttu lintu silmät kuolevina —

Jokin pehmeä kosketti hänen jalkojaan, kissa hieroi itseään niitä vastaan. Ja Soamesin rinnasta puhkesi nyyhkytys, joka vapisutti häntä kiireestä kantapäähän. Sitten oli kaikki taas hiljaista pimeydessä, mistä talot näyttivät tuijottavan häneen, jokaisella suojissaan oma herransa ja valtiattarensa, jokainen kätkien salaisen onnen tai surun tarinan.

Ja äkkiä hän näki, että hänen oma ovensa oli auki, ja mustana eteisestä tulevaa valoa vastaan seisoi miehen hahmo, selkä päin häneen. Jotakin hiipi hänen rintaansa ja hän astui hiljaa miehen taakse.

Hän saattoi nähdä oman turkkinsa, joka oli viskattu leikatulle tammituolille, persialaismatot, hopeamaljat, posliinivatien rivit seinillä ja tuon tuntemattoman miehen, joka seisoi siinä.

Ja hän kysyi tuikeasti: »Mitä tahdotte, herra?»

Tulija kääntyi. Se oli nuori Jolyon.

»Ovi oli auki», sanoi hän. »Saanko puhutella vaimoasi hetkisen, minulla on hänelle terveisiä.»

Soames katsoi häneen omituisesti, vinosti.

»Vaimoni ei voi tavata ketään», sanoi hän jurosti.

Nuori Jolyon vastasi hiljaa: »En pidättäisi häntä minuuttiakaan.»

Soames syöksyi hänen ohitseen ja sulki tien.

»Hän ei voi tavata ketään», sanoi hän taas.

Nuoren Jolyonin katse sinkoutui hänen ohitseen eteiseen, ja Soames kääntyi. Salin ovessa seisoi Irene, silmät hurjina ja kiihkeinä, huulet avoimina, kädet ojennettuina. Molempien miesten nähden tuo valo katosi hänen kasvoiltaan, hänen kätensä putosivat hänen sivuilleen, hän seisoi kuin kivettyneenä.

Soames käännähti ympäri, kohtasi tulijan katseen ja nähdessään hänen ilmeensä melkein voihkaisi. Sitten hän veti huulensa yhteen ja pakotti ne hymyntapaiseen.

»Tämä on minun taloni», sanoi hän. »Minä hoidan omat asiani. Olen sanonut sinulle jo kerran — sanon taaskin: me emme ole kotona.»

Ja hän paukautti oven kiinni nuoren Jolyonin kasvojen edessä.

VÄLIKERTOMUS: ERÄÄN FORSYTEN INTIAANIKESÄ

»Ja suven aika liian lyhyt on.»
Shakespeare.

I

Toukokuun viimeisenä päivänä yhdeksänkymmenluvun alkupuolella, noin kuuden aikaan illalla vanha Jolyon Forsyte istui tammipuun alla talonsa terassilla Robin Hillissä. Hän ei aikonut luopua iltapäivän ihanuudesta ennenkuin hyttysten kiusa alkaisi. Hänen laiha, ruskea kätensä, jossa siniset suonet kohosivat näkyviin, piti sikaarinpäätä suipoissa, pitkäkyntisissä sormissaan — pitkät, kiillotetut kynnet samoin kuin hän itse olivat jäännös Victoria-kuningattaren varhaisemmilta ajoilta, jolloin oli ollut niin hienoa olla koskettamatta mihinkään, edes sormenpäillä. Otsakupoolia, suuria valkeita viiksiä, laihoja poskia ja pitkää laihaa leukaa suojasi läntiseltä auringolta vanha, ruskea panamahattu. Hänen jalkansa olivat ristissä, koko olemuksessa oli levollisuutta ja eräänlaista eleganssia, niinkuin ainakin vanhan herran, joka joka aamu pani kölninvettä silkkinenäliinaansa. Hänen jaloissaan makasi villava, ruskea ja valkoinen koira, joka koetti olla Pommerin rotua — koira Balthasar, jonka suhde vanhaan Jolyoniin oli vuosien kuluessa muuttunut molemminpuolisesta vastahakoisuudesta kiintymykseksi. Aivan lähellä tuolia oli keinu, ja keinussa istui eräs Hollyn nukke — »Veijari-Liisa» nimeltään — vartalo kääntyneenä jalkojen päälle ja nenä murheellisesti haudattuna mustaan alushameeseen. Mutta tämä nukke oli aina suosiossa, siispä ei ollut väliä, kuinka se istui. Tammipuun alapuolella nurmikko aleni törmäksi, joka ulottui saniaismetsään asti, ja tuon kauniin paikan takana tuli niittyjä, jotka kallistuivat lammikkoa kohti, viidakko ja koko tuo näköala — »hieno, erikoinen», — johon Swithin Forsyte tämän saman puun alta oli tuijottanut viisi vuotta sitten, kun hän ajeli Irenen kanssa katsomaan taloa. Vanha Jolyon oli kuullut veljensä urotyöstä — ajelu oli tullut kerrassaan kuuluisaksi Forsyten juorupörssissä. Swithin! Ja mies oli ottanut ja kuollut viime marraskuussa, vain seitsemänkymmenenyhdeksän vuoden vanhana, antaen uutta virikettä epäilylle, tokko Forsytet voivat elää ikuisesti, epäilylle, joka oli saanut alkunsa Ann tädin eritessä täältä. Kuollut! Jättänyt vain vanhan Jolyonin ja Jamesin, Rogerin ja Nicholasin ja Timothyn, Julian, Hesterin ja Susanin! Ja vanha Jolyon ajatteli: »Kahdeksan kymmentäviisi!» Minä en muista sitä — paitsi kun tunnen tuota kipua.»

Hänen muistinsa lähti etsimään. Hän ei ollut muistanut ikäänsä siitä saakka kuin oli ostanut veljenpoikansa Soamesin onnettoman talon ja asettunut tänne Robin Hilliin asumaan neljättä vuotta sitten. Oli kuin hän olisi tullut nuoremmaksi joka kevät saadessaan asua maalla, luonaan poika ja lapsenlapset, — June ja nuo kaksi pienokaista toisesta avioliitosta, Jolly ja Holly, kaukana Lontoon pauhinasta ja Forsyten juorupörssin kaakatuksesta, vapaana johtokunnistaan, suloisessa työn puutteen ja leikin runsauden ilmakehässä, riittävänä askartelunaan talon ja sen kahdenkymmenen tynnyrinalan viimeistely ja kaunistus ja Jollyn ja Hollyn oikkujen noudattaminen. Kaikki pahkat ja kivut, joita tuo pitkä ja traagillinen juttu, Junen, Soamesin, hänen vaimonsa Irenen ja nuoren Bosinney paran kesken oli koonnut hänen sydämeensä, olivat tasoittuneet ja kadonneet. Junekin oli vihdoin päässyt surumielisyydestään — sitä todisti tämä Espanjanmatka, jolle hän nyt oli lähtenyt isänsä ja äitipuolensa kanssa. Heidän lähdettyään vallitsi talossa omituinen, täydellinen rauha, siunattu, mutta kuitenkin tyhjä, koska hänen poikansa oli poissa. Jo ei nykyään koskaan ollut muuta kuin iloksi ja lohdutukseksi isälleen, mutta naiset — parhaatkin — kävivät hieman hermoille, tietysti jollei ihaillut heitä.

Kaukana kukkui käki, metsäkyyhkynen kuherteli niityn lähimmässä jalavassa — ja kuinka olivatkaan päivänkukat ja voikukat versoneet viime niiton jälkeen! Tuuli oli kääntynyt kaakkoon — ihastuttava, mahlainen ilma! Hän työnsi hatun otsaltaan ja antoi auringon paistaa leualleen ja poskilleen. Jostakin syystä hän tänään kaipasi seuraa — kaipasi kauniita kasvoja katseltavikseen. Ihmiset kohtelevat vanhuksia ikäänkuin he eivät kaipaisi mitään. Ja hän, jonka mieleen aina tunkeutui epäforsytelaista filosofiaa, ajatteli: »Ihminen ei koskaan saa tarpeekseen! Toinen jalka haudassa sitä vielä kaipaa jotakin, luultavasti!» Täällä hänkin — kaukana liikeasiainsa vaatimuksista, omalla pikku alueellaan keskellä lapsenlapsia, kukkasia ja lintuja, puhumattakaan auringosta ja kuusta ja tähdistä niiden yläpuolella — hänkin sanoi itselleen öin päivin: »Sesam, aukene!» Ja sesam oli auennut — missä määrin, sitä hän ei ehkä tietänytkään. Hän oli aina ollut vilpittömän herkkä sille, mitä oli ruvettu sanomaan »Luonnoksi», melkein uskonnollisen herkkä, vaikka hän ei ollut koskaan luopunut tavastaan nimittää auringonlaskua auringonlaskuksi ja näköalaa näköalaksi, liikuttivatpa ne häntä miten syvästi tahansa. Mutta näihin aikoihin Luonto melkein sai hänet tuntemaan kipua, niin suuresti hän piti sitä arvossa. Jokaisena tällaisena tyvenenä, kirkkaana, pitenevänä päivänä hän käveli, Hollyn käsi omassaan, koira Balthasar edellään, ja seurasi ruusujen puhkeamista, rypäleitten kehittymistä seinillä, tammen lehtien ja viidakon vesojen kimallusta auringossa, katseli lumpeenlehtien aukeamista ja välkettä ja hopeanhohtoisia tähkiä vehnäpellolla, kuunteli kottaraisia ja kiuruja ja Alderney-rotuisia lehmiä, jotka märehtivät ruokaansa hitaasti heilutellen häntätöyhtöään, ja jokaisena tällaisena kauniina päivänä hän tunsi pientä kipua vain siksi, että niin rakasti tätä kaikkea ja kenties jossakin syvällä aavisti, ettei saisi enää kovin kauan nauttia siitä. Ajatus, että jonakin päivänä — kenties ei kymmenen, kenties ei viidenkään vuoden päästä — tämä koko maailma otettaisiin häneltä pois ennenkuin hänen kykynsä rakastaa sitä oli kulunut loppuun, tuntui hänestä vääryydeltä, joka väijyi taivaanrannalla. Jos jotakin oli tulossa tämän elämän jälkeen, ei se ollut sitä, mitä hän olisi tahtonut, ei Robin Hill, kukat ja linnut ja kauniit kasvot — liian vähän oli niitä nytkin hänen ympärillään! Vuosien kuluessa oli hänen vihansa humpuukia kohtaan kasvanut, se oikeaoppisuus, jota hän kuusikymmenluvulla oli harrastanut samoin kuin poskipartaa, oli ammoin pudonnut pois jättäen häneen kunnioituksen vain kolmea asiaa kohtaan, kauneutta, nuhteetonta käytöstä ja omistamisen vaistoa, ja suurin näistä oli nyt kauneus. Hänen harrastuksensa olivat aina olleet laajat, ja vieläkin hän saattoi lukea Times-lehteään, mutta hän oli valmis koska tahansa laskemaan sen käsistään, jos kuuli mustarastaan laulavan. Nuhteeton käytös, omaisuus — ne olivat jollakin tavoin väsyttäviä, mutta mustarastaat ja auringonlaskut eivät koskaan väsyttäneet häntä, antoivat vain sen vähän epämukavan tunteen, että niitä ei koskaan saanut tarpeeksi. Katsellessaan varhaisen illan hiljaista säteilyä ja ruohokentän pieniä, kultaisia ja valkeita kukkia hän sai ajatuksen: Tämä ilma oli kuin »Orfeuksen» musiikki, jonka hän hiljattain kuuli Covent Gardenissa. Kaunis ooppera, ei muistuttanut Meyerbeeriä, ei liioin oikein Mozartia, mutta oli tavallaan ehkä vielä miellyttävämpi, siinä oli jotakin klassillista ja kulta-aikaista, kainoa ja suloista, ja Ravogli oli »melkein entisaikojen veroinen» — siinä korkein kiitos, minkä hän voi antaa. Orfeuksen kaipuu kauneuden menetettyään, rakkaus, joka lähti Manalaan, niinkuin elämässäkin rakkaus ja kauneus lähtevät — kaipuu, joka lauloi ja sykki kautta tuon kultaisen musiikin — sitä oli maailman viipyvässä kauneudessa tänäkin iltana. Ja vanha Jolyon kosketti korkkipohjaisilla kumikengillään tahtomattaan Balthasar koiran kylkeä, jolloin eläin heräsi ja alkoi pyydystää kirppujaan, sillä vaikka otaksuttiin, ettei siinä niitä ollut, ei mikään voinut vakuuttaa sitä itseään tästä tosiasiasta. Lopetettuaan se hankasi raappimaansa paikkaa isäntänsä jalkaan ja asettui taaskin makuulle ja laski kuononsa tuon häiritsevän kengän päälle. Ja vanhan Jolyonin mieleen tuli äkillinen muisto — kasvot, jotka hän oli nähnyt oopperassa kolme viikkoa sitten — Irene, hänen erinomaisen veljenpoikansa Soamesin, tuon varakkaan miehen vaimo! Vaikka hän ei ollut nähnyt Ireneä sitten kun kutsuissa vanhassa talossaan Stanhope Gaten varrella, jolloin juhlittiin hänen pojantyttärensä Junen onnetonta kihlausta nuoren Bosinneyn kanssa, hän oli tuntenut Irenen heti, sillä hän oli aina ihaillut häntä — Irene oli erittäin kaunis. Kun nuori Bosinney, jonka rakastajatar hänestä paha kyllä oli tullut, sitten kuoli, oli Irene kuuleman mukaan heti lähtenyt Soamesin luota. Taivas vain tietää, mitä hän oli sen jälkeen tehnyt. Tuo hänen kasvojensa näkeminen — sivusta päin — etuparvella, oli totisesti näinä kolmena vuotena ollut ainoa merkki siitä, että hän vielä oli elossa. Kukaan ei koskaan puhunut hänestä. Ja kuitenkin Jo oli kerran kertonut hänelle jotakin — jotakin, mikä oli järkyttänyt häntä kovasti. Poika oli luultavasti kuullut sen George Forsytelta, joka oli nähnyt Bosinneyn sumussa samana päivänä, jolloin tämä oli joutunut raitiovaunun alle. Se oli jotakin, joka selitti tuon nuoren miehen tuskan — tuo mitä Soames oli tehnyt vaimolleen tuo järkyttävä teko. Jo oli myöskin nähnyt Irenen sinä iltapäivänä, jolloin uutinen oli tullut tiedoksi, nähnyt hänet lyhyen hetken ajan, ja hänen kuvauksensa oli jäänyt vanhan Jolyonin muistiin — »hurja ja mieletön», oli Jo sanonut. Ja seuraavana päivänä June oli mennyt taloon — lukinnut pois tunteensa ja mennyt, ja palvelustyttö oli itkien kertonut hänelle, että rouva oli yöllä hiipinyt ulos ja kadonnut. Traagillinen juttu kaiken kaikkiaan! Yksi seikka oli varma — Soames ei ollut koskaan kyennyt saamaan vaimoaan takaisin luokseen. Ja hän asui nyt Brightonissa ja matkusti edestakaisin — sovelias kohtalo varakkaalle miehelle! Sillä kun vanha Jolyon kerran sai vastenmielisyyden johonkin — ja hän oli saanut vastenmielisyyden tähän veljenpoikaansa — ei hän koskaan päässyt siitä. Hän muisti vieläkin, kuinka huojentunut hän oli ollut kuullessaan Irenen katoamisesta — oli ollut kauheata ajatella hänen olevan vankina tuossa talossa, johon hän kaiketi oli hetkeksi tullut takaisin, kun Jo näki hänet — tullut kuin haavoittunut eläin luolaansa nähtyään kadulla uutisen: »Eräs arkkitehti saanut järkyttävällä tavalla surmansa». Hänen kasvonsa olivat nyt tuona iltana oopperassa hämmästyttäneet vanhaa Jolyonia kovin — ne olivat kauniimmat kuin hän oli muistanut, mutta kuin naamio, jonka alla täytyy olla jotakin. Nuori nainen vielä — ehkä kahdenkymmenen kahdeksan. No niin! Hyvin luultavaa, että hänellä nyt oli toinen rakastaja. Mutta tuo epämiellyttävä ajatus — sillä naineet naiset eivät saisi koskaan rakastua, yksi kerta oli jo ollut liikaa — sai hänen nilkkansa nousemaan, ja samalla nousi Balthasar koiran pää. Tuo älykäs eläin hypähti pystyyn ja katsoi vanhan Jolyonin kasvoihin. »Kävelyllekö?» näytti se sanovan, ja vanha Jolyon vastasi: »Lähdetään vain, vanha toveri.»

Hitaasti, niinkuin heidän tapanaan oli, he kulkivat voikukka- ja päivänkukkasikermäin poikki ja tulivat saniaismetsään. Tämä puiston osa, missä vasta hyvin vähän kasvoi, oli vartavasten madallettu ruohokentän pintaa alemmaksi, jotta se aikanaan nousisi toisen ruohokentän tasalle ja vaikuttaisi epäsäännölliseltä, mikä on niin tärkeätä kaikessa puutarhan viljelyksessä. Koira Balthasar rakasti sen kallioita ja mättäitä, joiden alta väliin löytyi myyrä. Vanha Jolyon pani asiakseen kulkea sen kautta, vaikka se ei vielä ollut kaunis, mutta hänen aikomuksensa oli, että siitä kerran tulisi kaunis. Ja hän ajatteli: »Minun pitää saada Varr tänne katsomaan, hän on parempi kuin Beech.» Sillä kasvit, niinkuin talot ja ihmisten kivut, tarvitsevat parhaan asiantuntijan hoitoa. Täällä asusti etanoita, ja jos lapsenlapset olivat seurana, kertoi hän heille jutun pikku pojasta, joka sanoi: »Onko luumuilla jalat, äiti?» »Ei, poju.» »Sitten minä varmasti olen niellyt etanan.» Ja kun lapset hyppivät pitäen kiinni hänen käsistään ja ajattelivat etanaa, joka oli mennyt pojan »punaista polkua» alas, tuikkivat isoisän silmät. Hän tuli nyt pois saniaismetsästä ja avasi pienen portin, joka juuri tästä johti ensimmäiselle niitylle, laajalle, puistomaiselle kentälle, josta keittiökasvitarha oli tiiliseinällä erotettu. Vanha Jolyon vältti tätä, se kun ei soveltunut hänen mielialaansa, ja laskeutui rinnettä lammikkoa kohti. Balthasar, joka tunsi vesirotan tai pari, hyppeli edellä, raskaasti kuin ainakin vanha koira, joka tekee saman kävelyn joka päivä. Tultuaan rantaan vanha Jolyon huomasi, että yksi lumpeenkukka lisää oli puhjennut sitten eilisen. Hän näyttäisi sitä Hollylle huomenna, kun hänen pikku kultansa oli selviytynyt häiriöstä, joka aiheutui siitä, että hän eilen lounaalla söi tomaatin — nuo pienet ruuansulatusvehkeet olivat hyvin arat. Nyt kun Jolly oli koulussa — ensimmäistä lukukautta — oli Holly hänen kanssaan melkein kaiken päivää, ja hän kaipasi tyttöä kovin. Hän tunsi myöskin tuota kipua, joka tähän aikaan usein vaivasi häntä — pientä kolotusta vasemmassa kyljessä. Hän katseli taakseen rinteelle. Nuori Bosinney parka oli tosiaankin tehnyt tavattoman hyvää työtä, hän olisi menestynyt erinomaisesti, jos olisi saanut elää. Ja missä hän oli nyt? Kenties hän vielä kummitteli täällä, viimeisen työnsä, traagillisen rakkausjuttunsa näyttämöllä. Vai oliko Philip Bosinneyn henki hajaantunut kaikkeuteen? Kuka voi sanoa? Tuo koira sai jalkansa saveen! Ja hän alkoi kulkea viidakkoa kohti. Täällä oli ollut ihana paljous sinikelloja, ja hän tiesi, missä vieläkin oli muutamia, ikäänkuin pieniä pilkkuja taivaasta olisi pudonnut puitten väliin, auringosta pois. Hän kulki ohi navettain ja kanalain, jotka oli rakennettu tähän, ja lähti kapeata polkua tiheimpään viidakkoon, missä oli eräskin sinikellopaikka. Balthasar, joka taaskin oli hänen edellään, murisi hiljaa. Vanha Jolyon sysäsi sitä jalallaan, mutta koira seisoi liikkumattomana juuri siinä kohdassa polkua, jossa ei ollut tilaa kulkea ohi, ja karvat nousivat hitaasti pystyyn sen villavassa selässä. Johtuiko se sitten koiran murinasta ja törröttävistä selkäkarvoista vai siitä tunteesta, mikä valtaa ihmisen mielen metsässä, mutta vanha Jolyonkin tunsi selkäpiissään jotakin liikettä. Ja sitten polku kääntyi, ja tuossa oli tuo vanha sammaleinen runko, ja sillä istui nainen. Hänen kasvonsa olivat kääntyneet poispäin, ja vanha Jolyon ehti juuri ajatella: »Se on luvatonta — minun pitää panettaa kieltotaulu näkyviin», kun nainen kääntyi häneen. Korkeat vallat! Kasvot, jotka hän oli nähnyt oopperassa — sama nainen, jota hän juuri oli ajatellut! Tuona hämmennyksen hetkenä hän näki kaiken kuin sumussa, ikäänkuin aaveen — omituinen vaikutelma — se oli kai auringonvalon läikkä hänen violetinharmaalla puvullaan. Ja sitten nainen nousi ja hymyili pää vähän taivutettuna toiselle sivulle. Vanha Jolyon ajatteli: »Kuinka hän on kaunis!» Nainen ei puhunut, eikä hän liioin, ja hän totesi syyn miltei ihaillen. Nainen oli epäilemättä tullut jonkin muiston vuoksi eikä aikonut yrittää päästä tilanteesta jollakin arkisella selityksellä.

»Älä anna koiran tulla liian lähelle hamettasi», sanoi vanha Jolyon.
»Sillä on märät jalat. Tule tänne, sinä!»

Mutta koira Balthasar meni vieraan luo, joka pani kätensä sen päälle ja hyväili. Vanha Jolyon sanoi nopeasti:

»Näin sinut oopperassa toissa iltana, mutta sinä et huomannut minua.»

»Huomasin kyllä, huomasin.»

Vanha Jolyon otti tuon hienoksi mairitteluksi, ikäänkuin Irene olisi lisännyt: »Luuletko, että sinua voisi olla huomaamatta?»

»He ovat kaikki Espanjassa», huomautti hän äkisti. »Minä olen yksin ja lähdin oopperaan. Ravogli on hyvä. Oletko nähnyt navetoita?»

Tilanteessa, joka oli niin tulvillaan salaperäisyyttä ja jotakin, mikä paljon muistutti liikuttavuutta, hän vaistomaisesti kulki tuota omaisuuden osaa kohti, ja Irene asteli hänen vierellään. Irenen vartalo keinui hiljaa, niinkuin parhaat ranskalaiset vartalot, hänen pukunsakin oli jotakin ranskalaista harmaata. Vanha Jolyon huomasi pari kolme hopealankaa tuossa ambranvärisessä tukassa, joka oli niin omituinen noitten tummien silmien ja kermankalpean hipiän yhteydessä. Nopea, sivuttainen katse noista sametinruskeista silmistä sai vanhan Jolyonin hämille. Se näytti lähtevän syvältä ja kaukaa, melkein toisesta maailmasta, tai joka tapauksessa kuuluvan ihmiselle, joka ei kovinkaan paljon elänyt tässä maailmassa. Ja hän sanoi koneellisesti:

»Missä asut nyt?»

»Minulla on pieni huoneisto Chelseassa.»

Vanha Jolyon ei tahtonut kuulla mitä hän teki, ei tahtonut kuulla mitään, mutta nurinkurinen sana pääsi hänen huuliltaan:

»Yksinkö?»

Irene nyökäytti päätään. Oli huojennus saada tuo tieto. Ja vanhan Jolyonin mieleen tuli, että ilman erästä kohtalon solmua Irene olisi ollut tämän viidakon emäntä ja olisi näyttänyt navettaa hänelle, vieraalle.

»Kaikki Alderney-rotua», mutisi hän, »niistä saa parhaan maidon. Tuo tuossa on kaunis eläin. Hohoi, Mustikki.»

Vaaleanruskea lehmä, jonka silmät olivat yhtä pehmeät ja ruskeat kuin Irenen omat, seisoi aivan hiljaa, sitä kun ei ollut pitkiin aikoihin lypsetty. Se katseli heihin noitten kiiltävien, lempeitten, kyynillisten silmäin nurkasta, ja sen harmaasta turvasta valui pieni sylkijuova olkiin. Heinän ja vaniljan ja ammoniakin tuoksu kohosi viileän navetan himmeyteen, ja vanha Jolyon sanoi:

»Sinun pitää tulla syömään päivällistä kanssani. Lähetän sinut kotiin vaunuilla.»

Hän huomasi, että Irene taisteli, tietenkin muistojensa kanssa. Mutta vanha Jolyon tarvitsi hänen seuraansa — kauniit kasvot, kaunis vartalo, kauneutta! Hän oli ollut yksin koko iltapäivän! Ehkä hänen silmänsä olivat surulliset, sillä Irene vastasi: »Kiitos, Jolyon setä. Se olisi hauskaa.»

Hän hieroi käsiään ja sanoi:

»Mainiota! Mennään taloon sitten.» Ja he nousivat rinnettä, koira Balthasar edellä. Aurinko oli nyt melkein heidän kasvojensa tasalla, ja vanha Jolyon saattoi nähdä, ei ainoastaan noita hopealankoja, vaan joukon pieniä juovia, jotka olivat juuri kyllin syvät antaakseen hänen kauneudelleen erikoisleiman, hienon kuin metallin leima — elämän erikoismerkin, joka ei ole yhteinen kenenkään muun kanssa. »Minä vien hänet sisään terassin kautta», ajatteli vanha Jolyon. »En tahdo ottaa häntä vastaan kuin tavallista vierasta.»

»Mitä teet kaiken päivää? sanoi hän.

»Annan soittotunteja, ja on minulla toinenkin harrastus.»

»Työ!» sanoi vanha Jolyon ottaen nuken keinusta ja silittäen sen mustaa alushametta. »Onko mitään sen vertaista? Minä en tee työtä nyt. Minä olen vain. Mikä se harrastus on?»

»Koetan auttaa naisia, jotka ovat joutuneet murheeseen». Vanha Jolyon ei oikein ymmärtänyt. »Murheeseen?» hän toisti, sitten hän kauhukseen huomasi, että Irene tarkoitti juuri samaa, mitä hän olisi itse tarkoittanut, jos olisi käyttänyt tuota sananmuotoa. Auttaa Lontoon Magdalenoja! Mikä kaamea ja peloittava harrastus! Ja uteliaisuus voitti hänen tavallisen pidättyväisyytensä. Hän kysyi:

»Kuinka? Mitä teet heille?»

»En paljoa. Minulta ei liikene rahaa. Minä voin antaa vain myötätuntoni ja joskus ruokaa.»

Vanhan Jolyonin käsi etsi vaistomaisesti lompakkoa. Hän kiirehti sanomaan: »Kuinka saat heitä käsiisi?»

»Käyn sairaalassa.»

»Sairaalassa! Huh!»

»Eniten minuun koskee se, että kerran he kaikki ovat olleet jollakin tavoin kauniita.»

Vanha Jolyon suoristi nukkea. »Kauniita!» huudahti hän. »Hahaa, niin! Surullinen juttu!» Ja hän kulki taloa kohti. Ranskalaisen ovi-ikkunan kautta, jonka kaihtimet olivat vielä alhaalla, hän meni edellä huoneeseen, jossa tavallisesti luki Times-lehteä ja erästä maanviljelys-aikakauskirjaa, jonka suuret mangoldjuurten kuvat antoivat aiheita Hollyn siveltimelle.

»Päivällinen on puolen tunnin päästä. Tahdotko pestä kätesi? Vien sinut
Junen huoneeseen.»

Hän näki Irenen katsovan kiihkeästi ympärilleen. Mitä muutoksia siitä, kun hän viimeksi oli käynyt talossa miehensä tai rakastajansa tai kenties molempien kanssa — hän ei tietänyt, ei osannut sanoa! Kaikki se oli hämärää, ja hän toivoi sen jäävän hämäräksi. Mutta mitä muutoksia! Ja hallissa vanha Jolyon sanoi:

»Poikani Jo on maalari, tiedät kai. Hänellä on hyvä aisti. Se ei tietenkään ole samanlainen kuin omani, mutta minä annan hänen seurata sitä.»

Irene seisoi hyvin hiljaa, ja hänen silmänsä harhailivat hallissa ja musiikkisalissa, sellaisina kuin ne nyt olivat — kaikki yhdistettyinä, suuren kattoikkunan alla. Vanha Jolyon sai omituisen vaikutelman hänestä. Koettiko hän manata esiin jotakin tuon alueen pimennoista, missä kaikki oli helmenharmaata ja hopeanväristä? Jolyon olisi itse tahtonut kultavariä, iloisempaa ja lujempaa. Mutta Jo'lla oli ranskalainen maku, ja värityksestä oli tullut tuollainen himmeä, niinkuin niitten savukkeitten savu, joita tuo poika aina poltti, ja siellä täällä keskeytti himmeyden jokin pieni sininen tai kirkkaanpunainen väriläikkä. Se ei ollut hänen unelmansa. Hengessään hän oli ripustanut seinät täyteen noita kultakehyksisiä hiljaiselon ja vielä hiljaisemman elon mestariteoksia, joita hän oli ostanut silloin, kun laji oli hyvässä hinnassa. Ja missä ne olivat nyt? Myytyinä pilkkahinnasta! Sillä se jokin, joka sai hänet ainoana Forsytein joukosta muuttumaan aikojen mukana, oli varoittanut häntä pitämästä niitä. Mutta työhuoneessaan hänellä vielä oli »Hollantilaisia kalastajaveneitä auringonlaskussa.»

Hän alkoi nousta portaita Irenen kanssa, hitaasti, sillä kipu kyljessä tuntui.

»Tässä ovat kylpyhuoneet», sanoi hän, »ja muut sen semmoiset. Panin niihin tiiliseinät. Lastenkamarit ovat tuolla. Ja tässä asuvat Jo ja hänen vaimonsa. Huoneet ovat kaikki yhteydessä keskenään. Mutta luultavasti sinä muistatkin.»

Irene nyökäytti päätään. He kulkivat käytäviä eteenpäin ja tulivat suureen huoneeseen, jossa oli pieni vuode ja paljon ikkunoita.

»Tämä on minun huoneeni», sanoi hän. Seiniä peittivät lasten valokuvat ja vesiväriluonnokset, ja hän lisäsi epäröiden:

»Ne ovat Jo'n tekemiä. Näköala on ensiluokkainen. Kirkkaalla ilmalla voi nähdä Epsomin katsojalavan.»

Aurinko oli nyt laskenut talon taakse, ja näköalan peitti valoisa usva, pitkän ja suotuisan päivän tuote. Näkyi harvoja taloja, mutta niityt ja puut kimalsivat heikosti, ja kaukaa kangastivat hiekkasärkät.

»Seutu muuttuu», sanoi vanha Jolyon äkisti, »mutta siihen se jää vielä, kun me kaikki olemme menneet. Katso noita rastaita — linnut ovat ihastuttavat täällä aamuisin. Olen iloinen, että pesin käteni Lontoosta.»

Irenen kasvot olivat lähellä ikkunanruutua, ja vanhaan Jolyoniin koski niiden surullinen ilme. »Soisinpa, että voisin saada hänet näyttämään onnelliselta!» ajatteli hän. »Kauniit kasvot, mutta surulliset!» Ja hän otti kuumavesikannunsa ja nousi yläkertaan.

»Tämä on Junen huone», sanoi hän avaten lähimmän oven ja laskien kannun lattialle. »Arvaan, että löydät mitä tarvitset.» Ja hän sulki oven perässään ja lähti omaan huoneeseensa. Harjatessaan tukkaansa suurella mustapuisella harjallaan ja pirskoitellessaan otsalleen kölninvettä hän mietti tilannetta. Irenen tulo oli niin omituinen — melkein kuin ilmestys, salaperäinen, vieläpä romanttinen, ikäänkuin hänen kaipuunsa saada seuraa, nähdä kauneutta, olisi täyttynyt — juuri sillä tavoin kuin tuontapainen kaipuu voi täyttyä. Ja peilin edessä hän suoristi vielä ryhdikästä vartaloaan, siveli harjalla pitkiä, valkeita viiksiään, kosketti kulmakarvojaan kölninvedellä ja soitti kelloa.

»En muistanut sanoa, että eräs rouva syö kanssani päivällistä. Käske keittäjää laittamaan jotakin ylimääräistä ja sano Beaconille, että hän valjastaa parihevoset puoli yhdeksitoista ja saattaa vieraan kaupunkiin. Nukkuuko Holly neiti?»

Tyttö luuli, että hän ei nukkunut. Ja vanha Jolyon hiipi ohimennessään varpaillaan lastenkamariin ja avasi oven, jonka saranoita hän piti erikoisesti öljyttyinä, jotta voisi iltaisin pujahtaa sisään ja ulos häiritsemättä.

Mutta Holly nukkui, makasi kuin pienoinen madonna, tuota tyyppiä, jota vanhat maalarit eivät voi erottaa Venuksesta saatuaan hänet valmiiksi. Hänen pitkät tummat ripsensä vaipuivat poskille, hänen kasvoillaan oli täydellinen rauha — pikku vatsa oli ilmeisesti parantunut. Ja vanha Jolyon seisoi huoneen hämäryydessä ihaillen häntä! Ne olivat niin viehättävät, juhlalliset ja hellät — nuo pikku kasvot. Vanhalla Jolyonilla oli tavallista suurempi annos tuota siunattua kykyä elää uudelleen nuorissa. He olivat hänen tulevainen elämänsä — ainoa tulevainen elämä, minkä hänen pohjimmainen terve pakanuutensa kenties tunnusti mahdolliseksi. Siinä tyttö oli, hänellä oli kaikki edessään, ja hänen pienissä suonissaan virtasi isoisän verta — ainakin jokin osa siitä. Siinä hän oli, isoisän pikku seuralainen, joka oli oleva niin onnellinen kuin miksi isoisä voi hänet tehdä, joka ei saanut tietää muusta kuin rakkaudesta. Isoisän sydän paisui, ja hän meni ulos, koettaen vaimentaa patenttinahkakenkäinsä ääntä. Käytävässä hänet valtasi omituinen miete: Ajatella, että lapset voisivat joutua sellaiseen kuin ne, joita Irene oli sanonut auttavansa! Naiset, jotka kaikki kerran olivat olleet samanlaisia pienokaisia kuin tuo, joka nukkui tuossa! »Minun pitää antaa hänelle pankkiosoitus», päätti vanha Jolyon, »en jaksa ajatella heitä!» Heitä ei koskaan jaksanut ajatella, noita poloisia hylkiöitä, jotka liian syvästi haavoittivat sitä todellisen hienostuksen ydintä, joka kätkeytyi omistamisvaiston mukavien vuoteitten suojiin — haavoittivat liian pahasti syvintä hänessä — kauneudenrakkautta, joka nytkin sykähdytti hänen sydäntään, kun hän ajatteli iltaansa kauniin naisen seurassa. Ja hän astui portaita alas ja meni kaksoisoven kautta talon takaosiin. Täällä, viinikellarissa, oli reiniläistä, joka maksoi ainakin kaksi puntaa pullo, Steinberg Cabinet-viiniä, parempaa kuin mikään Johannisberg, joka konsanaan meni kurkusta alas, täydellisen hienoa viiniä, suloista kuin nektari — nektaria tosiaankin! Hän otti pullon, kantoi sitä kuin pikkulasta ja nosti sen valoa vastaan katsellakseen. Kypsänvärinen, hentokaulainen pullo pölyisen suojuksensa sisällä tuotti hänelle syvää iloa. Kolme vuotta ne olivat maanneet paikallaan, sitten kun hän muutti kaupungista — pitäisi olla mitä parhaassa kunnossa! Kolmekymmentäviisi vuotta sitten hän oli ostanut tämän viinin — Jumalan kiitos, hän oli saanut pitää makuaistinsa ja ansaitsi siis luvan juoda! Irene pitäisi tätä arvossa — ei hiventäkään karvautta koko tusinassa. Hän pyyhki pullon, veti korkin pois omin käsin, pani nenänsä pullon suulle ja hengitti tuoksua. Sitten hän meni takaisin musiikkisaliin.

Irene seisoi pianon ääressä, hän oli jättänyt pois hattunsa ja pitsihuivin, joka oli ollut hänen harteillaan, niin että kultainen tukka ja niskan kalpeus nyt näkyivät. Harmaassa puvussaan ruusupuista pianoa vasten hän oli vanhan Jolyonin silmissä kuin kaunis taulu.

Hän ojensi Irenelle käsivartensa ja he lähtivät juhlallisina astumaan. Vain pieni pyöreä pöytä oli katettu ruokasaliin, joka oli tarkoitettu mukavaksi päivällispaikaksi kahdellekymmenelleneljällekin hengelle. Tilapäisessä yksinäisyydessä suuri ruokapöytä painosti vanhaa Jolyonia, ja hän oli käskenyt kantamaan sen pois, kunnes hänen poikansa tulisi kotiin. Täällä hän oli tottunut aterioimaan yksin, seuranaan kaksi todella hyvää jäljennöstä Rafaelin madonnoista. Näillä kesäilmoilla tämä oli hänen päivänsä ainoa ankea hetki. Hän ei ollut koskaan ollut mikään suursyömäri, niinkuin tuo iso veikko Swithin tai Sylvanus Heythorp tai Anthony Thornworthy, nuo vanhan ajan ystävät, ja yksinäinen päivällinen madonnain katseitten alla oli hänelle vain ikävää hommaa jonka hän koetti suorittaa äkisti päästäkseen henkisempään nautintoon kahvin ja sikaarin ääreen. Mutta tänä iltana tilanne oli toinen! Hänen silmänsä tuikkivat Irenelle pienen pöydän takaa, ja hän puhui Italiasta ja Sveitsistä kertoen juttuja matkoiltaan ja muita elämyksiä, joita hän ei enää voinut tarjota pojalleen ja poikansatyttärelle, koska he olivat jo kuulleet ne. Tämä tuore kuuntelija oli hänelle suuriarvoinen. Hän ei ollut koskaan kuulunut noihin vanhoihin miehiin jotka lakkaamatta harhailevat muistojen mailla. Väsyen itse nopeasti epäherkkään juttelijaan hän varoi väsyttämästä toisia, ja hänen luontainen liehittelyasenteensa kauneuden edessä varjeli häntä erikoisesti suhteessa naisiin. Hän olisi tahtonut saada Irenenkin puhumaan, mutta vaikka tämä vastaili ja hymyili ja näytti pitävän hänen puheistaan, oli hän tietoinen salaperäisestä etäisyydestä, jossa piili puolet Irenen tenhosta. Hän ei voinut sietää naisia, jotka nakkelivat olkapäitään ja katseitaan ja räpättivät lakkaamatta, eikä liioin noita kovasuisia naisia, jotka eivät piitanneet mistään säännöistä ja tiesivät enemmän kuin itse tiesit. Oli vain yksi naisellinen ominaisuus, joka tehosi häneen — viehättävyys ja mitä hiljaisempaa se oli, sitä mieluisempaa hänelle, ja tällä oli viehätystä, varjoisaa kuin iltapäivän aurinko noilla Italian kukkuloilla ja laaksoissa, joita hän oli rakastanut. Myöskin tunne siitä, että Irene nyt oli erillään, suljettuna maailmalta, näytti tekevän hänet läheisemmäksi vanhalle Jolyonille, omituisen toivottavaksi seuraksi. Kun mies on hyvin vanha ja kokonaan poissa kilpakentältä, hän mielellään tuntee olevansa turvassa nuorilta kilpailijoilta, sillä hän tahtoisi vieläkin olla ensi sijalla kaunottaren sydämessä, ja hän joi reiniläistään ja katseli Irenen huulia ja tunsi olevansa melkein nuori. Mutta koira Balthasar makasi katsellen Irenen huulia sekin ja halveksi sydämessään heidän juttelunsa keskeytyksiä ja noitten vihertävien lasien liikkeitä, lasien, jotka olivat täynnä koiralle vastenmielistä kultaista nestettä.

Oli juuri tullut pimeä, kun he palasivat musiikkihuoneeseen. Ja vanha
Jolyon sanoi sikaari suussa:

»Soita minulle vähän Chopiniä.»

Miesten sielun rakenteen tuntee sikaareista, joita he polttavat, ja säveltäjistä, joita he rakastavat. Vanha Jolyon ei voinut sietää väkeviä sikaareja eikä Wagnerin musiikkia. Hän piti Beethovenista ja Mozartista, Händelistä, Gluckista ja Schumannista sekä jostakin tuntemattomasta syystä Meyerbeerin oopperoista, mutta viime aikoina hän oli päässyt Chopinin makuun, aivan kuin maalaustaiteessa joutunut Botticellin lumoihin. Antautuessaan näiden mieltymysten valtaan hän tiesi poikkeavansa Kulta-ajan ihanteista. Heidän runoutensa ei ollut Miltonia eikä Byronia eikä Tennysonia, ei Rafaelia eikä Tiziania, Mozartia eikä Beethovenia. Se piili ikäänkuin verhon takana, se ei iskenyt kuulijaa kasvoihin, vaan ikäänkuin pujotti sormensa kylkiluitten alle ja kierteli ja paineli ja sulatti sydämen. Ja vaikka hän ei tietänytkään varmaan, oliko se tervettä, hän ei välittänyt siitä hiukkaakaan niin kauan kuin saattoi nähdä toisen tauluja ja kuulla toisen musiikkia.

Irene istahti pianon ääreen, helmenharmaalla verhotun sähkölampun alle, ja vanha Jolyon asettui nojatuoliin, josta saattoi nähdä hänet, pani jalat ristiin ja veteli hitaasti savuja sikaaristaan. Irene istui hetkisen kädet koskettimilla ilmeisesti etsien mielestään, mitä antaisi kuulijalleen. Sitten hän aloitti, ja vanhan Jolyonin mielen valtasi suruntäysi ilo, joka ei ollut aivan samanlaista kuin mikään muu tässä maailmassa. Hän vaipui hitaasti lumoukseen, jonka keskeytti vain käden liike, kun hän pitkin väliajoin otti sikaarin suustaan ja pani toisen tilalle. Irene oli siinä, ja reininviini hänen sisässään, ja tupakka tuoksui, mutta oli myöskin aurinkoinen maailma, joka nyt lepäili kuutamossa, oli lammikkoja haikaroilleen ja sinertäviä puita niiden yläpuolella, ja viininpunaiset ruusut hehkuivat, ja lavendeliniityillä kulki maidonvalkeita lehmiä, ja muuan nainen, kokonaan varjossa, nainen, jolla oli tummat silmät ja valkea kaula, hymyili ja ojensi käsivartensa, ja läpi ilman, joka oli kuin musiikkia, putosi tähti ja tarttui lehmän sarveen. Hän avasi silmänsä. Kaunis kappale, Irene soitti hyvin — kosketus kuin enkelillä! Ja hän sulki silmänsä taas. Hän tunsi olevansa ihmeellisen surullinen ja onnellinen, niin kuin ihminen on seistessään lehmuksen alla, joka on täydessä, metisessä kukassa. Ei saada enää elää omaa elämäänsä uudelleen, seisoa vain siinä ja paistattaa päivää naisen silmien hymyilyssä ja nauttia tuoksusta! Ja hän nykäisi kättään — koira Bathasar oli tullut nuolemaan sitä.

»Kaunista!» sanoi hän. »Soita vielä — lisää Chopiniä!»

Irene alkoi taas soittaa. Tällä kertaa yhtäläisyys hänen ja »Chopinin» välillä hämmästytti vanhaa Jolyonia. Sama keinunta, jota hän oli huomannut Irenen käynnissä, oli hänen soitossaankin, ja Nocturne, jonka hän oli valinnut, ja hänen silmiensä pehmeä tummuus, valo hänen hiuksillaan, joka oli kuin kultaisen kuun valoa — kaikki suli yhteen. Viehättävää, niin, mutta mitään Delilan tapaista ei ollut hänessä eikä musiikissa liioin. Pitkä, sininen savu nousi kiemurrellen hänen sikaaristaan ja haihtui. »Niin haihdumme mekin!» ajatteli hän. »Ei kauneutta enää! Eikö mitään?»

Irene lakkasi taas.

»Tahtoisiko setä kuulla Gluckia? Hänellä oli tapana säveltää aurinkoisessa puutarhassa, pullollinen reininviiniä vieressään.»

»Oi, kyllä vain. Anna tulla »Orfeusta». Nyt oli hänen ympärillään niittyjä, joilla kulta ja hopeakukkia kasvoi, valkeita olentoja liiteli ympärillä, kirjavat linnut lensivät edestakaisin. Kaikki oli kesää. Viipyvät suloisuuden ja kaipuun aallot virtailevat hänen sielussaan. Vähän tuhkaa oli pudonnut sikaarista, ja ottaessaan silkkinenäliinan ravistaakseen sen pois hän tunsi sekoitetun tuoksun, joka oli kuin nuuskaa ja kölninvettä. »Ah,» ajatteli hän, »intiaanikesä — siinä kaikki!» Ja hän sanoi: »Et ole vielä soittanut 'Che faròa'.»

Irene ei vastannut, ei liikkunut. Vanha Jolyon oli tietoinen jostakin — jostakin omituisesta järkytyksestä. Äkkiä hän näki Irenen nousevan ja kääntyvän pois, ja kipeä itsesyytös iski häneen. Kyllä hänkin osasi olla kömpelö! Niinkuin Orfeus, niin Irenekin tietysti — hänkin etsi kadotettuaan muiston kammioista! Ja hän nousi tuoliltaan sydämestä järkkyneenä. Irene oli mennyt suuren ikkunan eteen huoneen toiseen päähän. Hän kiirehti jäljessä. Irenen kädet olivat ristissä rinnalla, vanha Jolyon saattoi juuri nähdä hänen poskensa, joka oli hyvin valkea. Ja kerrassaan liikutettuna hän sanoi: »Kas niin, kultaseni!» Sanat olivat päässeet häneltä koneellisesti, sillä ne olivat samat, joilla hän lohdutti Hollya, kun tällä oli jokin kipu, mutta niiden vaikutus oli ensi hetkessä hämäännyttävä. Irene nosti käsivartensa, peitti kasvonsa ja itki.

Vanha Jolyon seisoi ja katseli häneen silmin, jotka olivat iän takia hyvin syvät. Kiihkeä häpeä, jota Irene näytti tuntevan sortumisensa vuoksi, joka oli niin toista kuin hänen koko olemuksensa tavallinen itsehillintä ja levollisuus, oli kuin merkkinä siitä, ettei hän koskaan ollut toisen ihmisolennon nähden luhistunut tällä tavoin.

»Kas niin — kas niin!» mutisi vanha Jolyon, ojensi kunnioittaen kätensä ja kosketti häntä. Irene kääntyi ja nojasi häneen käsivarret, joilla hän peitti kasvonsa. Vanha Jolyon seisoi hyvin hiljaa pitäen toista laihaa kättään hänen olkapäällään. Itkeköön sydämensä pohjasta — se tekee hänelle hyvää! Ja koira Balthasar nousi ihmeissään istumaan ja katseli heitä.

Ikkuna oli vielä auki, verhoja ei ollut laskettu, viimeinen päivänvalo ulkoa sekaantui lampun heikkoon hohteeseen. Vastaniitetty heinä tuoksui. Vanha Jolyon, joka omasi pitkän elämän viisauden, ei puhunut. Surukin nyyhkytti itsensä lepoon aikanaan — aika vain kelpasi lääkkeeksi suruun, aika, joka näki joka mielialan, joka liikutuksen vuoronperään katoavan, Aika, levonantaja. Hänen mieleensä tulivat sanat: »Niinkuin peura himoitsee vilvoittavan veden tykö» — mutta niistä ei ollut mitään apua tässä. Sitten hän tunsi orvokintuoksua ja tiesi, että Irene pyyhki silmiään. Hän työnsi leukansa eteenpäin, painoi viiksensä hänen otsalleen ja tunsi Irenen värisevän koko ruumiiltaan niinkuin puu, joka ravistaa yltään sadepisarat. Irene painoi hänen kätensä huulilleen ikäänkuin olisi tahtonut sanoa: »Kaikki ohi nyt! Suo anteeksi!»

Suudelma teki vanhan Jolyonin omituisen turvalliseksi ololtaan. Hän saattoi Irenen takaisin samaan paikkaan, missä tämän mieli oli niin järkkynyt. Ja koira Balthasar seurasi mukana ja laski heidän jalkoihinsa erään heidän äsken syömänsä kyljyksen luun.

Tahtoessaan hälventää tuon mielenliikutuksen muiston hän ei keksinyt parempaa keinoa kuin kiinanposliinin. Ja hän kuljetti Ireneä hitaasti huoneesta toiseen ja näytteli Dresdenin, Lowestoftin ja Chelsean tuotteita käännellen niitä laihoilla, suonikkailla käsillään, joitten hieman pisamainen iho näytti niin perin vanhalta.

»Tämän ostin Jobsonilta», sanoi hän, »maksoi kolmekymmentä puntaa. Se on hyvin kaunis. Tuo koira kuljettaa luitaan joka paikkaan. Tämän vanhan »laivamaljan» nappasin, kun tuo verraton lurjus, markiisi, joutui vaikeuksiin. Mutta sinä et voi muistaa. Tässä on kaunis Chelsean tuote. Mutta mitä sanoisit tämän olevan?» Ja hän tunsi huojennuksekseen, että Irene, jolla oli niin hyvä maku, todella kiinnostui, sillä loppujen lopulta mikään ei siinä määrin rauhoita hermoja kuin epäilyttävä kiinanposliiniesine.

Kun vihdoin kuului vaununpyörien ratinaa, sanoi hän:

»Sinun pitää tulla toistekin, sinun pitää tulla lounaalle, niin voin näyttää tämän kaiken sinulle päivänvalossa, ja pienen kultamuruni — hän on suloinen olento. Tuo koira näyttää kiintyneen sinuun.»

Sillä Balthasar, joka ymmärsi, että Irene teki lähtöä, hieroi kylkeänsä hänen jalkaansa vastaan. Mennessään porttikäytävään hänen kanssaan vanha Jolyon sanoi:

»Kuski saattaa sinut kotiin tunnissa ja neljänneksessä. Ota tämä suojattejasi varten.» Ja hän sujautti viidenkymmenen punnan pankkiosoituksen Irenen käteen. Hän näki tämän katseen kirkastuvan ja kuuli hänen kuiskaavan: »Oi, Jolyon setä!» ja todellinen ilon sykähdys kävi hänen lävitseen. Tämä merkitsi vähäistä apua yhdelle tai kahdelle poloiselle ja sitä, että Irene tulisi toistekin. Hän pisti kätensä vaunun ikkunasta ja puristi Irenen kättä vielä kerran. Vaunut vyöryivät pois. Hän seisoi katsellen kuuta ja puitten varjoja ja ajatteli: »Suloinen ilta! Hän —!»

II

Kaksi päivää sadetta, sitten kesä puhkesi lempeänä ja aurinkoisena. Vanha Jolyon käveli ja jutteli Hollyn kanssa. Ensin hän tunsi olevansa ikäänkuin kookkaampi ja täynnä uutta voimaa, sitten hän alkoi tulla levottomaksi. Melkein joka iltapäivä he kävelivät viidakkoon ja kulkivat puunrungolle asti. »Hän ei siis ole täällä», ajatteli vanha Jolyon, »tietysti ei.» Ja hän tunsi olevansa vähän lyhyempi ja laahusti jalkojaan noustessaan ylämäkeä kotiin, käsi painettuna vasempaan kylkeen. Silloin tällöin hänelle tuli ajatus; »Oliko hän täällä — vai näinkö unta?» ja hän tuijotti eteensä niinkuin koira Balthasar tuijotti häneen. Tietenkään Irene ei tule takaisin! Hän avasi Espanjan postin vähemmän jännittyneenä. He tulisivat kotiin vasta heinäkuussa, ja kummallista kyllä hän tunsi kestävänsä sen. Joka päivä päivällisellä hän aukaisi silmänsä suuriksi ja katsoi paikkaa, missä Irene oli istunut. Irene ei ollut siinä nyt, ja hän pani silmänsä ennalleen.

Seitsemäntenä iltapäivänä hän ajatteli: »Minun pitää lähteä ostamaan uudet kengät.» Hän tilasi Beaconin ja lähti matkaan. Putneyn ja Hyde Parkin välillä hän ajatteli; »Voisin yhtä hyvin ajaa Chelseahin katsomaan häntä.» ja hän sanoi: »Viekää minut samaan paikkaan, minne saatoitte tuon rouvan jokin ilta sitten.» Ajuri käänsi leveät punaiset kasvonsa häneen, ja mehevät huulensa vastasivat: »Tuon harmaapukuisenko rouvan?»

»Niin, tuon harmaapukuisen rouvan.» Mitä muita rouvia hän olisi saattanut? Hassu mies!

Vaunut pysähtyivät pienen kolmikerroksisen talon eteen, jonkalaisia oli ryhmässä vähän etäämpänä joesta. Tottuneilla silmillään vanha Jolyon heti näki, että niissä oli halpa asua. »Noin kuusikymmentä puntaa vuodessa, luulisin», ajatteli hän ja katseli nimitaulua astuttuaan sisään. »Forsyten» nimeä ei näkynyt, mutta »Ensimmäinen kerros, huoneisto C» ilmoitti nimen »rouva Irene Heron.» Ahaa! Irene oli ottanut takaisin tyttönimensä! Jostakin syystä se miellytti häntä. Hän nousi portaita hitaasti, tuntien vähän kipua kyljessään. Hän seisoi hetkisen ennenkuin soitti päästäkseen hengästyksestään ja hämmingistään. Irene ei varmaankaan ole sisällä! Ja sitten — kengät! Ajatus oli musta. Mitä hän teki kengillä enää siinä iässä? Hän ei voinut edes käyttää loppuun kaikkia, mitä hänellä jo oli.

»Onko rouva kotona?»

»On kyllä, herra.»

»Ilmoittakaa herra Jolyon Forsyte.»

»Kyllä, herra, tulkaa tätä tietä.»

Vanha Jolyon seurasi hyvin pientä palvelustyttöä — hän ei ollut ainakaan kuuttatoista vanhempi — hyvin pieneen saliin, missä verhot olivat alhaalla. Se sisälsi pienen pianon ja hyvin vähän muuta, paitsi epämääräistä tuoksua ja hyvää aistia. Hän seisoi keskellä huonetta silinteri kädessään ja ajatteli: »Hänen on luultavasti vaikea tulla toimeen.» Kamiinin yläpuolella riippui peili ja siinä hän näki oman kuvansa. Vanhannäköinen mies! Sitten hän kuuli kahinaa ja kääntyi. Irene oli niin lähellä, että vanhan Jolyonin viikset melkein koskettivat hänen otsaansa, juuri noitten hopealankojen alapuolelta.

»Olin ajelulla», sanoi hän. »Ajattelin, että voin pistäytyä katsomassa sinua ja kysyä, kuinka tulit kotiin tuona iltana.»

Ja huomatessaan Irenen hymyilevän hän äkkiä huojentui. Ehkä Irenen todella oli hauska nähdä hänet.

»Haluaisitko panna hatun päähäsi ja lähteä ajelulle Puistoon?»

Mutta Irenen lähdettyä hakemaan hattuaan hän rypisti kulmiansa. Puisto! James ja Emily! Rouva Nicholas tai joku muu hänen kallisarvoisen perheensä jäsen olisi hyvin luultavasti siellä ajelemassa hevosillaan edestakaisin. Ja sittenkös kielet olisivat käynnissä perästäpäin, jos hänet olisi nähty Irenen kanssa. Parempi ettei! Hän ei tahtonut herättää menneisyyden kaikuja henkiin Forsyten juorupörssissä. Hän poisti valkean hiuskarvan tiukasti napitetun lievetakkinsa käänteestä ja siveli kädellä poskiaan, viiksiään ja nelikulmaista leukaansa. Tuossa poskiluitten alla tuntui hyvin tyhjältä. Hän ei ollut syönyt paljoakaan viime aikoina — paras pyytää tuota tohtorin huippanaa, joka hoiti Hollya, määräämään jotakin vahvistavaa hänelle itselleen. Mutta nyt Irene tuli takaisin, ja kun he olivat ehtineet vaunuihin, sanoi hän:

»Entä jos menemmekin istumaan Kensingtonin puistoon?» Sitten hän lisäsi iskien silmää: »Siellä ei ole mitään tuollaista paraatiajelua», ikäänkuin Irene olisi arvannut hänen salaiset ajatuksensa.

He nousivat vaunuista ja menivät noille valituille alueille kulkien vettä kohti.

»Olet ottanut takaisin tyttönimesi, huomaan», sanoi hän. »En ole pahoillani.»

Irene pujotti käsivartensa hänen kainaloonsa. »Onko June antanut minulle anteeksi, Jolyon setä?»

Hän vastasi lempeästi: »On — on, totta kai, miksikä ei?»

»Entä oletko sinä?»

»Minä? Minä annoin sinulle anteeksi heti, kun huomasin mistä todella oli kysymys.» Ja kenties hän olikin, hänen vaistonsa oli aina käskenyt antamaan anteeksi kauneudelle.

Irene veti syvään henkeä. »Minä en ole katunut — en voinut. Oletko koskaan rakastanut hyvin syvästi, Jolyon setä?»

Tuo kumma kysymys sai vanhan Jolyonin tuijottamaan eteensä. Oliko hän? Hän ei näyttänyt muistavan koskaan rakastaneensa hyvin syvästi. Mutta hän ei tahtonut sanoa sitä nuorelle naiselle, jonka käsi kosketti hänen käsivarttaan, naiselle, jonka elämää tällä hetkellä kannatti traagillisen rakkauden muisto. Ja hän ajatteli: »Jos olisin kohdannut sinut, kun olin nuori, olisin — kenties käyttäytynyt kuin hupsu.» Ja hänet valtasi halu pelastua ylimalkaisuuksien tietä.

»Rakkaus on kumma seikka», sanoi hän, »kohtalokas usein. Kreikkalaiset — eikö se niin ollut — tekivät rakkaudesta jumaluuden, he olivat luultavasti oikeassa, mutta he elivätkin kulta-ajalla.»

»Phil ihaili heitä.»

Phil! Nimi sorahti hänen korvissaan, sillä äkkiä — omaten kyvyn nähdä asiat joka taholta — hän tajusi, miksi Irene näin viitsi olla hänen kanssaan. Hän tahtoi puhua rakastajastaan. No hyvä! Jos siitä oli hänelle iloa! Ja hän sanoi: »Ah niin. Hänessä kai oli vähän kuvanveistäjää, kuvittelen.»

»Niin. Hän rakasti tasapainoa ja symmetriaa, hän rakasti kreikkalaisten eheätä tapaa antautua taiteelle.»

Tasapainoa! Pojallahan ei ollut tasapainoa ollenkaan, mikäli hän muisti, ja mitä symmetriaan tulee — no niin, olihan hänellä siisti vartalo, mutta nuo kummalliset silmät ja nuo korkeat poskipäät — symmetriaa?

»Sinäkin kuulut kulta-aikaan, Jolyon setä.»

Vanha Jolyon katsoi häneen ovelasti. Tekikö hän pilkkaa? Ei, hänen silmänsä olivat pehmeät kuin sametti. Imarteliko hän? Mutta miksi sitten, jos niin oli? Tuollaisesta ukkelista kuin hän ei hyötyisi mitään.

Phil oli sitä mieltä. Hän sanoi usein: »Mutta minä en voi koskaan sanoa hänelle, että ihailen häntä.»

Ahaa! Siinä sitä oltiin taas. Kuollut rakastaja, josta hän halusi puhua! Ja vanha Jolyon pusersi Irenen käsivartta, puolittain harmistuneena noista muistoista, puolittain kiitollisena, ikäänkuin tuntien, minä siteenä ne olivat heidän välillään.

»Hän oli hyvin lahjakas nuori mies», mutisi hän. »Nyt on kuuma, minä kärsin kuumasta tähän aikaan. Menemmekö istumaan?»

He valtasivat kaksi tuolia pähkinäpuun alla, jonka leveät lehdet kätkivät heidät iltapäivän rauhalliselta paahteelta. Oli nautinto istua tässä katselemassa Ireneä ja tuntea, että tämä viihtyi hänen seurassaan. Ja halu lisätä tätä viihtymystä, mikäli mahdollista, sai hänet jatkamaan:

»Arvaan, että hän näytti sinulle sen puolen itsestään, jota minä en koskaan nähnyt. Hän esiintyi tietysti parhaiten edukseen sinun seurassasi. Hänen taidekäsityksensä oli vähän uusi — minulle» — hän oli niellyt sanan »muotinen».

»Niin, mutta hänellä oli tapana sanoa, että sinulla on oikeata kauneudentajua.» Vanha Jolyon ajatteli: »Katsos sitä pirua!» mutta vastasi veitikka silmässään: »Mahtaa ollakin, en kai muuten istuisi tässä sinun kanssasi.» Irene oli lumoava, kun hän hymyili tuolla tavoin silmillään!

»Hän arveli, että sinulla on sitä lajia sydän, joka ei koskaan vanhene.
Phil kyllä ymmärsi.»

Vanha Jolyon ei antanut tuon imartelun pettää itseään sehän vain johtui halusta saada puhua kuolleesta rakastetusta — ei sitten vähääkään, ja kuitenkin oli suuriarvoista kuulia sitä, koska Irene miellytti hänen silmiään ja sydäntään, joka — aivan oikein — ei ollut tullut vanhaksi. Johtuiko se siitä että hän — toisin kuin tuo kuollut rakastaja — ei ollut koskaan rakastanut epätoivoon asti, oli aina säilyttänyt tasapainonsa, symmetrian tunteensa? No niin, hänellä oli kahdeksankymmenen viiden vuoden iässä jäljellä kyky ihailla kauneutta. Ja hän ajatteli: »Jospa olisin maalari tai kuvanveistäjä! Mutta minä olen vanha mies. Tee heinää niin kauan kuin aurinko paistaa.»

Muuan nuori pari kulki ruohokentän poikki juuri heidän puunsa varjon reunaa käsivarret kietoutuneina yhteen. Auringonvalo lankesi julmana heidän kalpeille, kuluneille, sivistymättömille nuorille kasvoilleen. »Me olemme rumaa sukukuntaa», sanoi vanha Jolyon. »On hämmästyttävää nähdä, kuinka — rakkaus voittaa tuonkin.»

»Rakkaus voittaa kaiken!»

»Nuoret luulevat niin», mutisi vanha Jolyon.

»Rakkaudella ei ole ikää, rajaa eikä kuolemaa.»

Kalpeilla kasvoilla tuo hehku, rinta kohoillen, silmät niin suurina ja tummina ja pehmeinä hän oli kuin elämään herännyt Venus. Mutta tuo liioittelu toi heti mukanaan vastavaikutuksen, ja hän sanoi veitikka silmissään: »No niin, jos sillä olisi rajat, emme olisi syntyneet, sillä kautta kunniani, siinä asiassa rakkaudella on paljon sanottavaa.»

Sitten hän otti hatun päästään ja harjasi sitä kädellään. Tuo suuri, kömpelö laitos kuumotti hänen otsaansa, ja näihin aikoihin hänelle usein nousi veri päähän — verenkierto ei ollut enää niinkuin ennen.

Irene tuijotti vielä suoraan eteensä, ja äkkiä hän mumisi:

»On kyllin ihmeellistä, että minä elän.»

Vanha Jolyon muisti Jo'n sanat »Hurja ja mieletön.»

»Ah», sanoi hän, »poikani näki sinut pikimmältään — tuona päivänä.»

»Oliko se sinun poikasi? Minä kuulin äänen hallista ja sekunnin ajan luulin, että se oli — Phil.»

Vanha Jolyon näki hänen huultensa vapisevan. Hän peitti ne kädellään, otti sen pois taas ja jatkoi tyvenesti: »Sinä yönä aioin heittäytyä Embankmentiltä jokeen, mutta eräs nainen tarttui pukuuni. Hän kertoi minulle kaiken itsestään. Kun kuulee, mitä muut saavat kärsiä, joutuu häpeämään.»

»Oliko se yksi niitä?»

Irene nyökäytti päätään, ja vanha Jolyon tunsi kauhua niinkuin ihminen, joka ei ole koskaan joutunut taistelemaan epätoivon kanssa. Melkein vasten tahtoaan hän kuiskasi: »Kerro minulle, kerrotko?»

»Minä en välittänyt siitä, elinkö vai kuolinko. Kun ihminen joutuu siihen, ei kohtalo enää tahdo surmata häntä. Tuo nainen hoiti minua kolme päivää — hän ei jättänyt minua hetkeksikään. Minulla ei ollut rahaa. Siksi teen nyt heidän hyväkseen minkä voin.»

Mutta vanha Jolyon ajatteli: »Ei rahaa!» Mitä kohtaloa voi verrata siihen? Siihen sisältyi kaikki muu.

»Olisitpa tullut minun luokseni», sanoi hän. »Miksi et tullut?» Irene ei vastannut.

»Koska nimeni on Forsyte, vai kuinka? Vai estikö June sinua tulemasta? Kuinka voit nyt?» Hänen silmänsä vaistomaisesti mittailivat Irenen vartaloa. Kenties hän nytkin oli —! Eikä hän kuitenkaan ollut laiha — oikeastaan.

»Oi, viidelläkymmenellä punnallani vuodessa tulen juuri toimeen.» Vastaus ei rauhoittanut vanhaa Jolyonia, hän oli menettänyt luottamuksensa. Ja tuo mies, Soames! Mutta hänen oikeudentuntonsa esti häntä tuomitsemasta. Ei, Irene varmaan kuolisi mieluummin kuin ottaisi enää penniäkään Soamesilta. Niin lempeältä kuin hän näyttikin, täytyi hänessä olla voimaa jossakin — voimaa ja uskollisuutta. Mutta mitä syytä oli nuorella Bosinneylla juosta raitiovaunun alle ja jättää hänet noin yksin?

»Nyt sinun pitää tulla minun luokseni», sanoi hän, »milloin vain jotakin tarvitset, muuten olen vallan onneton.» Ja hän pani hatun päähänsä ja nousi. »Nyt lähdemme jonnekin juomaan teetä. Minä käskin tuota laiskaa miestä riisumaan hevoset valjaista tunniksi ja hakemaan minut sitten sinun asunnostasi. Nyt voimme ottaa ajurin, minä en enää jaksa kävellä niinkuin ennen.»

Hän nautti kävelystä Kensingtonin päähän puistoa — Irenen äänen soinnista, silmien katseesta, koko tuon vierellänsä kävelevän viehättävän hahmon hienosta kauneudesta. Hän nautti yhteisestä teenjuonnista Ruffelilla High Streetin varrella ja tuli ulos heilutellen pikkusormensa päässä isoa suklaarasiaa. Hän nautti sikaariaan poltellen heidän ajelustaan takaisin Chelseahin vuokravaunuissa. Irene oli luvannut tulla seuraavana sunnuntaina soittamaan hänelle taas, ja hän poimi jo hengessään neilikoita ja varhaisia ruusuja Irenen vietäväksi mukanaan kaupunkiin. Oli ilo tuottaa Irenelle vähän iloa, mikäli se nyt oli iloa, kun se tuli tällaisen vanhan ukkelin taholta! Vaunut olivat jo tulleet, kun he ehtivät perille. Niin tuon miehen tapaista, joka aina myöhästyi silloin, kun häntä olisi tarvittu! Vanha Jolyon meni pieneksi hetkeksi sisään sanoakseen hyvästi. Huoneiston pieni pimeä eteinen oli aivan tulvillaan epämiellyttävää huonon hajuveden hajua, ja penkillä seinää vasten — ainoalla huonekalulla — hän näki erään olennon istuvan. Hän kuuli Irenen sanovan pehmeästi: »Minuutti, olkaa hyvä.» Pienessä salissa, kun ovi oli suljettu, hän kysyi vakavasti: »Suojattejasiko?»

»Niin on. Nyt, kiitos sedän, voin tehdä jotakin hänen hyväkseen.»

Vanha Jolyon seisoi tuijottaen ja siveli tuota leukaa, jonka voima aikoinaan oli peloittanut niin monia. Ajatus, että Irene näin alituisesti joutui olemaan tekemisissä tuon hylkiön kanssa, suretti ja peloitti häntä. Mitä Irene voi tehdä heidän hyväkseen? Ei mitään. Vain tahria itsensä ja ehkä joutua vaikeuksiin. Ja hän sanoi: »Pidä varasi, rakkaani! Maailma kääntää kaikki pahimmin päin.»

»Minä tiedän sen.»

Irenen hiljainen hymy teki hänet noloksi. »No niin — siis sunnuntaina», sanoi hän. »Hyvästi!»

Irene ojensi poskensa suudeltavaksi.

»Hyvästi», sanoi hän taas. »Pidä huolta itsestäsi.» Ja hän meni ulos, katsomatta tuohon penkillä istujaan. Hän ajoi kotiin Hammersmithin kautta voidakseen pysähtyä erääseen tuttuun kauppaan ja pyytää lähettämään Irenelle kaksi tusinaa pulloa parasta burgundinviiniä. Pitihän Irenen joskus saada vähän virkistystä! Vasta Richmondin puistossa hän muisti lähteneensä ostamaan kenkiä, ja hän ihmetteli, että niin kehno ajatus oli voinut tulla hänen päähänsä.

III

Ne menneisyyden henget, jotka täyttävät vanhan miehen päivät, eivät olleet koskaan näyttäytyneet vanhalle Jolyonille niin harvoin kuin niinä seitsemänäkymmenenä tuntina, jotka kuluivat sunnuntaihin mennessä. Tulevaisuuden henki, jossa oli tuntemattoman viehätys, kosketti häntä huulillaan sen sijaan. Vanha Jolyon ei nyt ollut levoton eikä tehnyt kävelyitä puunrungolle, sillä Irene oli tulossa lounaalle. Aterioissa piilee omituinen tarkoituksenmukaisuus, se loitontaa epäilysten maailman, sillä aterioita vailla ei ihminen ole muuten kuin syistä, joita ei voi hallita. Hän pelasi monta verkkopallopeliä Hollyn kanssa syöttäen palloa tälle, joka nyt opetteli mailankäyttöä voidakseen loma-aikana pelata Jollyn kanssa. Sillä Holly ei ollut Forsyte, mutta Jolly oli — ja Forsytet aina pelaavat, kunnes ehtivät kahdeksankymmenenviiden ikään ja rauhoittuvat. Koira Balthasar tahtoi olla avuksi ja hyökkäsi pallon kimppuun aina, kun vain voi, ja palveluspoika juoksi, kunnes hänen kasvonsa olivat kuin syksyinen kuu. Ja koska aika lyheni, oli joka päivä pitempi ja kultaisempi kuin edellinen. Perjantai-iltana vanha Jolyon otti maksapillerin, kylki oli vähän kipeä, ja vaikka maksa ei ollutkaan sillä puolella, ei ole toista sen vertaista lääkettä. Jos joku olisi sanonut, että hän oli saanut uutta jännitystä elämäänsä ja että se jännitys ei tehnyt hänelle hyvää, olisi vastauksena ollut luja ja hieman epäluuloinen katse hänen syvistä, raudanharmaista silmistään, ikäänkuin hän olisi tahtonut sanoa: »Minä tiedän omat asiani parhaiten.» Hän oli aina tietänyt ja tietäisi vastakin.

Sunnuntai-aamuna, kun Holly oli mennyt kotiopettajattarensa kanssa kirkkoon, hän kävi katsomassa mansikkapenkkejä. Koira Balthasar seuranaan hän tutki mansikantaimia tarkoin ja onnistui löytämään ainakin kaksi tusinaa todella kypsiä marjoja. Kumartuminen ei tehnyt hänelle hyvää, ja hänen otsansa tuli hyvin painavaksi ja punaiseksi. Asetettuaan mansikat vadille ruokapöytään hän pesi kätensä ja hautoi otsaansa kölninvedellä. Siinä peilin edessä hänen mieleensä juolahti, että hän oli laihtunut. Mikä »elämänlanka» hän olikaan ollut nuorena! Oli kaunista olla hoikka — hän ei voinut sietää lihavaa miestä, mutta ehkä hänen poskensa nyt kuitenkin olivat liian kapeat! Irenen piti saapua puoli yhden junalla ja kävellä tietä, joka kulki Gagen talon ohi ja päätyi kauas viidakkoon. Ja katsottuaan Junen huoneeseen ja todettuaan, että kuuma vesi oli paikallaan, hän lähti kulkemaan Ireneä vastaan, hitaasti, sillä hänen sydämensä hakkasi. Ilma tuoksui suloiselta, leivot lauloivat, ja Epsomin katsomolava näkyi. Verraton päivä! Juuri tällaisena päivänä kuusi vuotta sitten Soames varmaan oli tuonut nuoren Bosinneyn katsomaan paikkaa, mihin heidän piti ruveta rakentamaan. Bosinney oli keksinyt talon oikean paikan — sen oli June usein sanonut hänelle. Näinä päivinä hän ajatteli paljon tuota nuorta miestä, ikäänkuin tämän henki todella olisi kummitellut hänen viimeisen työnsä lähettyvillä toivoen mahdollisesti näkevänsä — Irenen. Bosinney, ainoa mies, joka oli omistanut hänen sydämensä, ainoa, jolle hän oli hurmautuneena antanut koko itsensä! Tällä iällä ei tietenkään voinut kuvitella sellaisia asioita, mutta hän tunsi kuin omituista, epämääräistä kipua — se oli persoonattoman mustasukkaisuuden haamu — ja myöskin jotakin jalomielisempää, sääliä tuota niin varhain menetettyä rakkautta kohtaan. Kaikki ohi muutamassa poloisessa kuukaudessa! Niin, niin! Hän katseli kelloaan ennenkuin astui viidakkoon — vain neljännestä yli, kaksikymmentäviisi minuuttia odotusta! Ja sitten, kääntyessään polun kulmauksesta hän näki Irenen tarkalleen samassa paikassa, missä oli nähnyt hänet ensimmäisellä kerralla, istumassa puunrungolla, ja totesi, että Irenen oli täytynyt tulla aikaisemmalla junalla saadakseen istua täällä yksinään ainakin pari tuntia. Kaksi tuntia hänen seuraansa — menetettyinä! Mikä muisto saattoi tehdä tuon puunrungon niin rakkaaksi Irenelle? Vanhan Jolyonin kasvot ilmaisivat hänen ajatuksensa, sillä Irene sanoi heti:

»Suo anteeksi, Jolyon setä, täällä minä ensi kerran sain tietää.»

»Niin, niin, siinä se on käytettävänäsi milloin vain tahdot. Sinä näytät vähän lontoolaiselta, annat liian paljon soittotunteja.»

Häntä suretti ajatus, että Irenen piti antaa tunteja. Tunteja tuollaisille nuorille tytöille, jotka takoivat skaaloja paksuilla sormillaan!

»Missä annat tunteja?» kysyi hän.

»Ne ovat enimmäkseen juutalaisperheitä, onneksi.»

Vanha Jolyon tuijotti. Kaikkien Forsytein mielestä juutalaiset tuntuvat omituisilta ja epäilyttäviltä.

»He rakastavat musiikkia ja ovat hyvin ystävällisiä.»

»Mahtavat ollakin, kautta kunniani!» Hän tarttui Irenen käsivarteen — kylki oli aina vähän kipeä ylämäkeen kuljettaessa — ja sanoi:

»Oletko koskaan nähnyt noitten voikukkain veroisia? Ne puhkesivat aivan tuollaisiksi yhtenä yönä.»

Irenen katse näytti tosiaankin kiitävän yli niittyjen niinkuin mehiläinen, joka etsii hunajaa. »Tahdoin, että saisit nähdä ne — en antanut heidän päästää lehmiä tänne vielä.» Sitten hän muisti, että Irene oli tullut puhumaan Bosinneysta, ja viittasi kellotorniin tallirakennuksen katolla.

»Tuota hän kai ei olisi antanut minun panna siihen — hänellä ei ollut mitään ajan tajua, jos oikein muistan.»

Mutta Irene painautui hänen käsivarteensa ja puhuikin kukista, ja hän tiesi sen tapahtuvan siksi, ettei hän luulisi Irenen tulleen kuolleen rakastettunsa vuoksi.

»Paras kukkanen, jonka voin näyttää sinulle, on pieni kultamuruni. Hän tulee kohta kotiin kirkosta. Hänessä on jotakin, joka muistuttaa vähän sinua», eikä hänestä tuntunut ollenkaan omituiselta, että hän asetti sanansa niin, eikä: »Sinussa on jotakin, joka muistuttaa vähän häntä.» Ah! Ja siinä tyttö olikin!

Holly, kintereillään vanheneva ranskalainen kotiopettajatar, jonka ruuansulatus oli tärveltynyt kaksikymmentäkaksi vuotta sitten Strassburgin piirityksessä, syöksyi heitä kohti tammen alta. Tyttönen pysähtyi noin kahdentoista jalan päähän taputtaakseen Balthasaria, ikäänkuin hänellä muka ei olisi ollut mielessä mitään muuta. Vanha Jolyon, joka tiesi asian paremmin, sanoi:

»Kas niin, kultaseni, tässä on harmaapukuinen nainen, jonka lupasin sinulle.»

Holly nousi ja katsoi heihin. Vanha Jolyon katseli noita kahta veitikka silmissä, Ireneä, joka hymyili, ja Hollya, joka aloitti vakavan kysyvänä, siirtyi sitten ujoon hymyyn hänkin ja sitten johonkin syvempään. Tuolla lapsella oli kauneudentajua — hän tiesi, mistä oli kysymys. Vanha Jolyon iloitsi suudelmasta, jonka he vaihtoivat.

»Rouva Heron, Mam'zelle Beauce. No, Mam'zelle, oliko saarna hyvä?»

Sillä nyt, kun hänellä ei enää ollut paljon aikaa edessä, keskittyi hänen jäljelläoleva kirkollinen harrastuksensa siihen ainoaan osaan jumalanpalvelusta, joka on yhteydessä tämän maailman kanssa. Mam'zelle Beauce ojensi hämähäkkimäisen käden, joka oli verhottu mustaan kiiltohansikkaaseen — hän oli ollut parhaissa perheissä — ja nuo melkein surulliset silmät hänen laihoissa, kellahtavissa kasvoissaan näyttivät kysyvän: »Oletteko hyvinkasvatettu?» Kun Holly tai Jolly tekivät jotakin, joka ei ollut hänelle mieleen — mikä ei ollut niinkään tavatonta — hänellä oli tapana sanoa: »Pikku Tayleurit eivät koskaan tehneet noin — he olivat niin hyvinkasvatettuja pienokaisia.» Joliy vihasi pikku Tayleurejä, ja Holly ihmetteli kauheasti, mistä johtui, että hän oli niin kovin paljon huonompi kuin he. »Laiha laatuunkäyvä pieni sielu», ajatteli vanha Jolyon hänestä — Mam'zelle Beaucesta.

Lounas oli onnistunut ateria, sienet, jotka hän itse oli poiminut herkkusienilavasta, valikoidut mansikat ja toinen pullo Steinberg-viiniä aiheuttivat hänessä eräänlaista aromaattista henkevyyttä ja vakaumuksen, että hän huomenna saisi potea rohtumaa. Lounaan jälkeen he istuivat tammen alla juoden turkkilaista kahvia. Ei ollut mikään surun aihe hänelle, kun Mam'zelle Beauce vetäytyi kirjoittamaan sunnuntaikirjettä sisarelleen, jonka sulhanen oli aikoinaan joutunut hengenvaaraan nielaistessaan neulan — tapaus, joka päivittäin kerrottiin varoitukseksi lapsille, että he söisivät hitaasti ja sulattaisivat ruokansa. Penkin juurella vaunupeitteellä Holly ja koira Balthasar härnäilivät ja rakastivat toisiaan, ja varjossa istui vanha Jolyon jalat ristissä, polttaen nautiskelevasti sikaariaan ja katsellen keinussa istuvaan Ireneen. Valoisa, epämääräisesti keinuva harmaapukuinen olento, auringonläikkiä siellä täällä, huulet hiukan raolla, silmät tummat ja pehmeät vähän painuneiden luomien alla. Hän näytti tyytyväiseltä — varmaankin hänelle teki hyvää tulla katsomaan vanhaa Jolyonia! Iän itsekkyys ei ollut iskenyt Jolyoniin, sillä hän saattoi vielä nauttia toisten ilosta ja todeta, että se, mitä hän tarvitsi, ei sentään merkinnyt aivan kaikkea, vaikka se olikin paljon.

»Täällä on kovin hiljaista», sanoi hän, »älä tule, jos se sinusta on ikävää. Mutta on ilo nähdä sinut. Pikku kultani kasvot ovat ainoat, jotka tuottavat minulle iloa sinun kasvojasi lukuunottamatta.»

Irenen hymyilystä hän ymmärsi, että tämä kyllä vielä osasi pitää arvonannosta, ja se rauhoitti häntä. »Se ei ole tyhjää puhetta», sanoi hän. »En koskaan ole sanonut naiselle, että ihailen häntä, jollen todella sitä tee. Enkä tosiaankaan tiedä, koska olisin sanonut jollekin naiselle, että ihailen häntä, paitsi vaimolleni vanhoina aikoina, ja vaimot ovat lystikkäitä.» Hän vaikeni ja jatkoi sitten äkisti:

»Hän odotti, että olisin sanonut sen useammin kuin tunsin tarvetta, ja siinä sitä oltiin.» Hänen kasvonsa näyttivät salaperäisen levottomilta ja peläten sanoneensa jotakin tuskallista hän kiirehti jatkamaan:

»Kun pikku kultani menee naimisiin, toivon, että hän löytää jonkun, joka ymmärtää naisten tunteita. Minä en ole näkemässä sitä, mutta avioliitossa on paljon nurinkurista. En soisi hänen taittavan niskaansa siihen.» Ja huomaten tehneensä pahan huonommaksi hän jatkoi: »Tuo koira sitten vain raappii.»

Seurasi hiljaisuus. Mitä ajatteli hän, tuo kaunis olento, jonka elämä oli pilalla, joka oli menettänyt rakkautensa ja kuitenkin oli luotu rakkautta varten? Jonakin päivänä, kun vanha Jolyon jo olisi poissa, hän ehkä löytäisi toisen kumppanin — ei niin haihattelevaa kuin tuo nuori mies, joka oli mennyt raitiovaunun alle. Ah, mutta hänellähän oli mies!

»Häiritseekö Soames sinua koskaan?» kysyi hän.

Irene pudisti päätään. Hänen kasvonsa olivat äkkiä sulkeutuneet. Sillä kaiken pehmeyden ohella hänessä oli jotakin leppymätöntä. Ja väläys sukupuolisten vastenmielisyyksien heltymättömään luonteeseen avautui eräille aivoille, jotka kuuluivat Victoria-kuningattaren varhaisaikojen sivistykseen — paljon vanhempaan kuin tämä, minkä keskellä hän vietti vanhuutensa — eivätkä koskaan olleet ajatelleet niin primitiivisiä asioita.

»Sepä hyvä», sanoi hän. »Tänä päivänä voit nähdä Epsomin katsomolavan.
Menemmekö katsomaan?»

Vanha Jolyon johdatti häntä läpi kukka- ja hedelmätarhan, jonka korkeata ulkomuuria vastaan persikkapuut ja nektariinit paistattivat päivää, läpi tallien, viiniansarin, herkkusienihuoneen, ruusutarhan, huvihuoneen — vieläpä vei hänet keittiökasvitarhaan katsomaan pieniä vihreitä papuja, joita Holly mielellään kaiveli palkojen sisästä sormellaan ja ahmi suuhunsa ruskealta pikku kämmeneltään. Monta viehättävää seikkaa hän näytti Irenelle sillä välin, kun Holly ja koira Balthasar hyppelivät ympärillä tai tulivat heidän luokseen huomiota pyytäen. Tämä oli onnellisimpia iltapäiviä, mitä hän milloinkaan oli viettänyt, mutta se väsytti häntä, ja hän oli iloinen saadessaan istahtaa musiikkisaliin ja antaa Irenen tarjota teetä. Eräs Hollyn pieni ystävä oli tullut sisään — kaunis tyttönen, jolla oli tukka lyhyt kuin pojalla. Ja nuo kaksi leikittelivät kauempana, portaitten alla, portaissa ja ylhäällä parvekkeella. Vanha Jolyon pyysi Chopiniä. Irene soitti etyydejä, valsseja, masurkoita, kunnes molemmat lapset hiipivät lähelle ja seisoivat pianon vieressä — tumma ja kultainen pää kumartuneina eteenpäin, kuunnellen. Vanha Jolyon katseli.

»Tanssikaapa nyt, te molemmat!»

He alkoivat ujosti ja väärin. He hyppivät ja kaartelivat tosissaan, ei erittäin taitavasti, ja kulkivat edestakaisin hänen tuolinsa ohi valssin pyörteissä. Hän katseli heitä ja soittajan kasvoja, jotka olivat hymyillen kääntyneet pieniin tanssijoihin, ja ajatteli: »Sievempää kuvaa en ole nähnyt pitkiin aikoihin.» Sitten eräs ääni sanoi:

»Hollee! Mais enfin, — qu'est-ce que ta fais la — danser, le dimanche!
Viens, donc!»

Mutta lapset tulivat lähelle vanhaa Jolyonia tietäen, että hän pelastaisi heidät, ja katsoivat kasvoihin, jotka olivat ilmeisesti »voitetut».

»Mitä parempi päivä, sitä parempi teko, Mam'zelle. Se on kokonaan minun syytäni. Tulkaa tänne, tipuset, niin saatte teetä!»

Ja kun he olivat menneet, seuranaan koira Balthasar, joka otti osaa joka ateriaan, hän katsoi Ireneen silmät tuikkien ja sanoi:

»Niin, siinä sitä ollaan! Eivätkö he ole suloisia? Onko sinulla tuollaisia pienokaisia oppilaittesi joukossa?»

»On, kolme — kaksi hyvin kultaista.»

»Kauniitako?»

»Ihastuttavia.»

Vanha Jolyon huokasi, hänellä oli kyllästymätön rakkaus hyvin nuoria kohtaan. »Minun pikku kultamuruni rakastaa soittoa», sanoi hän, »hänestä tulee soittaja aikanaan. Ehkä tahtoisit lausua minulle mielipiteesi hänen soitostaan?»

»Tahdon tietenkin.»

»Etkö tahtoisi —», hän tukahdutti sanat, »ruveta antamaan hänelle tunteja.» Ajatus, että Irene antoi tunteja, oli hänelle epämieluinen, mutta se kuitenkin merkitsi säännöllistä kohtaamista. Irene nousi pianon äärestä ja tuli hänen tuolinsa luo.

»Tekisin sen kernaasti, hyvin kernaasti, mutta esteenä on — June. Koska he tulevat takaisin?»

Vanha Jolyon rypisti kulmiaan. »Ei ennen kuin ensi kuun puolivälissä.
Mitä se tekee?»

»Sinä sanoit, että June on antanut minulle anteeksi, mutta hän ei voisi koskaan unohtaa, Jolyon setä.»

Unohtaa! Junen täytyi unohtaa, jos isoisä tahtoi.

Mutta Irene pudisti päätään ikäänkuin vastaukseksi. »Tiedät, että hän ei voisi, ei ihminen unohda.»

Aina tuo viheliäinen menneisyys! Ja hän sanoi hieman harmistuneen päättäväisenä:

»No hyvä, saamme nähdä.»

Hän puhui Irenelle vielä tunnin ajan tai kauemmin, lapsista ja sadoista pikku asioista, kunnes vaunut tulivat hakemaan tätä kotiin. Ja Irenen mentyä hän palasi takaisin tuoliinsa ja istui sivellen kasvojaan ja leukaansa ja haaveillen kuluneesta päivästä.

Illalla päivällisen jälkeen hän meni työhuoneeseensa ja otti arkin paperia. Hän istui muutaman minuutin kirjoittamatta, nousi sitten ja seisoi tuon mestariteoksen »Hollantilaisia kalastajaveneitä auringonlaskussa» alla. Hän ei ajatellut tuota taulua, vaan elämäänsä. Hän aikoi jättää Irenelle jotakin testamentissaan, mikään muu ei olisi siinä määrin voinut panna liikkeelle ajatuksen ja muistin hiljaisia syvyyksiä. Hän aikoi jättää Irenelle osan omaisuuttaan, pyrkimyksiään, tekojaan, ominaisuuksiaan, työtään, aikoi jättää myös osan kaikkea sitä, minkä hän oli elämässä menettänyt terveen ja kiinteän rikastumistahtonsa vuoksi. Ah! Mitä hän oli menettänyt? »Hollantilaiset kalastajaveneet» antoivat laimean vastauksen. Hän meni ranskalaisen ikkunan eteen, veti verhon syrjään ja avasi sen. Tuuli oli herännyt, ja viimevuotinen tammenlehti, joka jollakin tavoin oli osannut välttää puutarhurin luutaa, ajelehti hiljaa rapisten kivipengermällä hämärässä. Tuota ääntä lukuunottamatta oli hyvin hiljaista. Hän saattoi tuntea hetki sitten kasteltujen heliotrooppien tuoksua. Yölepakko lensi ohi. Lintu antoi viimeisen liverryksensä kuulua. Ja suoraan tammen yläpuolella loisti ensimmäinen tähti. Faust, oopperassa, oli antanut sielunsa muutamasta raikkaasta nuoruuden vuodesta. Sairaalloinen ajatus! Mikään sellainen kauppa ei ollut mahdollinen, siinä oli todellinen, murhenäytelmä. Ei mitään keinoa nuortua uudelleen rakkautta ja elämää ja kaikkea varten. Ei mitään muuta jäljellä kuin nauttia kauneudesta etäältä niin kauan kuin voi ja jättää sille jotakin testamentissaan. Mutta kuinka paljon? Ja ikäänkuin hän ei olisi voinut tehdä tuota laskelmaa ulkona maaseudun yön lempeässä vapaudessa, hän kääntyi taas sisään ja meni takan eteen. Siinä olivat hänen mielipronssinsa — Kleopatra kyykäärme rinnallaan, Sokrates, vinttikoira leikkimässä pentunsa kanssa, voimakas mies ajamassa hevosia. »Ne kestävät!» ajatteli hän, ja hänen sydäntään kivisti. Niillä oli tuhannen vuoden elämä edessään!

»Kuinka paljon? Niin, joka tapauksessa sen verran, että hänen ei tarvitsisi vanhentua ennen aikaansa, että rypyt pysyisivät poissa hänen kasvoiltaan mahdollisimman kauan, että harmaa ei pääsisi pilaamaan tuota välkkyvää tukkaa. Hän itse saattoi elää vielä viisi vuotta. Irene olisi silloin yli kolmenkymmenen. »Kuinka paljon?» Hänessä ei ollut vanhan Jolyonin verta pisaraakaan. Uskollisena sille suunnalle, mikä oli ollut määräävänä hänen elämässään neljänkymmenen vuoden ajan ja kauemmin, aina siitä saakka, kun hän oli mennyt naimisiin ja perustanut tuon mystillisen laitoksen, perheen, hän sai varoittavan ajatuksen — ei hänen vertaan, vailla oikeuksia mihinkään! Tämä aikomus oli siis pelkkää ylellisyyttä. Oikku, vanhan miehen päähänpiston helliminen, noita tekoja, joihin erehdytään vanhuuden höperyydessä. Hänen todellinen tulevaisuutensa ruumistui noissa, jotka olivat hänen vertaan ja joissa hän saisi elää vielä mentyään. Hän kääntyi pois pronssiveistoksista ja seisoi katsellen vanhaa nahkanojatuolia, jossa hän oli istunut ja polttanut niin monta sataa sikaaria. Ja äkkiä oli kuin hän olisi nähnyt Irenen istuvan siinä harmaassa puvussaan, tuoksuvana, pehmeänä, tummasilmäisenä, viehättävänä, katsellen häneen. Mitä! Irene tietysti ei tosissaan välittänyt hänestä vähääkään, ainoa, josta hän välitti, oli tuo kuollut rakastaja. Mutta hän oli täällä, tahtoi tai ei, tuottaen isännälleen iloa kauneudellaan ja sulollaan. Ei kenelläkään ollut oikeutta tyrkyttää toiselle vanhan miehen seuraa, ei oikeutta pyytää häntä soittamaan ja istumaan katseltavana — ilman mitään palkkaa! Ilosta sai maksaa tässä maailmassa. »Kuinka paljon?» Loppujen lopulta varoja oli paljon, hänen poikansa ja kolme lapsen lastaan eivät kaipaisi tuota pikku ropoa. Hän oli tehnyt omaisuutensa itse, melkein joka pennin, hän saattoi sijoittaa sen mihin tahtoi, suoda itselleen tämän pienen ilon. Hän meni takaisin kirjoituspöydän ääreen. »Minä teen sen», ajatteli hän, »ajatelkoot sitten mitä tahtovat. Minä teen.» Ja hän istahti.

»Kuinka paljon?» Kymmenen tuhatta — kaksikymmentä tuhatta — kuinka paljon? Jospa hän vain rahallaan voisi ostaa yhdenkään vuoden, yhdenkään kuukauden nuoruutta! Ja tämän ajatuksen säikähdyttämänä hän kirjoitti nopeasti:

»Paras Herring! — Tehkää testamenttiini tämä lisäys: Veljentyttärelleni Irene Forsytelle, omaa sukua Heron, mitä nimeä hän nyt käyttää, jätän viisitoista tuhatta puntaa vapaana perintöverosta.

Teidän

Jolyon Forsyte.»

Suljettuaan kotelon ja liimattuaan postimerkin hän meni takaisin ikkunan ääreen ja veti syvään henkeä. Oli pimeä, mutta monta tähteä näkyi nyt.

IV

Hän heräsi puoli kolmelta, hetkenä, joka hänen pitkän kokemuksensa mukaan peloittavassa määrin kiihdyttää kaikkia hankaloita ajatuksia. Kokemus oli niinikään opettanut hänelle, että uusi herääminen säädylliseen aikaan kahdeksalta osoitti tuollaisen säikähdyksen mielettömyyden. Tänä erikoisena aamuna sai äkillistä painavuutta ajatus, että jos hän sattuisi sairastumaan, ei hän saisi nähdä Ireneä. Tästä oli vain lyhyt askel sen seikan toteamiseen, että seurustelu päättyisi myöskin, kun hänen poikansa ja June palaavat Espanjasta. Kuinka hän voisi puolustaa haluansa saada seurustella sen naisen kanssa, joka oli varastanut — varhainen aamu ei puhu peitetyin sanoin — Junelta sulhasen? Tuo rakastettu oli kuollut, mutta June oli itsepintainen pieni olento, lämminsydäminen, mutta luja kuin puu eikä — se oli ihan totta — niitä, jotka unohtavat! Ensi kuun puolivälissä he olisivat kotona. Hänellä oli enää viisi viikkoa aikaa nauttia tuosta uudesta harrastuksesta, joka oli tullut hänen jäljelläolevaan elämäänsä. Pimeys osoitti mielettömän kirkkaasti hänen tunteensa luonteen. Kauneuden ihailua — kiihkeätä halua nähdä sitä, mikä tuotti iloa hänen silmilleen. Järjetöntä, hänen iällään! Ja kuitenkin — mitä muuta syytä oli hänellä pyytää Junea kertaamaan niin kipeitä muistoja, ja kuinka hän voisi estää poikaansa ja poikansa vaimoa pitämästä isäukkoa hyvin kummallisena? Hänen olisi pakko tehdä salamatkoja Lontooseen, ja se olisi väsyttävää, sitäpaitsi pieninkin pahoinvointi estäisi hänet siitä. Hän makasi avoimin silmin, ja hänen leukansa pani vastalauseen tuohon tulevaisuudenkuvaan, kun taas sydän takoi äänekkäästi ja väliin tuntui vallan lakkaavan lyömästä. Hän oli nähnyt aamunkoiton valaisevan ikkunanrakoja, kuullut lintujen livertävän ja laulavan ja kukkojen kiekuvan, ennenkuin hän taas pääsi uneen, mistä aikanaan heräsi väsyneenä, mutta terveenä. Viisi viikkoa, ennenkuin tarvitsi ruveta hätäilemään, sehän oli hänen iällään iäisyys! Mutta tuona aikaisena aamuna oli kuitenkin jäljellä jotakin merkkiä yön kauhuista — ne olivat hienosti kiihdyttäneet hänen tahtoaan, hänen, joka aina oli tottunut kulkemaan omia teitään. Hän aikoi tavata Ireneä niin usein kuin halusi! Miksi hän ei lähtisi kaupunkiin ja tekisi tuota lisäystä testamenttiin asianajajansa luona sen sijaan, että kirjoittaisi siitä? Irene ehkä haluaisi tulla oopperaan! Mutta hän lähtisi junalla, hän ei tahtonut, että tuo paksu Beacon saisi virnistellä hänen selkänsä takana. Palvelijat olivat sellaisia hupsuja, ja luultavasti heillä oli tiedossaan koko tuo vanha asia Irenestä ja nuoresta Bosinneysta — palvelijat tietävät kaiken ja arvaavat lopun. Hän kirjoitti Irenelle sinä aamuna:

»Paras Irene! — Minun pitää huomenna käydä kaupungissa. Jos sinua haluttaisi lähteä oopperaan, tule syömään hiljainen päivällinen kanssani…»

Mutta missä? Siitä oli kymmeniä vuosia, kun hän viimeksi oli syönyt päivällistä Lontoossa muualla kuin klubillaan tai yksityistaloissa. Ahaa — tuo uudenaikainen paikka Covent Gardenin lähellä…

»Kirjoita minulle rivi huomenna Piedmont Hotelliin ja ilmoita, saanko odottaa sinua siellä seitsemältä.

Parhain terveisin

Jolyon Forsyte.»

Irene ymmärtäisi, että setä vain tahtoi tuottaa hänelle hiukkasen iloa, sillä ajatus, että tämä arvaisi hänen kiihkeän halunsa nähdä häntä, oli vaistomaisesti vastenmielinen. Ei ollut luultavaa, että noin vanha mies saisi hänen tavallaan pyrkiä näkemään kauneutta, varsinkaan naisessa.

Seuraavan päivän matka, niin lyhyt kuin se olikin, ja käynti lakimiehen luona väsyttivät häntä. Oli kuumakin, ja pukeuduttuaan päivällistä varten hän paneutui makuuhuoneensa sohvalle levätäkseen vähän. Hänellä oli varmaan ollut jonkinlainen pyörtymiskohtaus, sillä hän tuli tajuihinsa tuntien olonsa hyvin kummalliseksi, ja hän nousi vähän vaivoin soittamaan kelloa. Mitä, yli seitsemän jo! Ja tässä hän oli, ja Irene odotti. Mutta äkkiä himmentyi silmissä taas, ja hänen piti palata sohvalle. Hän kuuli tytön äänen sanovan:

»Soittiko herra?»

»Soitin, tulkaa tänne», hän kuuli sanovansa selvästi, vaikka silmien edessä olikin pilvi. »Minä en voi hyvin, tarvitsisin hajusuoloja.»

»Minä tuon, herra.» Tytön ääni kuului pelästyneeltä.

Vanha Jolyon teki ponnistuksen.

»Älkää menkö. Viekää nämä terveiset veljentyttärelleni — naiselle, joka istuu hallissa — harmaapukuiselle naiselle. Sanokaa, että herra Forsyte ei voi hyvin — kuumuus. Hän on kovin pahoillaan, ja jollei hän tule heti alas, ei häntä pidä odottaa päivälliselle.»

Kun tyttö oli mennyt, ajatteli hän heikosti: »Miksi sanoin harmaapukuinen nainen — hänellähän voi olla yllään mitä vain! Hajusuoloja!» Hän ei pyörtynyt uudelleen, mutta hän ei ollut tajuissaan, kun Irene tuli seisomaan hänen viereensä pitäen hajusuolapulloa hänen nenällään ja pöyhien tyynyjä hänen päänsä alla. Hän kuuli Irenen sanovan levottomana: »Rakas Jolyon setä, mitä tämä on?» tunsi himmeästi hänen huuliensa pehmeän kosketuksen kädellään, veti sitten syvän siemauksen hajusuoloja henkeensä, sai niistä voimaa äkkiä ja aivasti.

»Hah!» sanoi hän. »Ei se mitään ole. Kuinka pääsit tänne? Mene ruokasaliin syömään päivällistä — piletit ovat pukeutumispöydällä. Olen selvä minuutissa.»

Hän tunsi Irenen viileän käden otsallaan, tunsi orvokin tuoksua ja jäi istumaan, mielessä epämääräinen nautinto ja päätös voida hyvin.

»Mitä! Sinä olet harmaassa puvussa!» sanoi hän. »Auta minua vähän.»
Päästyään jaloilleen hän ravisteli itseään.

»Mitä asiaa minulla oli ruveta tuolla tavoin pyörtyilemään!» Ja hän liikkui hyvin hitaasti peiliä kohti. Mikä haamumainen mies! Irenen ääni hänen takanaan kuiskasi:

»Älä tule alas nyt, setä, sinun pitää levätä.»

»Kaikkea vielä! Lasi samppanjaa panee minut pian ennalleni. En tahdo, että menetät oopperailtasi.»

Mutta matka käytävää pitkin oli vaivalloinen. Merkillisiä mattoja niillä, oli näissä uudenaikaisissa paikoissa, niin paksuja, että niihin kompastui joka askelella! Hississä hän huomasi, kuinka huolestuneelta Irene näytti, ja sanoi yrittäen iskeä silmää:

»Olenpa minä kaunis isäntä!»

Kun hissi pysähtyi, täytyi hänen pitää kiinni istuimesta että se ei luistaisi hänen altaan, mutta liemiruuan ja samppanjan jälkeen hän tunsi olonsa paljon paremmaksi ja alkoi iloita sairaudesta, joka sai Irenen käytöksen häntä kohtaan niin huolehtivaksi.

»Olisin mielelläni ottanut sinut tyttäreksi», sanoi hän äkkiä ja jatkoi, tarkaten hänen silmiensä hymyä:

»Et sinä saa kulkea tuon menneisyyden lumoissa koko elämääsi — siihen sinulla on yllin kyllin aikaa minun iässäni. Tuo on kaunis puku — pidän kuosista.»

»Olen ommellut sen itse.»

Ah! Nainen, joka osasi ommella itselleen kauniin puvun, ei ollut menettänyt elämänhaluaan.

»Tee heinää niin kauan kuin aurinko paistaa», sanoi hän, »ja juo tämä. Tahtoisin nähdä vähän väriä poskillasi. Emme saa tuhlata elämää, se ei kelpaa. Tänä iltana on uusi Margareta, toivottavasti hän ei ole liian lihava. Ja Mefisto — en voi kuvitella kauheampaa kuin lihava mies, joka näyttelee paholaista.»

Mutta he eivät sittenkään menneet oopperaan, sillä päivällispöydästä noustessa hänen silmiään taas alkoi hämärtää, ja Irene itsepintaisesti tahtoi, että hän pysyisi hiljaa ja menisi aikaisin nukkumaan. Erottuaan hänestä hotellin ovella ja maksettuaan ajurille, jonka piti viedä hänet Chelseahin, vanha Jolyon istahti hetkeksi iloitsemaan hänen sanoistaan: »Sinä olet niin kultainen minulle, setä Jolyon.» Mitä, kukapa ei olisi! Hän olisi tahtonut viipyä vielä päivän ja viedä Irenen mukanaan Eläintarhaan, mutta tämän mielestä olisi kai kuolettavan väsyttävää juosta hänen kanssaan kaksi päivää peräkkäin. Ei, hänen piti odottaa ensi sunnuntaihin, Irene oli luvannut tulla silloin. He sopisivat silloin noista Hollyn tunneista, joskin vain kuukaudeksi. Se olisi jotakin. Pikku Mam'zelle Beauce ei pitäisi siitä, mutta hänen oli suostuttava. Ja taittaen vanhan oopperahattunsa kokoon rintaansa vastaan hän haki hissin.

Hän ajoi Waterloon asemalle seuraavana aamuna, vaikka hänellä olikin suuri halu sanoa: »Ajakaa Chelseahin.» Mutta hänellä oli liian vahva aisti ymmärtämään suhteita. Sitäpaitsi hän vielä tunsi olonsa hataraksi eikä uskaltanut panna itseään alttiiksi toiselle samanlaiselle häiriölle kuin tuo eilinen oli ollut, kaukana kotoa. Holly myöskin odotti häntä ja sitä, mitä hänellä oli matkalaukussaan tyttöstä varten. Eipä siltä, että hänen pikku kullassaan olisi mitään etuilevaa rakkautta — hän oli oikea hellyyden perikuva. Sitten katkeran kyynillisenä kuten vanhat ainakin, hän rupesi ajattelemaan, eikö se vain ollutkin etuilevaa rakkautta, joka sai Irenen suostumaan hänen seuraansa. Ei, ei Irenekään ollut sitä lajia. Hänellä nyt ainakaan ei ollut käsitystä siitä, kuinka leivälle levitetään voita, ei mitään omistamisen vaistoa, poloisella! Sitäpaitsi ei vanha Jolyon ollut hiiskunut sanaakaan tuosta testamentin lisäyksestä eikä aikonut hiiskuakaan — toistaiseksi riitti pelkkä ilo asiasta.

Viktoria-vaunuissa, jotka olivat häntä vastassa asemalla, Holly pidätteli koira Balthasaria, ja heidän hyväilynsä tekivät kotimatkasta riemukulun. Koko loppuosan tuota kaunista, kuumaa päivää ja suurimman osan seuraavaa hän oli tyytyväinen ja rauhallinen lepäillen siimeksessä, pitkän, viipyvän päivänpaisteen valaessa kultaa kentille ja kukkasille. Mutta torstai-iltana yksinäisellä päivällisellään hän alkoi laskea tunteja — kuusikymmentä viisi tuntia siihen, kun hän saisi lähteä Ireneä vastaan pieneen viidakkoon ja kulkea kenttien poikki hänen rinnallaan. Hän oli aikonut kääntyä lääkärin puoleen pyörtymiskohtauksensa vuoksi, mutta tuo mies varmasti vaatisi häntä pysymään hiljaa, välttämään kiihtymystä ja kaikkea tuollaista, ja hän ei aikonut antaa kytkeä jalkaansa, ei tahtonut kuulla puhuttavan sairaudesta — jos se nyt oli sairautta, ei sietänyt kuulla tuollaista tähän aikaan elämästään, nyt kun tuo uusi jännitys oli tullut. Ja hän varoi tarkoin mainitsemasta heikkouttaan kirjeissä pojalleen. Siitä olisi vain seurauksena, että he tulisivat lennossa kotiin! Missä määrin tämä vaiteliaisuus johtui hänen halustaan ottaa huomioon heidän iloaan, missä määrin hänen omaansa, sitä hän ei pysähtynyt miettimään.

Tuona iltana työhuoneessaan hän oli juuri lopettanut sikaarinsa ja uinaili tuolissaan, kun hän kuuli puvun kahinaa ja oli tietoinen orvokin tuoksusta. Hän avasi silmänsä ja näki Irenen harmaassa puvussaan seisovan takan ääressä ojentaen käsivarsiaan. Omituisinta oli, että vaikka noissa käsivarsissa ei näyttänyt olevan mitään, ne kuitenkin olivat kiertyneet aivan kuin jonkun kaulan ympäri, ja Irenen oma kaula taipui taaksepäin, huulet olivat avoimet ja silmät ummessa. Hän katosi paikalla, ja siinä oli takkahylly ja vanhan Jolyonin pronssit. Mutta nuo pronssit ja tuo takkahylly eivät olleet siinä silloin, kun Irene oli, takka vain ja seinä! Vanha Jolyon nousi järkytettynä ja levottomana. »Minun pitää ottaa lääkettä», ajatteli hän, »minä en voi olla terve.» Hänen sydämensä löi liian nopeasti, hänellä oli ahdistava tunne rinnassaan, ja hän meni ikkunaan avaten sen, jotta saisi ilmaa. Koira haukkui jossakin kaukana, jokin noita Gagen talon koiria varmaan, viidakon tuolta puolen. Kaunis, hiljainen ilta, mutta pimeä. »Minä nukahdin», arveli hän, »siinä kaikki. Ja kuitenkin voisin vannoa, että silmäni olivat auki!» Huokauksentapainen ääni tuntui vastaavan.

»Mitä se on?» kysyi hän terävästi. »Kuka siellä?»

Hän pani käden rinnalleen tyynnyttääkseen takovaa sydäntään ja astui terrassille. Jotakin pehmeätä vilahti hänen ohitseen pimeässä. »Huis!» Se oli tuo suuri harmaa kissa. »Nuori Bosinney oli kuin suuri kissa», ajatteli hän. »Hän se oli, jota Irene tuolla — jota Irene — Bosinney omistaa hänet vieläkin.» Hän käveli terassin reunalle ja katsoi alas pimeyteen; hän saattoi nipin napin nähdä päivänkukkien vaaleuden niittämättömällä ruoholla. Täällä tänään ja huomenna poissa! Ja tuolta nousi kuu, joka näki kaiken, nuoren ja vanhan, elävän ja kuolleen, eikä välittänyt vähääkään! Hänen oma vuoronsa pian. Yhdestä päivästä nuoruutta hän olisi antanut kaiken, mikä oli jäljellä! Ja hän kääntyi takaisin taloa kohti. Hän saattoi nähdä lasten makuuhuoneen ikkunat tuolla ylhäällä. Hänen pikku kultamurunsa kai nukkui. »Toivottavasti tuo koira ei herätä häntä!» ajatteli vanha Jolyon. »Mikä se on, joka saa meidät rakastamaan ja saa meidät kuolemaan? Minun pitää mennä levolle.»

Ja hän palasi sisään terassin kivien poikki, jotka näyttivät harmailta kuutamossa.

V

Kuinka tulisi vanhan miehen viettää päivänsä, jollei uneksien hyvinvietetystä entisyydestään? Siinä ei ainakaan ole mitään kiihdyttävää lämpöä, kalpeata talviaurinkoa vain. Kehys kestää muiston dynamojen hiljaisen tahdin. Nykyisyyteen hänen pitäisi suhtautua epäluuloisesti, tulevaisuutta kaihtaa. Paksun verhon takaa hän saisi katsella varpailleen hiipivää auringonpaistetta. Jos kesän aurinko paistaa, on parempi, että hän ei mene ulos erehtyen luulemaan sitä intiaanikesän auringoksi! Silloin hän kenties kykenee rappeutumaan pehmeästi, hitaasti, huomaamatta, kunnes kärsimätön Luonto iskee hänen henkitorveensa ja hän huohottaa viime hengenvetonsa jonakin aikaisena aamuna, ennenkuin maailma on tuuletettu, ja hänen hautakiveensä kirjoitetaan: »Vuosien täyttyessä!» Totisesti! Jos Forsyte pitää periaatteensa moitteettomassa järjestyksessä, voi hän elää kauan ollessaan jo kuollut.

Vanha Jolyon oli tietoinen tästä kaikesta, ja kuitenkin oli hänessä jotakin, mikä voitti forsytelaisuuden. Sillä kirjoitettu on, että Forsyte ei saa rakastaa kauneutta enemmän kuin järkeä eikä omaa tahtoaan enemmän kuin omaa terveyttään, ja jokin takoi hänessä näinä päivinä, mikä joka sykkeellä jäyti ohenevaa kehystä. Hänen tarkkanäköisyytensä tiesi tämän, mutta tiesi myöskin, että hän ei voinut keskeyttää tuota takomista eikä olisi tahtonutkaan, jos olisi voinut. Ja kuitenkin, jos joku olisi sanonut hänelle, että hän eli pääomallaan, olisi hän vain tuijottanut puhujan noloksi. Ei, ei, ihminen ei elä pääomallaan, siitä ei ollut kysymys. Menneisyyden tunnussanat ovat aina yhtä todellisia kuin nykyhetken vaatimukset. Ja hän, jolle pääomallaan eläminen aina oli ollut pannaan julistettua, ei olisi voinut sietää, että niin karkeata lausetta olisi sovellettu hänen omaan tapaukseensa. Ilo on terveellistä, kauneus hyvää nähdä, nuorten nuoruudessa voi elää uudelleen — mitä ihmettä hän sitten muuta tekisi?

Hän jakoi nyt aikansa järjestelmällisesti, niinkuin hänen tapanaan oli ollut kautta elämän. Tiistaisin hän matkusti junalla kaupunkiin, Irene tuli ja söi päivällistä hänen kanssaan, ja he viettivät illan oopperassa. Torstaisin hän ajoi kaupunkiin, pani lihavan kuskinsa ja hevosensa lepäämään, kohtasi Irenen Kensingtonin puistossa, astui vaunuihinsa taas erottuaan hänestä ja ajoi kotiin. Hän laati epämääräisen lain, että hänellä muka oli asiaa Lontooseen noina päivinä. Keskiviikkoisin ja lauantaisin Irene tuli antamaan Hollylle soittotunteja. Mitä enemmän iloa hänellä oli Irenen seurasta, sitä tarkemmaksi ja tunnollisemmaksi hän tuli — asiallinen ja ystävällinen setä vain. Eikä hän itse asiassa tuntenut olevansakaan muuta — sillä, loppujen lopulta, olihan hänellä toki ikää. Ja kuitenkin, jos Irene myöhästyi, hän touhusi kuin hengenhädässä. Jos Irene ei tullut, mikä kahdesti tapahtui, hänen silmänsä tulivat surullisiksi kuin vanhan koiran, ja hän menetti unensa.

Ja niin kului kuukausi, jolloin kesä vallitsi kentillä ja hänen sydämessään, kesän kuumuus ja väsymys mukaanluettuina. Kuka olisi uskonut muutamia viikkoja sitten, että hän odotti poikansa ja pojantyttärensä tuloa miltei kauhulla! Oli niin viehättävää vapautta, kuin palaamista siihen riippumattomuuteen, jota mies nauttii, ennenkuin perustaa perheen, näissä kauniin ilman viikoissa ja tässä uudessa toveruudessa erään kanssa, joka ei pyytänyt mitään ja joka aina pysyi hieman tuntemattomana säilyttäen salaperäisyyden tenhon. Se oli kuin siemaus viiniä hänelle, joka jo niin kauan oli juonut vettä, että oli melkein unohtanut viinin kiihdytyksen veressään, uuvutuksen aivoissaan. Kukkien väri oli kirkkaampi, tuoksut ja musiikki ja päivänpaiste olivat saaneet elävän arvon — eivät olleet enää vain menneitten ilojen muistuttajia. Nyt oli jotakin, minkä vuoksi elää, jotakin, mikä kiihdytti häntä alituiseen odotukseen. Hän eli siinä, ei katsoen taaksepäin — ero on melkoinen jokaiselle hänen ikäiselleen. Pöydän ilot, jotka eivät tälle luonnostaan kohtuulliselle olleet koskaan merkinneet paljon, olivat menettäneet kaiken arvonsa. Hän söi vähän, tietämättä mitä söi, ja tuli päivä päivältä laihemmaksi ja kuluneemman näköiseksi. Hän oli taaskin »elämän lanka», ja tälle laihtuneelle hahmolle valtava otsa onttoine ohimoineen antoi arvokkuutta enemmän kuin koskaan. Hän oli täysin selvillä siitä, että hänen pitäisi mennä lääkärille, mutta vapaus oli liian suloinen. Hän ei voinut suostua hemmottelemaan yhä tavallisempaa hengenahdistustaan ja kipua kyljessään vapauden kustannuksella. Palata tuohon joutilaaseen elämään, jota hän oli viettänyt maataloudellisten, luonnollista kokoa olevilla mangoldjuurten kuvilla koristettujen aikakauslehtiensä parissa, ennenkuin tämä uusi vetovoima tuli hänen elämäänsä — ei ikinä! Hän ylitti sikaariensa luvallista määrää. Kaksi päivässä oli aina ollut hänen sääntönsä. Nyt hän poltti kolme ja väliin neljä — mies tahtoo, kun luova henki täyttää hänen mielensä. Mutta hyvin usein hän ajatteli: »Minun täytyy luopua polttamisesta ja kahvista, minun täytyy lakata laahaamasta kaupunkimatkoilla.» Mutta hän ei tehnyt sitä, ei ollut minkäänlaista valtaa, joka olisi pitänyt häntä silmällä, ja se oli verraton etu. Palvelijat kenties ihmettelivät, mutta he pitivät tietenkin suunsa kiinni. Mam'zelle Beauce oli liiaksi huolestunut omasta ruuansulatuksestaan ja liian »hyvinkasvatettu» tehdäkseen, henkilökohtaisia huomautuksia. Hollylla ei vielä ollut silmää ulkonäön muutoksille isoisässä, joka oli hänen leikkikalunsa ja jumalansa. Irenen itsensä asiaksi jäi pyytää häntä syömään vähän enemmän, lepäämään päivän kuumana aikana, ottamaan vahvistavia lääkkeitä ja niin edespäin. Mutta hän ei kertonut Jolyon sedälle olevansa tämän laihuuden syynä — sillä ei kukaan näe omaa aiheuttamaansa tuhoa. Kahdeksankymmenen viiden vanhalla miehellä ei ole intohimoja, mutta Kauneus, joka synnyttää intohimot, toimii edelleen vanhalla tavallaan, kunnes kuolema sulkee hänen näkemistään isoavat silmät.

Heinäkuun toisen viikon ensimmäisenä päivänä hän sai Pariisista pojaltaan kirjeen, jossa sanottiin, että he tulevat kaikki kotiin perjantaina. Tämä oli aina ollut varmempaa kuin Kohtalo, mutta omaten sen intomielisen huolettomuuden, joka on vanhuksille suotu, jotta he kestäisivät loppuun asti, hän ei ollut koskaan oikein myöntynyt siihen. Nyt hän myöntyi, ja jotakin oli tehtävä. Hän ei enää kyennyt ajattelemaan elämää ilman tätä uutta mielenkiintoa, mutta sekin, mitä ei voi kuvitella, on joskus olemassa, niinkuin Forsytet alituiseen saavat tappiokseen huomata. Hän istui vanhassa nahkatuolissaan taittaen kirjeen kokoon ja mutustaen huulillaan sytyttämättömän sikaarin päätä. Huomisen perästä oli pakko jättää tiistaiset kaupunkimatkat. Hän saattaisi ehkä vielä kerran viikossa ajaa kaupunkiin muka tapaamaan asiamiestään. Mutta sekin riippuisi hänen terveydestään, sillä nyt he tietysti alkaisivat hälistä. Soittotunnit! Soittotuntien piti jatkua! Irenen piti niellä omantunnonvaivansa ja Junen pistää tunteensa taskuun. June oli jo kerran tehnyt sen, päivää jälkeen Bosinneyn kuolinuutisen — mitä hän oli tehnyt silloin, sen hän varmaan voisi tehdä nytkin. Oli jo neljä vuotta siitä, kun tämä vääryys oli häntä kohdannut — ei ollut kristillistä pitää vanhojen haavojen muistoa hengissä. Junen tahto oli voimakas, mutta hänen oli voimakkaampi, sillä hänen hiekkansa oli juoksemassa loppuun. Irene oli taipuisa, varmaankin hän tekisi tämän Jolyon sedän vuoksi, voittaisi luontaisen arkuutensa mieluummin kuin tuottaisi hänelle tuskaa. Soittotuntien piti jatkua, sillä jos ne jatkuisivat, olisi hän turvassa. Ja sytyttäen sikaarinsa vihdoinkin hän alkoi hahmoitella mielessään, kuinka hän esittäisi asian heille kaikille, kuinka selittäisi tämän oudonlaatuisen ystävyyden, kuinka verhoaisi ja kätkisi alastoman totuuden — että hän ei voinut kestää sitä, että kauneuden näkeminen häneltä riistettäisiin. Ahaa, Holly! Holly oli ihastunut Ireneen, Holly piti hänen tunneistaan. Holly pelastaisi hänet — hänen pikku kultamurunsa! Ja tämä onnellinen ajatus kirkasti hänen mielensä, ja hän ihmetteli, miten hän olikaan voinut murehtia niin kauheasti. Hän ei saanut murehtia se teki hänet aina niin omituisen heikoksi, ikäänkuin hän olisi vain puoliksi ollut omassa ruumiissaan.

Sinä iltana päivällisen jälkeen hänen silmiään taaskin hämärsi, vaikka hän ei pyörtynytkään. Hän ei tahtonut soittaa, sillä hän tiesi, että se merkitsisi hälytystä ja vaarantaisi huomista kaupunkimatkaa. Kun ihminen tulee vanhaksi, on koko maailma salaliitossa rajoittaakseen hänen vapauttaan, ja mistä syystä? Vain pitääkseen häntä hengissä vähän kauemmin. Hän ei kaivannut sitä sillä hinnalla. Vain koira Balthasar näki hänen yksinäisen toipumisensa tuosta heikkouden puuskasta. Se seurasi levottomana hänen kulkuaan, kun hän meni kaapille juomaan konjakkia sen sijaan, että olisi antanut koiralle pikkuleivän. Kun vanha Jolyon vihdoin tunsi kykenevänsä kompuroimaan yläkertaan, meni hän suoraan levolle. Ja vaikka hän vielä seuraavana aamuna tunsikin olonsa aika horjuvaksi, kannatti ja vahvisti illan ajatteleminen häntä. Oli aina sellainen ilo tarjota Irenelle hyvä päivällinen — hän epäili, että tämä yksin ollessaan oli aliravinnolla — ja katsella oopperassa hänen silmiensä hehkua ja loistetta, hänen huultensa tiedotonta hymyä, Irenellä ei ollut paljon iloja, ja tämä oli viimeinen kerta, jolloin vanha Jolyon kykenisi kestitsemään häntä. Mutta pakatessaan matkalaukkua hän yllätti itsensä toivomasta, ettei edessä olisi tuota pukeutumisen vaivaa päivällistä varten eikä myöskään sitä rasitusta, että oli kerrottava Irenelle Junen paluusta.

Sen illan ooppera oli »Carmen», ja hän valitsi viimeisen väliajan kertoakseen uutisensa, lykäten sen vaistomaisesti viimeiseen hetkeen. Irene suhtautui asiaan hiljaisesti, omituisesti — itse asiassa hän ei saanut tietää, kuinka Irene suhtautui siihen, ennenkuin tuo oikukas musiikki alkoi taas ja hiljaisuus oli välttämätön. Naamio oli taas Irenen kasvoilla, tuo naamio, jonka alla tapahtui niin paljon sellaista, mitä hän ei voinut nähdä. Irene tarvitsi varmaan aikaa ajatellakseen asiaa! Vanha Jolyon ei tahtonut kiirehtiä häntä, sillä hän tulisi antamaan tuntinsa huomenna iltapäivällä, ja silloin olisi tilaisuus nähdä hänet tottuneena tuohon ajatukseen. Vaunuissa vanha Jolyon puhui vain Carmenista, hän oli nähnyt parempia vanhoina aikoina, mutta tämä ei ollut ollenkaan hullumpi. Kun hän tarttui Irenen käteen sanoakseen hyvää yötä, tämä kumartui nopeasti suutelemaan hänen otsaansa.

»Hyvästi, rakas Jolyon setä, sinä olet ollut niin kultainen minua kohtaan!»

»Huomiseen siis», sanoi hän. »Hyvää yötä. Nuku hyvin.» Irene toisti lempeänä kaikuna: »Nuku hyvin!» ja jo poistuvien vaunujen ikkunassa hän näki Irenen kasvot kääntyneinä häntä kohti ja käden ikäänkuin viipyvän viittoilun.

Hän meni hitaasti huoneeseensa. Hänelle ei koskaan annettu samaa, eikä hän voinut tottua noihin uudenuutukaisiin makuuhuoneisiin uusine huonekaluineen ja harmaanvihreine mattoineen, joilla punaiset ruusut kukkivat. Häntä valvotti, ja tuo viheliäinen Habanera soi vielä hänen korvissaan. Hänen ranskansa ei ollut koskaan täysin riittänyt ymmärtämään sen sanoja, mutta merkityksen hän tiesi, mikäli siinä nyt oli merkitystä, tuollaisessa mustalaisjutussa — villissä ja arvaamattomassa. Niin, elämässä oli jotakin, mikä kumosi kaikki huolenpitosi ja suunnitelmasi — jotakin, mikä pani miehet ja naiset tanssimaan pillinsä mukaan. Ja hän makasi tuijottaen syväänpainuneilla silmillään ulos pimeyteen, missä tuo arvaamaton vallitsi. Luulit omaavasi otteen elämään, mutta se luisui käsistäsi, tarttui niskaasi, pakotti sinut sinne ja pakotti tänne ja sitten, ikäänkuin ei mitään, pusersi sinut hengiltä. Samalla tavalla se tarttui tähtiinkin — hän ei ainakaan ihmettelisi sitä — hankasi niittenkin nenät yhteen ja nakkasi ne erilleen. Koskaan eivät sen kepposet päättyneet. Viisi miljoonaa ihmistä tuossa suuressa kaupunkiryteikössä, ja kaikki niistä tuon Elämän Voiman armoilla, ikäänkuin joukko pieniä kuivuneita herneitä, jotka hyppelevät pöydällä, jos lyöt nyrkkisi niitten keskelle. Ah, niin! Hän itse ei enää hyppisi kauan — hyvä, pitkä uni tekisi hänelle hyvää.

Kuinka kuuma täällä ylhäällä oli — kuinka hälisevää! Hänen otsaansa poltti, Irene oli suudellut juuri sitä paikkaa, mikä aina oli kipeä — juuri sitä, ikäänkuin olisi arvannut paikan ja tahtonut suudella kaiken kivun pois hänestä. Mutta sen sijaan hänen huulensa olivatkin jättäneet tukalan kivun tuohon paikkaan. Irene ei ollut koskaan puhunut juuri tuolla äänellä, ei ollut koskaan tehnyt tuota viipyvää liikettä tai katsonut jälkeensä ajaessaan pois. Vanha Jolyon nousi vuoteesta ja veti verhot syrjään. Hänen huoneensa antoi joen puolelle. Ilmaa ei ollut paljoakaan, mutta tuo leveä, tyven, ikuinen vesi, joka virtasi ohi, rauhoitti häntä. »Pääasia», ajatteli hän, »on nyt, etten tee itselleni vahinkoa. Minä ajattelen pikku kultamuruani ja menen nukkumaan.» Mutta kesti kauan, ennenkuin Lontoon yön kuumuus ja sykintä sammui pois kesäaamun lyhyeen uneen. Ja vanha Jolyon nukahti vain pieneksi hetkeksi.

Päästyään kotiin seuraavana päivänä hän lähti ulos kukkatarhaan ja poimi Hollyn avulla — tyttösellä oli hyvin tarkka maku kukkien suhteen — suuren kimpun neilikoita. Ne olivat, sanoi vanha Jolyon, »harmaapukuista rouvaa» varten — nimitys oli yhä vielä heille yhteinen — ja hän pani ne maljakkoon työhuoneeseensa, missä aikoi iskeä kiinni Ireneen tuossa asiassa, joka koski Junea ja tulevia soittotunteja. Niiden tuoksu ja väri olisivat apuna. Lounaan jälkeen hän meni lepäämään, sillä hän tunsi olevansa hyvin väsynyt, eivätkä vaunut toisi Ireneä asemalta ennen neljää. Mutta kun hetki lähestyi, tuli hän levottomaksi ja lähti kouluhuoneeseen, josta näki tielle. Verhot olivat alhaalla, ja Holly istui huoneessa mademoiselle Beaucen kanssa turvassa tukahduttavalta heinäkuun auringolta askarrellen silkkimatojen kanssa. Vanha Jolyon tunsi luontaista vastenmielisyyttä noita järjestelmällisiä eläimiä kohtaan, joitten pää ja väri muistutti elefanttia, jotka jyrsivät niin paljon reikiä kauniisiin vihreihin lehtiin ja tuoksuivat hänen mielestään kaamean pahalta. Hän istahti sitsikankaalla päällystetylle ikkunapenkille, mistä saattoi nähdä tien, ja hengitti raitista ilmaa sen verran kuin sitä oli saatavilla, ja koira Balthasar, joka piti sitsikangasta arvossa kuumina päivinä, hyppäsi hänen viereensä. Pianon koskettimilla oli sinipunerva pölysuojus, joka oli haalistunut melkein harmaaksi, ja sen päällä ensimmäinen lavendelinkukka, jonka tuoksu täytti huoneen. Huolimatta tämän paikan viileydestä tai kenties juuri tämän viileyden vuoksi, elämän syke vaikutti miltei väkivaltaisesti hänen heikentyneisiin vaistoihinsa. Jokainen rakojen välistä tunkeutuva auringonsäde oli harmillisen loistava, koira tuoksui hyvin väkevältä, lavendelinlemu oli ylivoimainen, nuo silkkimadot, jotka kohottelivat harmaanvihreitä selkiään, näyttivät hirmuisen elinvoimaisilta, ja Hollyn tummalla päällä, joka kumartui niitten yli, oli ihmeellinen silkin kiilto. Lumoava, armottoman voimakas oli elämä sille, joka itse oli vanha ja heikko. Se näytti ilkkuvan muotojensa moninaisuudella ja sykkivällä voimallaan. Vasta näinä viime viikkoina, ei koskaan ennen, oli hänellä ollut sellainen omituinen tunne, että toinen puoli hänestä ajautui kiihkeästi eteenpäin elämän virralla, kun taas toinen puoli oli jäänyt rannalle katsellen tuota menoa, jota ei voi auttaa. Vain Irenen seurassa hän pääsi tuosta kaksipuolisesta tajunnasta.

Holly käänsi päätään, osoitti pienellä ruskealla nyrkillään pianoa — sillä sormella osoittaminen ei ollut »hyvin kasvatettua» — ja sanoi ujosti:

»Katso 'harmaapukuista rouvaa', isoisä, eikö hän ole kaunis tänään?»

Vanhan Jolyonin sydän värähti, ja huone oli sekunnin verran kuin pilvessä, sitten se kirkastui, ja hän sanoi iskien silmää:

»Kuka on pukenut hänet?»

»Mam'zelle.»

»Hollee! Älä ole hupsu!»

Senkin teennäinen pikku ranskatar! Hän ei vielä ollut sulattanut sitä, että soittotunnit otettiin häneltä pois. Se ei auttaisi. Pikku kultamuru oli isoisän ainoa ystävä. Niin, ne olivat Hollyn tunteja. Ja hän ei hievahtaisi — ei hievahtaisi, vaikka mikä olisi. Hän hyväili Balthasarin pään pehmeätä villaa ja kuuli Hollyn sanovan:

»Kun äiti taas on kotona, ei kai tule mitään muutoksia vai kuinka? Äiti ei pidä vieraista, tiedäthän.»

Lapsen sanat näyttivät ympäröivän vanhan Jolyonin viileällä vastustuksen ilmakehällä ja paljastavan kaiken, mikä uhkasi hänen vastakeksittyä vapauttaan. Ah! Hänen pitäisi alistua olemaan vanha mies, toisten huolenpidon ja rakkauden armoilla, tai sitten taistella uuden, kallisarvoisen ystävyyssuhteensa puolesta, ja taistelu väsytti hänet hengiltä. Mutta hänen laihat, kuluneet kasvonsa kovettuivat päättäväisiksi, kunnes näyttivät melkein vain leualta. Tämä oli hänen talonsa ja hänen asiansa — hän ei hievahtaisi paikaltaan! Hän katsoi kelloaan, se oli vanha ja ohentunut kuin hän itse, se oli ollut hänellä jo viisikymmentä vuotta. Yli neljän jo! Ja ohimennen suudellen Hollyn päälakea hän meni halliin. Hän tahtoi saada Irenen haltuunsa jo ennen kuin tämä menisi tunnilleen. Kuullessaan pyörien ratinaa hän astui porttikäytävään ja näki heti, että vaunut olivat tyhjät.

»Juna tuli, herra, mutta tuota rouvaa ei näkynyt.»

Vanha Jolyon katsoi häneen terävästi ja suoraan, hänen silmänsä näyttivät torjuvan tuon paksun miehen uteliaisuuden ja kieltää häntä näkemästä katkeraa pettymystään.

»Hyvä on», sanoi hän ja kääntyi takaisin taloon. Hän meni työhuoneeseensa ja istahti, vapisten kuin lehti. Mitä tämä merkitsi? Irene oli voinut myöhästyä junasta, mutta hän tiesi varsin hyvin, että niin ei ollut laita. »Hyvästi, rakas Jolyon setä!» Miksi »Hyvästi» eikä »Hyvää yötä?» Entä tuo käsi, joka viittoili viipyen? Entä suudelma? Mitä ne merkitsivät? Kiihkeä levottomuus ja harmi valtasivat hänen mielensä. Hän nousi ja alkoi kävellä turkkilaista mattoa edestakaisin, ikkunan ja seinän välillä. Irene aikoi hylätä hänet. Hän oli siitä varma — eikä voinut puolustautua. Vanha mies, joka tahtoo nähdä kauneutta! Se on naurettavaa! Ikä sulki hänen suunsa, lamaannutti hänen taistelukykynsä. Hänellä ei ollut oikeutta siihen, mikä oli lämmintä ja elävää, ei oikeutta muuhun kuin muistoihin ja suruun. Hän ei voinut rukoilla Ireneä — vanhallakin miehellä on arvokkuutensa. Aseeton! Hän käveli tunnin ajan edestakaisin, ruumiillisesti uupuneena, ohi poimimainsa neilikkain, jotka pilkkasivat häntä tuoksullaan. Kaikista vaikeista asioista tahdonvoiman kukistaminen on vaikeimpia sille, joka aina on tottunut kulkemaan omia teitään. Luonto oli saanut hänet verkkoonsa, ja onnettoman kalan tavoin hän kääntyi ja uiskenteli silmukoissa, sinne tänne, löytämättä mitään reikää, mitään heikkoa kohtaa. Viiden aikaan hänelle tuotiin teetä ja eräs kirje. Hän avasi kotelon voiveitsellä ja luki:

»Rakkahin Jolyon setä! Minun on sietämättömän vaikea kirjoittaa sellaista, mikä voi tuottaa sinulle pettymystä, mutta olin liian raukkamainen sanoakseni sitä eilen illalla. Tunnen, etten enää voi tulla antamaan Hollylle tunteja, nyt kun June on tulossa kotiin. Muutamat seikat käyvät liian syvälle, niitä ei voi unohtaa. On ollut niin suuri ilo tavata setää ja Hollya. Ehkä vielä saan nähdä sinut joskus, kun tulet kaupunkiin, vaikka olenkin varma siitä, että se ei ole hyväksi. Näen selvästi, että väsytit itseäsi liiaksi. Luulisin, että sinun pitäisi olla hyvin hiljaa tänä kuumana aikana, ja nyt kun poikasi ja June tulevat kotiin, olet niin onnellinen. Miljoonat kiitokset kaikesta herttaisuudestasi minua kohtaan.

Kiitollisena ja hellänä

Irene.»

Vai niin, siinä sitä oltiin! Ei hyväksi hänelle saada iloita ja nauttia siitä, mille hän antoi eniten arvoa, koettaa unohtaa tietoisuus siitä, että kaiken välttämätön loppu, kuolema, lähestyi salaisin, kahajavin askelin. Ei hyväksi hänelle! Irenekään ei siis voinut nähdä, että hän juuri oli Jolyon sedän uusi mielenkiinto elämään, kaiken sen kauneuden ruumistuma, jonka hän tunsi liukuvan käsistään!

Hänen teensä jäähtyi, hänen sikaarinsa jäi sytyttämättä, ja hän käveli edestakaisin, raadeltuna kahden kamppailevan voiman, ylpeytensä ja elämänotteensa välissä. Sietämätöntä sammua näin hitaasti, ilman omaa sananvaltaa, elää edelleen, kun oma tahto oli toisten käsissä, toisten, jotka painoivat maahan huolenpidollaan ja rakkaudellaan. Sietämätöntä! Hän tahtoisi nähdä, mitä Irene sanoisi, jos kuulisi totuuden sen totuuden, että vanha Jolyon välitti hänen näkemisestään enemmän kuin koko viipymisestään täällä. Hän istuutui vanhan kirjoituspöytänsä ääreen ja otti kynän. Mutta hän ei voinut kirjoittaa. Jokin hänessä kapinoi tällaista armonpyyntöä vastaan — pyyntöä, että Irene lämmittäisi hänen silmiään kauneudellaan. Se olisi ollut samaa kuin vanhuudenhöperyytensä tunnustaminen. Hän ei suorastaan voinut. Ja sen sijaan hän kirjoitti:

»Olin toivonut, että vanhojen haavojen muisto ei olisi saanut olla estämässä sitä, mikä on iloksi ja hyödyksi minulle ja pienelle pojantyttärelleni. Mutta vanhat miehet saavat oppia unohtamaan oikkunsa, heidän on pakko, elämisenkin oikun he saavat unohtaa ennemmin tai myöhemmin, ja kenties sitä parempi mitä pikemmin.

Ystävyydellä

Jolyon Forsyte.»

»Katkeraa», ajatteli hän, »mutta en voi auttaa sitä. Olen väsynyt.» Hän pani kirjeen kiinni ja pudotti sen laatikkoon iltapostin vietäväksi. Kuullessaan sen putoavan pohjalle hän ajatteli: »Siinä menee kaikki, mitä odotin elämältä.»

Sinä iltana päivällisen jälkeen, johon hän tuskin koski, jätti hän sikaarinsa puoliksi polttamatta, nousi portaita hyvin hitaasti ja hiipi lasten makuuhuoneeseen. Hän istahti ikkunan ääressä olevalle tuolille. Yölamppu paloi, ja hän saattoi juuri nähdä Hollyn kasvot. Tyttösellä oli toinen käsi posken alla. Varhainen turilas surisi japanilaisessa paperissa, jolla takka oli täytetty, ja toinen hevonen tömisteli tallissa levottomana. Saada nukkua niinkuin tuo lapsi! Hän painoi erilleen venetsialaisen kaihtimen kaksi sälöä ja katsoi ulos. Kuu nousi verenkarvaisena. Hän ei ollut koskaan nähnyt niin punaista kuuta. Metsät ja vainiot olivat vaipumassa uneen nekin, kesäisen valon viime hohteessa. Ja kauneus vaelsi kuin henki. »Minulla on ollut pitkä elämä», ajatteli hän, »melkein paras mahdollinen. Olen kiittämätön mies, olen nähnyt paljon kauneutta aikoinani. Nuori Bosinney parka sanoi, että minulla on kauneuden tajua. Kuussa on mies tänä iltana.» Yöperhonen lensi ohi, toinen, kolmas. »Harmaapukuisia naisia!» Hän sulki silmänsä. Hänet valtasi ajatus, ettei hän avaisi niitä enää koskaan, hän antoi sen kasvaa, suostui vaipumaan, sitten kiskoi hätkähtäen silmänsä auki. Hänessä oli jotakin hullusti, epäilemättä, perinpohjin hullusti, hän kutsuisi sittenkin lääkärin. Se ei merkinnyt paljoakaan nyt! Tuolla viidakossakin hiipii kuunvalo, siellä on varjoja, ja varjot yksin ovat valveilla. Ei lintuja, eläimiä, kukkia, hyönteisiä varjoja vain liikkumassa! »Harmaapukuisia naisia.» Tuon puunrungon yli ne kiipeävät, kuiskivat yhdessä. Irene ja Bosinney? Hullunkurinen ajatus! Ja sammakot ja pikkuelävät kuiskivat myös. Kuinka kello tikuttikaan, täällä sisällä! Kaikki oli harhakuvaa — tuolla ulkona punaisen kuun loisteessa, täällä sisällä myöskin, missä pieni vakaa yölamppu paloi ja kello tikutti ja lastenhoitajan aamupuku riippui varjostimen reunalta suurena kuin naisen hahmo. »Harmaapukuinen nainen!» Hyvin hullunkurinen ajatus valtasi hänet: Oliko Irene olemassa? Oliko hän tullut ollenkaan koskaan? Vai oliko hän vain harhakuva, syntynyt kaikesta siitä kauneudesta, mitä hän oli rakastanut ja mikä hänen piti jättää niin pian? Violetin harmaa henki, jolla on tummat silmät ja ambranvärinen hiuskruunu ja joka kulkee aamunkoitossa ja kuutamossa ja sinikellojen aikaan? Mikä hän oli, kuka hän oli, oliko hän olemassa? Vanha Jolyon nousi ja tarttui ikkunalautaan päästäkseen taas todellisuudentuntoon, sitten hän alkoi varpaillaan kulkea ovea kohti. Hän pysähtyi vuoteen jalkopäähän, ja Holly, ikäänkuin tuntien että häntä katseltiin, liikahti, huokasi ja kyyristyi tiukempaan puolustusasentoon. Vanha Jolyon kulki varpaillaan ulos pimeään käytävään, pääsi huoneeseensa ja seisoi yöpaidassaan peilin edessä. Mikä linnunpelätti hän oli — painunein ohimoin tikkumaisin jaloin! Hänen silmänsä inhosivat hänen omaa kuvaansa, mutta kasvoille tuli ylpeä ilme. Kaikki oli liittoutunut nujertamaan häntä, hänen oma peilikuvansakin, mutta hän oli pystyssä — vielä! Hän meni vuoteeseen ja makasi pitkän aikaa nukkumatta, koettaen alistua, sillä hän tiesi liiankin hyvin, että huolet ja pettymykset tekivät hänelle hyvin pahaa.

Hän heräsi aamulla niin virkistymättömanä ja voimatonna, että lähetti hakemaan lääkäriä. Miehen kasvot venyivät pitkiksi kuin käsivarsi, kun hän oli tutkinut hänet, ja hän määräsi potilaansa vuoteeseen sekä kielsi häneltä tupakanpolton. Se ei ollut mikään vaikeus, ei ollut mitään syytä nousta, ja tupakka ei maistunut miltään, jos ei voinut hyvin. Hän vietti aamunsa hiljalleen, lasketuin auringonverhoin, käänteli Times-lehteään edestakaisin, mutta ei lukenut paljon. Koira Balthasar makasi hänen vuoteensa vieressä. Lounaan mukana tuli sähkösanoma: »Saanut kirjeesi tulen tänään puoli viisi. Irene.»

Tulen tänään! Sittenkin! Siis hän oli olemassa eikä ollut hylännyt ystäväänsä. Tulen tänään! Lämmin virta sykähti kautta hänen jäsentensä, hänen poskensa ja otsansa tuntuivat kuumilta. Hän nautti liemensä ja työnsi tarjottimen syrjään, maaten hyvin hiljaa, kunnes lounas oli viety pois ja hän jäi yksin, mutta silloin tällöin hänen silmissään tuikahti. Irene tulee! Hänen sydämensä löi nopeasti, ja välillä tuntui lakkaavan lyömästä. Kolmelta hän nousi ja pukeutui varovasti, ääneti. Holly ja Mam'zelle olivat tietenkin kouluhuoneessa, ja palvelijat nukkuivat päivällisensä jälkeen, jos hän oikein arvasi. Hän avasi oven varovasti ja meni alakertaan. Hallissa makasi koira Balthasar yksinäisenä, ja sen seuraamana vanha Jolyon meni työhuoneeseensa ja ulos polttavan kuumaan iltapäivään. Hän aikoi lähteä Ireneä vastaan viidakkoon, mutta tunsi heti, ettei pystyisi siihen tässä kuumuudessa. Hän istahti siis tammen juurelle keinun viereen, ja koira Balthasar, joka niinikään kärsi kuumuudesta, asettui makaamaan hänen jalkainsa juureen. Siinä hän istui hymyillen. Mikä loistavien hetkien juhla! Mikä hyönteisten surina ja kyyhkysten kuhertelu! Kesäpäivä parhaimmillaan. Ihanaa! Ja hän oli onnellinen, onnellinen kuin koulupoika — oli se sitten mitä oli! Irene oli tulossa, Irene ei ollut hylännyt häntä! Hänellä oli kaikki, mitä hän elämässä tarvitsi — paitsi vähän enemmän ilmaa keuhkoihin ja vähemmän painoa — juuri tuohon! Hän saisi nähdä Irenen, kun tämä tulisi näkyviin saniaismetsästä, tulisi hieman keinuen, violetinharmaa olento, joka kulkisi kedon päivänkukkien ja leijonankitain ja »ritarien» lomitse — ritarien, joitten kruunut olivat kukassa. Hän itse ei liikkuisi, mutta Irene tulisi hänen luokseen ja sanoisi: »Rakas Jolyon setä, olen niin pahoillani!» ja istahtaisi keinuun ja antaisi vanhan Jolyonin katsella itseään ja kertoa, ettei hän ollut voinut oikein hyvin, mutta että nyt ei enää ollut mitään hätää, ja tuo koira nuolisi hänen kättään. Koira tiesi, että isäntä piti tästä vieraasta, se oli hyvä koira.

Puun alla oli täysi varjo, aurinko ei voinut päästä hänen luokseen, teki vain muun maailman niin kirkkaaksi, että hän saattoi nähdä Epsomin katsomolavan tuolla, hyvin kaukana, ja katsella lehmiä, jotka rouskuttelivat apilaa niityllä ja hätyyttivät hyönteisiä hännällään. Hän tunsi lehmuksien ja lavendelin tuoksun. Ah, sitä varten mehiläiset pitivät tuollaista ääntä. Ne olivat kiihtyneitä, kiireissään, niinkuin hänen sydämensä oli kiireissään ja kiihtynyt. Unteiolta ne olivat myöskin, unteloita ja humalassa hunajasta ja onnesta, niinkuin hänen sydämensä oli humalassa ja untelo. Kesä — kesä — ne näyttivät sanovan, suuret mehiläiset ja pienet mehiläiset ja kärpäset myöskin!

Tallin kello löi neljä, puolen tunnin päästä Irene olisi täällä. Hänellä oli juuri aikaa pikkuisen nukahtaa, hänhän oli saanut niin vähän unta viime aikoina, ja sitten hän olisi raitis ja levännyt Ireneä varten, raikas kohtaamaan nuoruutta ja kauneutta, joka tulisi hänen luokseen aurinkoisen ruohokentän poikki — harmaapukuinen nainen! Ja nojautuen taaksepäin tuolissaan hän ummisti silmänsä. Tuulenhenki — sen verran kuin sitä nyt oli — toi mukanaan vähän valkeata ohdakkeen höytyä, joka tarttui hänen vieläkin valkeampiin viiksiinsä. Hän ei tietänyt siitä, mutta hänen hengityksensä, joka osui siihen, liikutti sitä hiljaa. Auringonsäde tunkeutui läpi ja asettui hänen jalalleen. Pörriäinen lensi hänen panamahattunsa huipulle. Ja ihana unen hyrsky täytti aivot hatun alapuolella, ja pää horjahti eteenpäin ja jäi rinnalle. Kesä — kesä! Niin jatkui humina.

Tallin kello löi neljänneksen yli neljän. Koira Balthasar venyttelihe ja katsahti isäntäänsä. Ohdakkeenhöyty ei enää liikkunut. Koira laski päänsä auringonvalaisemalle jalalle. Se ei liikkunut. Koira veti päänsä nopeasti pois, nousi ja hypähti vanhan Jolyonin polvelle, katsoi hänen kasvoihinsa ja vinkui, sitten se hyppäsi alas, istahti maahan ja katsoi ylös. Ja äkkiä siltä pääsi pitkä, pitkä ulina.

Mutta ohdakkeenhöyty oli hiljainen kuin kuollut, ja niin olivat hänen vanhan isäntänsä kasvot.

Kesä — kesä — kesä! Äänettömät askelet ruoholla!

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK FORSYTEIN TARU ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS

- ENSIMMÄINEN KIRJA

- ENSIMMÄINEN OSA.

- 1. VANHAN JOLYONIN KUTSUT
- 2. VANHA JOLYON LÄHTEE OOPPERAAN
- 3. PÄIVÄLLISET SWITHINILLÄ
- 4. RAKENNUSSUUNNITELMIA
- 5. ERÄS FORSYTE-KOTI
- 6. JAMES VALLOILLAAN
- 7. VANHAN JOLYONIN PIKKUSYNTEJÄ
- 8. TALON PIIRUSTUKSET
- 9. ANN TÄDIN KUOLEMA

- TOINEN OSA.

- 1. RAKENNUS EDISTYY
- 2. JUNE HUVITTELEE
- 3. AJELULLA SWITHININ KANSSA
- 4. JAMES MENEE ITSE KATSOMAAN
- 5. SOAMES JA BOSINNEY OVAT KIRJEENVAIHDOSSA
- 6. VANHA JOLYON ELÄINTARHASSA
- 7. ILTAPÄIVÄ TIMOTHYN TALOSSA
- 8. TANSSIAISET ROGERILLA
- 9. ILTA RICHMONDISSA
- 10. NUORI JOLYON TEKEE DIAGNOOSIN
- 11. BOSINNEYN KUNNIAAN VEDOTAAN
- 12. JUNE TEKEE VIERAILUJA
- 13. TALO VALMISTUU
- 14. SOAMES ISTUU PORTAILLA

- KOLMAS OSA.

- 2. YÖ PUISTOSSA
- 3. KOHTAUS KASVITIETEELLISESSÄ PUUTARHASSA
- 4. MATKA INFERNOON
- 5. OIKEUDENKÄYNTI
- 6. SOAMES ILMOITTAA UUTISEN
- 7. JUNEN VOITTO
- 8. BOSINNEYN LÄHTÖ
- 9. IRENEN PALUU

- VÄLIKERTOMUS: ERÄÄN FORSYTEN INTIAANIKESÄ

- I
- II
- III
- IV
- V
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE