Elämän hurma
Date: 2026-07-05T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Elämän hurma

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Elämän hurma

Author: Stefan Żeromski

Translator: J. Kalima

Release date: July 5, 2026 [eBook #79033]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Otava, 1924

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/79033

Credits: Tuula Temonen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELÄMÄN HURMA ***

language: Finnish

ELÄMÄN HURMA

Kirj.

STEFAN ŻEROMSKI

Suomentanut (Uroda życia)

Jalo Kalima

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1924.

ENSIMMÄINEN LUKU.

Syvä hiljaisuus vallitsi käytävissä. Ei pienintäkään ääntä kuulunut oppisaleista. Ei erottanut vähäisintäkään tärinää, ja kuitenkin tunsivat kaikki, että juuri tänä hetkenä vaunut lähenivät ja ajoivat opiston portaiden eteen Zabalkanski-prospektilta.

Yksi kuudesta ylemmästä upseerista, jota ylemmän kurssin kuulijat eivät paljoakaan tunteneet ja joka luennoi alemmalla junkkariosastolla linnoitustieteen alkuperusteista, tuli varpaisillaan hätäisesti saliin ja sulki kuumeentapaisella kiireellä omakätisesti salin kaikki neljä ikkunaa. Hänen liikkeissään oli sellainen jännitys ja hänen kasvonsa olivat niin kalpeat kuin olisi hän teollaan voinut pelastaa koollaolijat jostakin uhkaavasta vaarasta. Sitten pujahti hän penkkirivin edustalle, teki epämääräisen, miltei taianomaisen liikkeen kädellään ja katosi kuin varjo. Hetken vielä kuului hänen kannustensa hillittyä kilinää, ja tämä ääni oli omiaan vihlomaan äärimmilleen jännittyneitä hermoja.

Pitkä, pohjaton äänettömyys…

Piotr Rozlucki istui suorana pulpettinsa ääressä, liikkumattomana kuin malmi, aivan kuin hän olisi kuulunut välttämättömänä osana uudenaikaiseen patteriin, jonka rakenteesta hän oli ahtanut päänsä täyteen tietoja. Hänen silmänsä olivat vaipuneet parkettilattiaan ja seurasivat vahalla kiilloitetun puun kuvioita. Kun hän vihdoin jälleen nosti silmänsä, teki hän sen vastahakoisesti, miltei vasten tahtoaan. Juuri suljettujen ikkunain takana, kostean pehmoisessa ilmassa, jonka leppoisa keväinen sade oli kuiskailevan ripityksen tavoin puhdistanut kaupungin tuoksuista, ojentui näkymättömistä rungoista versoavia, runsaslehväisiä kastanjanoksia kartionmuotoisine kukkineen ja ne kurottautuivat kuin hennot käsivarret salaperäisestä, kaukaisesta maailmasta näitä ikkunoita kohti.

Piotr Rozlucki palasi kiireimmiten sekä silmillään että ajatuksillaan tältä muurien ulkopuolelle tekemältään lyhyeltä retkeilyltä. Hän häpesi heikkouttaan, joka tuntui hänestä rikkomukselta sotilaallista kuria vastaan, ja asettautui taas riviin. Nyt näki hän itsensä taas toveriensa keskelle pistettynä, säännöllisesti kuin säleaidan puu. Mitä suurimmalla tahdon ponnistuksella hillitsi hän jokaisen mielenliikutuksen.

Kaukaa alhaalta kuului pääoven tuttu narina. Hillittyjä ääniä. Kaukaisia askeleita marmoriportailla. Epämääräistä hälyä yläkoridorista, josta kuului useampien henkilöiden astunnan töminää.

Jokaisen upseerin sydän puristui kokoon. Heidän vielä äsken hämärä aavistuksensa kiteytyi selväksi tietoisuudeksi. Kaikki tahto kokoontui yhteen. Ei ainoakaan lihas liikahtanut, vaan oli valmiina ottamaan vastaan käskyjä.

Yhtäkkiä astui saliin rehtori, esikuntaupseeri ja patterinpäällikkö, mies, jolla oli rautaiset kasvonpiirteet. Hän loi kiireisen silmäyksen luokkaan ja jäi suorana kuin pylväs seisomaan ovelle, katse suuntautuneena käytävään. Samassa silmänräpäyksessä kohosivat ylemmän kurssin nuoret upseerit yhtenä miehenä paikaltaan.

Saliin astui hitain, raskaanpuoleisin askelin suuriruhtinas, opiston suojelija, pitkä, solakka mies, jolla oli harmahtava tukka ja epäystävälliset pitkähköt kasvot. Hänen lyhyessä suippoparrassaan, samoin kuin sileäksi suoritussa tukassaankin, kimmelsi valkeita hopeahaivenia.

Hän tervehti nuorukaisia äänettömästi, sotilaalliseen tapaan. Oppilaat vastasivat tervehdykseen yhteen ääneen, ulkoaopitulla lauseella, äänessä tervehdyskaavan edellyttämä innostus. Ruhtinas suuntasi askeleensa opetusistuimelle, jonne oli levitetty muhkea matto, ja istuutui hillityn sulavasti nojatuoliin, joka oli hallitsevan keisarin muotokuvan alla. Hänen molemmille puolilleen asettuivat saattueen kenraalit täsmällisen tarkoin seuraten arvojärjestystä, aivan kuin he suorittaisivat monimutkaisen tanssin liikkeitä: tykistönpäällikkö, tykistön yli-inspehtori, tämän apulainen, tykistöhallituksen inspehtorit ynnä muut. Vastikään vielä tyhjä salinnurkka loisti äkkiä upeita olkalappuja, samettikauluksia, tummanpunaisia nauhuksia, olkahihnoja, monivärisiä vöitä, kunniamerkkejä, tähtiä, nauhoja, kaljuja päitä ja voideltuja päälakia.

Sapelien kolina, joka koetettiin vaimentaa mahdollisimman vähäiseksi, ja huolellisesti hillitty kannusten kilinä vaihtui taas äänettömyydeksi. Oli taas aivan hiljaista. Kenraalien ankarat silmät mittailivat säälimättöminä päästä päähän salia, jossa oli enemmän kuin neljäkymmentä kokelasta. Nuoret upseerikandidaatit tuijottivat kenraaleihin katse arvojärjestelmästä jähmettyneenä. Ennen kaikkea kiintyivät katseet asianmukaista iloa ilmaisten suuriruhtinaan kasvoihin. He näkivät hänet ensi kertaa. Hänen kasvoillaan kuvastui ikävystyminen, jota hän koetti peitellä väkinäisellä kohteliaisuudella. Koko hänen olemuksensa oli kuin kurin panssariin kääriytynyt. Kasvoissa asianmukainen, karvaanimelä ystävällisyys hän kääntyi Mihailovin akatemian rehtorin puoleen tiedustellen kesken syvintä hiljaisuutta, kuinka pitkälle tutkinnossa oli päästy.

Rehtori jännittyi kuin soittokoneen kieli ja lasketti Hänen Keisarillisen Korkeutensa kunniaksi nöyrästi ja hillitysti, mutta selvästi ja kirkkaasti poljennollisen vastauksen, että suuri osa tutkinnosta jo oli ohi, nimittäin hippologia, sotatieteet, teoreettinen ja käytännöllinen tykistöoppi, oikeustiede, organinen kemia, oppi räjähdysaineista, linnoitusoppi, taktiikka, fysiikka ja differentsialikalkyyli. Jälellä oli vain tavanmukainen isänmaan historian tutkinto. Suuriruhtinas lausui toivovansa saada kuulla opiston yksityisten oppilaiden vastauksia kysymyksiin, jotka hän itse heille tekisi. Rehtori ojensi hänelle heti upseerikokelaiden luettelon. Suuriruhtinas kumartui tarkastamaan luetteloa ja valikoimaan, samalla kuin nuorten miesten sydämet sykkivät ankarasti. Vihdoin hän lausui nimen Prohorov.

Tämä Prohorov nousi seisomaan, astui salin perältä esiin ja koetti luonnottomasti jäykistää jalkansa peittääkseen siten niiden vapisemisen. Hän tunsi olevansa alttiina kaikille katseille, niinkuin pahantekijä mestauslavalla. Ilokseen kuuli hän vaarattoman kysymyksen savuamattoman ruudin kokoonpanosta, lausui sen kaavan, selittäen ylimalkaisesti tämän aineen kemialliset, fysikaaliset ja räjähdysominaisuudet, mainiten myöskin sen taktilliset ja taloudelliset edut. Hyvänsuovan katseen rohkaisemana lisäsi hän eräitä huomautuksia nitroglyseriniruudin lajeista ja palasi säteilevänä paikalleen, kiitollinen ilo silmissä, suun ympärillä, liikkeissä, vieläpä — siltä näytti — saappaittenkin kiillossa.

Tämän ja lähinnä seuraavan toverin, Vasiljevin, selonteon aikana, joka koski tähtäämistä yksinäisellä tykillä ja patterilla, poikkeamiskulman määräämistä ja Persenin käyrää, oli Piotr Rozlucki voittanut täydelleen jännityksensä. Hän tiesi varmasti, että hänet huudeltaisiin aikaisemmin tai myöhemmin salin keskelle, ja hän valmistautui kaikella sielun ja ruumiin voimallaan tähän hetkeen. Hän oli tykistökoulun ylpeys, loisto-oppilas. Viidentoista vanhana oli hän tullut tänne primuksena kadettikoulusta ja sitten suorittanut käytännöllisen palvelusajan junkkariosastolla voittokulussa, korkeimmilla arvosanoilla. Teoreettisessa tutkinnossa päästettiin hänet parhaitten osastossa tykistökouluun, eikä hän koko opintoaikanaan missään aineessa päästänyt ketään toveriaan edelleen.

Nyt tulisi hän kruunaamaan koko nuoren elämänsä työn, nyt tekisi hän jollakin suvorovimaisella keksinnöllä itsensä huomatuksi. Tuijottaessaan nyt pingoitetun tarkkaavasti parkettilattiaan painoi hän tarkoin mieleensä tien kateederille ja harkitsi mielessään kaikkia mahdollisuuksia. Hän punnitsi jokaisen askeleensa, suunnitteli jokaisen liikkeensä, selvitti mielessään miten on tervehdittävä ja mikä on sopivin ja tarkoituksenmukaisin kasvojenilme. Näin asestettuna nosti hän pelottoman katseensa suuriruhtinaaseen ja katseli kauan ja levollisena hänen kasvojaan. Hän koetteli tutkia tuota miestä, nähden hänessä sodan salaperäisten voimien arvoituksen, joista voimista hän jo elämänsä kuluessa oli kuullut paljon ja joista hän oli useinkin »matemaattisesti» haaveillut. Mutta suuriruhtinaan kasvot olivat pulmallinen arvoitus, joka meni »nerokkaan» vänrikin voimien yli eikä ollut ratkaistavissa. Rozlucki syventyi ongelmaan kaksikymmenneljävuotiaan hengen koko innolla, joka oli keskeymättömissä opinnoissa kaikin puolin harjaantunut ja täsmällisissä tieteissä terästynyt ja teroittunut miltei jonkinmoiseksi kaukonäköisyydeksi.

Hän tarkasteli nuoren matemaatikon silmillä, jonka sotilastiede on singonnut maineen huippu-unelmiin, tuota miestä, jolla jo oli kaikki ja joka kuitenkin kuvasti vain ylpeää, lievästi salattua ikävää. Hän kunnioitti tätä suuriruhtinaan ikävystynyttä hitautta, jonka rinnalla hänen oma sisäinen työnsä, sielun muokkaamattomien voimien ja tietoisten mahtien jännitys näytti hänestä halpahintaiselta; mutta samalla kertaa tunsi hän sisällään syvän, kesyttömän raivon kiehuvan. Eräänä tuokiona saavutti tämä polttava tunne huippunsa ja vyöryi kaiken muun yli laavana, joka on noussut kraateriaukolle asti. Voittaa tuo mies ja nujertaa hänet, päästä hänen yläpuolelleen ja ottaa väkisin hänen ihailunsa! Sen täytyy tapahtua! Hinnalla millä hyvänsä! Hän sulki silmänsä…

»Mutta jos minä kompastun, jos teen virheen… silloin… mitä silloin…? Mitä minä silloin teen?»

Hetken kuluttua oli salamannopea päätös tehty:

»Annan turhanpäiväisestä syystä von Dahlille korvapuustin, antaudun huomenna kaksintaisteluun ja annan surmata itseni.»

Nyt oli Rozlucki taas tyyni, iloinen ja vilpittömän suorasukainen. Hän odotti. Tutkinnon komedia jatkui. Kutakin yksityistä kokelasta tutki kukin kenraaleista, joiden kaljuista päistä tai mustatusta tukasta jo ennakolta loisti tehtyjen kysymysten täsmällinen ratkaisu. Lopuksi kumartui rehtori kunnioittavasti korkean tutkijan puoleen ja selitti hänelle alamaisimmasti jotain. Suuriruhtinas ilmaisi myöntymyksensä laskemalla silmäluomensa alas. Seurueen kenraalit huokasivat salaa helpotuksesta. Rehtori ilmoitti:

— Hänen keisarillisen korkeutensa käskystä siirrymme nyt isänmaan historian kuulusteluun.

Suuriruhtinas painoi päänsä luetteloa tarkastamaan, suvaitsi lukea joukon nimiä ja mainitsi nimen »von Dahl».

von Dahl lähestyi hiljaisin askelin ja otti vapisevin käsin yhden lipuista, jotka oli levitetty kuulijain penkin vieressä olevalle pienelle pöydälle. Hyvin pian tarrautui kompasteleva ääni erinäisiin Aleksanteri ensimmäisen hallituksen yksityisseikkoihin, ja isänmaalliset ylistyslauseet liehuivat hulmuten kuin valtoimet liput väärään osuneiden aikamäärien ja tapahtumien yllä joiden epätäsmällisyyttä innostus verhosi. Suuriruhtinas tarkasteli kokelasta yhtä hyväntahtoisesti kuin äsken uuninkaakelia; se saattoi vänrikin huumaantumaan. Kun nuori tykistötieteen kandidaatti oli tyhjentänyt varastostaan kaikki 1812 vuoden taistelut ja hänellä oli päässään enää vain sekasotku korulauseita, jotka nekin alkoivat tyhjentyä, kuvastui hänen silmissään pelokas epätoivo ja hänet lähetettiin takaisin paikoilleen mitä suurinta tunnustusta ilmaisevin sanoin.

Miltei samassa silmänräpäyksessä kuuli Rozlucki nimeään mainittavan. Tuossa tuokiossa valmistautui hän sisäisesti toteuttamaan suunnitelmaansa. Hän viritti kasvonsa etukäteen päättämäänsä hymyyn, tuli notkein askelin esiin ja astui suuriruhtinaan, eteen. Nyt kohtasivat heidän silmänsä tai pikemminkin etsi oppilaan katse suurivaltaisen herran silmiä. Tämä hetki tuntui kestävän sopimattoman kauan, sillä rehtori piti parhaana huomauttaa:

— Ottakaahan lippu!

Piotr ojensi kätensä, otti lähinnä pöydän reunalla olevan lipun ja antoi sen päällikölleen.

— Keisarinna Katariina toisen hallitus…

Rozlucki tunsi hetkisen pyörrytystä. Hänen päässään humisi kuin kuumeessa tai kuin kiinanpulverin nauttimisesta, mutta hän rauhoittui vähitellen.

Sinä hetkenä, jolloin kenraali luki kysymyksen, tuntui Rozluckista kuin hän olisi ollut kuilun reunalla. Hän kokosi kaikki voimansa ja sanoi itselleen päättävästi: »Minä koetan.»

Hän vilkaisi taas suuriruhtinaan silmiin. Ei mitään! Tähän saakka hän ei ollut saavuttanut mitään. Nuo silmät eivät olleet voitettavissa. Ne katsoivat omituisesti jonnekin »loisto-oppilaan» pään yli, kuin olisi hän ilmaa. Rozlucki suoristautui vielä kerran, aivan kuin kaksintaistelussa hetkenä, jolloin pistooli kohotetaan. Hän alkoi puhua tasaisella, vierassointuisella, ulkonaisesti kohteliaalla äänellä.

Muutamalla lyhyellä lauseella hän antoi kuvauksen Elisabet Petrovnan hallituksesta siirtyen sitten aikaan, jolloin Anhalt-Zerbstin kaunis prinsessa Sofia Augusta, nuoren Pietari III:n kihlattu, tuli Venäjälle. Hän ryhtyi kuvaamaan perinpohjin tätä ruhtinasta ja esitti hänen luonnekuvansa niin uhkamielisen kylmäkiskoisesti, että hänen onnistui viimein sytyttää mielenkiinnon kipinä suuriruhtinaallisen kuuntelijan silmiin. Hän puhui Pietari III:n kiintymyksestä Fredrik II:een, kiintymyksestä, joka meni kaikkien rajojen yli, hänen uskollisuudestaan Holsteinille ja hänen miltei vihamielisestä tunteestaan Venäjää, oikeauskoista oppia, papistoa ja kansaa kohtaan. Hän viittaili hienosti ruhtinaan henkisten kykyjen heikkouteen, hänen taipumukseensa väkijuomiin ja hänen tapaansa ajatella ääneen. Sitten hän siirtyi antamaan luonnekuvaa Sofia Augustasta, myöhemmästä Katariina II:sta, Elisabet Petrovnan hovin nerokkaasta erakosta, joka ikävästä ahmi joukoittain kirjoja ja sai toistakymmentä vuotta läheltä nähdä valtiollisten tapahtumain kulkua ja vähitellen perehtyä niihin. Rozlucki kertoi taitavasti ja varovasti Elisabetin hovin alhaisesta tasosta ja siellä vallitsevasta ikävästä ja totesi Pietari Feodorovitšin siveellisen arvon tehdäkseen jossain määrin anteeksiannettavammaksi perintöruhtinattaren suhteen Soltykoviin, ja myöhemmin, kun Soltykov nimitettiin elinkautiseksi lähettilääksi, Katariinan uuden suhteen Stanislaw Poniatowskiin, silloiseen Englannin Pietarissa olevan lähetystön jäseneen.

Kun Rozlucki nosti tällä kohtaa silmänsä kuulijaansa, havaitsi hän tämän kasvoilla viimeinkin toivomansa ja edellyttämänsä vaikutuksen. Mutta mielenkiinto, joka kuvastui suuriruhtinaan ilmeissä, oli senlaatuinen, että upseerikokelas tunsi kylmiä väreitä käsivarsissaan. Suuriruhtinas tarkkasi tuikeasti siristetyin silmin nuorta tykistövänrikkiä. Kenraalit, jotka istuivat paikoillaan, muistuttivat jäykkiä, seinään muurattuja kuvapatsaita. Vain jäätävä hymyn häive, joka väreili heidän huulillaan, ilmaisi heidät ihmisiksi, jotka huolehtivat tarkasti omasta ja toistensa elämänurasta tai murskaavasta tuhosta. He tarkastivat nuorta puhujaa julmuutta ja uteliaisuutta osoittavin ilmein. Rehtori seisoi perällä kalpeana, silmät maahan luotuina kuunnellen kokelaan sanoja, jotka läimähtivät kuin ruoskaniskut paljaaseen niskaan.

Rozlucki pysyi päätöksessään ja jatkoi tehtäväänsä täysin tietoisena tarjona olevasta vaarasta. Hän esitti Stanislaw Poniatowskin ylhäiseksi, sivistyneeksi eurooppalaiseksi, ritarilliseksi ja sankarilliseksi seikkailijaksi. Hän mainitsi, ettei saattanut ihmetyttää, että nämä molemmat lännen henkilöt lähestyivät toisiaan alhaisten juonien ja alinomaisten juorujen merkillisessä maailmassa. Ei ollut lainkaan ihme, että perintöruhtinatar halusi saattaa Stanislaw Poniatowskin maineeseen ja nostaa hänet sen valtaistuimen portaille, jolle hän Pietari III:n rinnalla oli istuutuva. Puola oli vaalikuningaskunta. On ymmärrettävää, että Katariina alkoi haaveilla tätä valtaistuinta Czartoryskien kauniille sukulaiselle ja että Stanislaw Poniatowski seurasi hänen unelmiaan. Puolan kruunun saavuttamiseksi oli välttämätöntä oppia tuntemaan kaikki tiet, jotka sinne veivät. Stanislaw Poniatowski käytti sitä aikaa, jonka hän oli Pietarissa, aina pakolliseen poistumiseensa saakka, tutustuttaakseen tulevaa keisarinnaa omaan maahansa. Hän paljasti täsmällisesti, tunnollisesti ja asiantuntemuksella silloisen Puolan kaikki heikot puolet, kaikki haavat, kaikki synnit ja puutteet, hän kuvasi Katariinalle puolueiden tarkoitusperät ja vaikutusvallan, teki hänelle selkoa vallalla olevien lakien tilasta ja merkityksestä, tämän maan hallitseviin piireihin kuuluvien henkilöiden vioista ja luonteen heikkouksista, heidän intohimoistaan ja salaisesta kunnianpyyteestään, heidän kullanjanostaan, heidän itserakkaista päähänpinttymistään tai alhaisaatelisten yksinkertaisuudesta. Tällä tavoin Katariina II, joka ei ollut milloinkaan ollut Puolassa ja joka oli eläessään tavannut vain joitakuita puolalaisia, tiesi aivan tarkoin, mitä kullekin oli annettava, mitä luvattava, kuka oli lahjottavissa ja voitettavissa hänen puolelleen. Hän sai tarkan käsityksen, täydellisen topografian Puolan rappeutuneisuudesta, hän tunsi maan mädäntyneet kohdat ja maanalaiset käytävät, joita myöten hän sopivassa tilaisuudessa saattoi saapua anarkiaa ylläpitämään ja tämän maan uudistustointa ehkäisemään.

Antaessaan tämän puhetulvan vyöryä ei Rozlucki enää välittänyt siitä, minkä vaikutuksen se tekisi. Hän tiesi, että kuulijat muodostavat nyt mielipiteensä, hän tiesi myös, että juuri nyt oli suuriruhtinas »voitettava». Hän siirtyi näin ollen kuvaamaan tapauksia, jotka seurasivat Elisabetin kuolemaa ja Pietari III:n valtaistuimellenousua. Hän kertoi näennäisen vaivattomasti ja luontevasti, miten nuori hallitsija osoitti täydellistä välinpitämättömyyttä Venäjän tapahtumiin ja sen sijaan käänsi kaiken huomionsa Holsteinin ja Tanskan väliseen sotaan. Hän valitti sitä, että holsteinilaisia joukkoja pidettiin Pietarin lähistössä ja että nuori keisari omisti kaiken aikansa näiden joukkojen harjoittamiseen, kun taas kokonaan laiminlöi omat sotilaansa, joita hän saksalaisessa ympäristössään kutsui aina »venäläisiksi». Valtion tulot eivät riittäneet korvaamaan menoja, vajaus johtui ulkomaalaisen armeijan ylläpidon aiheuttamista kuluista. Krimin kaani varustautui hyökkäämään Venäjän valtakuntaan. Talonpoikaiskapinat levisivät kihlakunnasta ja piiristä toiseen, eikä asianomaisen paikkakunnan sotilasvalta kyennyt niitä kukistamaan. Venäjän armeijain tuli lähteä Holsteiniin. Pietari III lausui avoimesti aikovansa vangita puolisonsa ja teljetä hänet luostariin. Hän julkaisi mitä omituisimpia »ukaaseja», kuten esimerkiksi ukaasin synodille keväällä 1762, jolla saatettiin voimaan yhdellä iskulla täydellinen uskonvapaus, aviorikos sallittiin, paastot lakkautettiin ja luostarien orjat julistettiin hallitsijan yksityisomaisuudeksi; hän oli läsnä luterilaisen kappelin vihkiäisissä Oranienbaumissa ja jakoi kaikille läsnäolijoille protestanttisia rukouskirjoja. Huolimatta siitä — jatkoi Rozlucki — että Pietari julistuksillaan poisti Salaisen kabinetin ja antoi aatelisille luvan ulkomaille siirtymiseen, vihasi suurin osa venäläisiä häntä.

Sitten kuvasi Rozlucki niiden seitsemän päivän tapahtumat, jotka seurasivat Aleksei Orlovin ja Vasilij Bibikovin lähtöä Pietarista Pietarhoviin tuomaan Katariinaa pääkaupunkiin, jossa hänet huudettaisiin keisarinnaksi. Hän kuvasi Pietari III:n paon Kronstadtiin, hänen alakuloisuutensa heinäkuun 6:nteen päivään saakka, jolloin hän äkkiä kuoli Ropšan linnassa.

Rozlucki aikoi mainita kirjeen, jossa Aleksei Orlov ilmoitti keisarinnalle nuoren hallitsijan kuolemasta. Tällä kohdalla esitelmäänsä hän oli aivan levollinen. Hänen äänessään oli kylmä varmuus ja voitokas pelkäämättömyys. Huomaamattaan silmäili hän suuriruhtinasta ja antoi katseensa harhailla kenraaliparvessa. Suuriruhtinaan kuivat sormet hypistelivät paperia, ja silmiä verhosi pahaenteinen harso. Kenraalit näyttivät tyyninä odottavan käskyä.

Rozlucki tunsi tuossa silmänräpäyksessä merkillistä nautintoa. Hän tiesi, että jousi oli äärimmilleen pingoitettu. Nyt oli nuoli ammuttava. Jollei se tapahtunut seuraavassa silmänräpäyksessä, niin jousi katkeaisi. Hän kokosi siis ajatuksensa, keskitti ne ja laski kuin sulkanuolen liipasimelle.

— Koettakaa esittää asia suppeammin! sanoi rehtori äkkiä kuivalla, epätoivosta käheällä äänellä, koettaen samalla pelastaa tilanteen, itsensä ja tuon mielettömän huimapään.

Rozlucki käänsi päänsä erittäin kunnioittavasti ja tottelevasti »rakastetun esimiehensä» puoleen.

Hän alkoi heti intoa ja hartautta uhkuen, aivan kuin sanomattoman kiitollisuuden viehättämänä, kertoa Aleksander Suvorovin sankaritöistä ja toimista. Hänellä oli nyt helpotuksen tunne. Hänestä tuntui kuin hän olisi laskeutunut pitkin askelin ja tukka liehuen alas korkealta vuorelta. Hän osasi lausua suuren Aleksander Vasiljevitšin, Venäjän armeijan ylipäällikön, Italian ruhtinaan ja Rooman kreivin arvonimet ulkoa kuin isämeidän. Hän luetteli kaikki Suvorovin ritarimerkit, olkavyöt, nauhat, hänen timanttiruusukkeensa, hänen helmikoristeiset kultaiset miekkansa, ja mainitsi ohimennen, minkä teon johdosta mikin näistä oli saatu. Hän lauloi Suvorovin epopean vuodesta 1762 alkaen, tuosta käännettä merkitsevästä vuodesta, jolloin myöhempi sotamarski ja ylipäällikkö johti Suzdalin rykmenttiä. Hän kuvasi sopivalla innostuksella tuhannen virstan marssin, jonka Suvorovin brigadi teki kuukaudessa jäätyneiden jokien, soiden ja metsien yli Oršasta Minskiin ja Minskistä Varsovaan, ja miten johtaja tämän marssin aikana opetti miehistölleen ampumista, pistinten käsittelyä ja linnoitusten valtaamista väkirynnäköllä. Hän kuvasi asiantuntemusta osoittavalla tavalla Pulaskien tappion Liettuassa ja Puolassa sattuneet sotatapaukset Veikselin yli siirryttyä, siis Moszyńskin »joukkioiden» hajoittamisen Klimontowin ja Opatovin luona, Lanckoronan ja Kraśnikin valloituksen, Krakovan linnan piirityksen, Pulaskin häviön Zamoscien luona, Nowickin tappion Krasnystawin luona ja Stolowiczen taistelun, jossa hetmanni Ogiński voitettiin. Sitten seurasi Krakovan piiritys, Zatorin pienen linnoituksen valloitus ja hävitys.

Suuriruhtinas kuunteli tarkkaavaisena, kenraalit seurasivat hartaasti esitystä Venäjän suuren sotapäällikön teoista Krimillä, Turkissa ja Volgalla Pugatševin kukistumisen aikana.

Kaikki kerrottiin täsmällisesti, esitys todisti erinomaista sotahistorian tuntemusta. Kun Rozlucki oli saattanut kuvauksensa Kosciuszkon kapinaan saakka, antoi hän vielä kerran lyhyen yhteenvedon Fersenin ja Suvorovin toiminnasta, teki etevästi selkoa Maciejowicen taistelusta ja, Venäjän armeijan yhdyttyä Stanislawowissa, puolalaisten kauheasta tappiosta Kobylkan luona, viimein Pragan piirityksestä.

Hänen kertomuksessaan kuuli kahdeksankymmenen kuuden venäläisen ja sadan neljän puolalaisen kanuunan jyrisevän kahdeksanpäiväisen piirityksen aikana. Väkirynnäkkö alkaa! Kuusituhatta puolustajaa on lyöty maahan… Väestö syöksyy Veikselin rantaan kulkeakseen pontonisiltaa myöten joen yli. Silta pettää painon alla. Kaksituhatta henkeä vajoaa syvyyteen, kahdeksan tuhatta joutuu vankeuteen.

Rozlucki kertoi voitonriemua väräjävin äänin, kuinka sotaherra seuraavana päivänä ratsasti kaupunkiin yksinkertaisessa univormussa, ilman ainoatakaan lukuisista kunniamerkeistään. Kaupungin edustajat tervehtivät häntä Veikselin rannalla tarjoten suolaa ja leipää. He ojentavat hänelle Varsovan ja samalla Puolan avaimet. Suvorov suutelee niitä, kohottaa kätensä taivasta kohti ja huutaa: »Jumalani, minä kiitän sinua, etteivät nämä avaimet ole tulleet minulle niin kalliiksi kuin…»

Kyyneleet estivät nuorta vänrikkiä jatkamasta.

Kuuntelijat olivat syvästi liikutettuja. Rozlucki oli itsekin liikutettu, etenkin kun hän oli saavuttanut päämääränsä. Suuriruhtinas oli katsellut häntä erittäin tarkkaavasti, miettivän näköisenä, vieläpä eräänlaisen ihailunkin ilmein.

TOINEN LUKU.

Rozlucki heräsi lyijynraskaasta unesta, johon, kuten vaunussa istujat saattoivat todistaa, liittyi kanuunanjyrinän kaltainen kuorsaus. Kun hän tuli tajuihinsa, loi hän hämmästyneen katseensa loistavaan, hiukan kaarevaan kattoon, käsitti missä oli ja nauraa hihitti sisäisesti. Hän tunsi nukkuneensa tarpeeksi ja olevansa vahva kuin kuormahevonen. Hän kumarsi päätään ja vilkaisi alas vuoteeltaan, joka oli vaunun nostetulla yläpenkillä. Osasto oli täynnä väkeä. Aurinko paistoi ikkunasta sisään.

Nyt on peseydyttävä, ajatteli luutnantti, — sitten syödään paljon ja jotain oikein maukasta.

Hän istuutui vuoteelle, mikäli vaunun katon läheisyys sen salli, veti ylleen ihka uuden univormunsa, jossa on nuhteeton samettikaulus, neitseelliset olkalaput ja tykistökoulun tähti vasemmalla puolella, pingoitti satumaisen aistikkaat kiiltonahkasaappaansa suoriksi ja kampasi tukkansa.

— Anteeksi! mumisi hän laskiessaan jalkansa alas ja kiivetessään notkeana kuin kissa korkealle nostetulta penkiltään maahan. Ummehtuneessa vaunussa kyyryssä torkkuvien olentojen ohi hän kiiruhti pesuosastoon ja lähti sieltä ravintolavaunuun.

Kun Rozlucki peseytyneenä ja kammattuna, kahvia ja vehnäsvoileipiä itseensä ahdettuaan palasi takaisin, oli hän niin onnellinen, että olisi saattanut syleillä kaikkia matkustajia. Hänen esimerkkiään seuraten oikoivat vaunussa olijat väsyneitä luitaan, peseytyivät ja kampasivat itsensä ja keskustelivat kahvista ja juuri mainituista vehnäsvoileivistä. Keskustelu tapahtui puolankielellä. Piotr Rozlucki ei sitä siis ymmärtänyt. Vain silloin tällöin sai hän siepatuksi sanan, jonka hän ymmärsi. Voimakkaalla ritarinkädellään taivutti hän vieterit kokoon, jotka tukivat hänen vuoteenaan ollutta yläpenkkiä, ja auttoi erästä naishenkilöä, joka koetti avata ikkunaa.

Ulkona oli aamu. Kaste kiilsi äsken niitettyjen niittyjen sängellä. Hopeamaton tavoin peitti se läheisten sänkipeltojen pintaa ja säteili timantteina vielä leikkaamattomilla tähkäpäillä. Alavaa maata ulottui silmänkantamattomiin. Siellä täällä sukelsi esiin metsän vihreyttä ja etäällä siinsi niittymaan kaistaleita. Jossakin kohden saattoi kohota lentohiekkakumpu, häämöttäen keltaisena pahkurana kauran ja rukiin pehmoisen vaipan välistä kuusimetsikön liepeellä. Vähäiset koivikot ja tammiryhmät uinailivat viljapeltojen välissä.

Rozlucki, joka oli päässyt istumaan ikkunan viereen, katseli maisemaa. Hän ei ollut nähnyt koskaan tuollaisia majoja tai kyliä, ei milloinkaan noita suippokärkisiä kirkkoja ja poppelikujia, jotka kulkivat eri suuntiin maata. Pelloilla väki niitti viljaa, sitoi sitä lyhteihin ja nosti heinähangolla häkkirattaille. Kun juna suhahti uutterasti puuhaavien ihmisten ohi, näytti katsojasta kuin väki olisi kumartunut syvään. Harmaat ja päivettyneet olivat näiden raatajien laihat kasvot, luisevat heidän vartalonsa, vaaleanharmaat heidän pukunsa. Väriläikän muodostivat vain kumartuvien ja niitettyjä viljasitomia sulavin liikkein sivulle siirtävien naisten liinat ja hameet.

— Miten toisenlaista on kansa täällä! — ajatteli Rozlucki. — Miten merkillisen harmaata… Miehillä sileäksi ajetut kasvot, solakat vartalot.

Hänestä oli hyvin mieluista näin katsella etäisyyteen, taivaanrantaan, jonne viljapellot ulottuivat. Katsella harmaata, hiekkaista alankoa, jota aurinko häikäisi ja kaste virvoitti. Kaukaisista vesistä kohoava usva ei ollut ehtinyt vielä häipyä.

Villisorsien lauma lehahti lentoon.

— Polša [Puolanmaan venäläinen nimi. Suom. muist.], ajatteli upseeri.

Se herätti hänessä tiedottomasti tylyn, synkän tunteen, joka kuitenkin väistyi hyvin pian hiljaisen mietiskelyn tieltä. Rozlucki oli ensi kertaa lomalla. Kun hän oli päättänyt Mihailovskin opiston parhaalla arvolauseella, matkusti hän siihen patteriin, johon hänet oli määrätty ja joka oli syrjäisessä kaupungissa. Sen oli toimittanut hänelle hänen setänsä, virasta eronnut kenraali, joka oli hänen holhoojansa ja asui maalla. Tutkinnon jälkeisen lomakuukauden oli hän viettänyt erään toisen sedän poikien luona. Tämäkin setä oli kenraali, mutta pojat olivat jo pysyvästi maalla asuvia tilanomistajia Penzan kuvernementissa. Vihdoinkin tunsi hän itsensä vapaaksi kaikesta vuosikausia kestäneestä silmälläpidosta, jonka alaisena hän oli ollut kadettikoulussa ja tykistöopistossa, missä hän oli ollut vain numero loppumattomassa sarjassa. Hänen ei tarvinnut tänä hetkenä tuntea esimiehen tarkkaavaa silmää eikä rikkaiden omaisten tutkivaa katsetta. Se tuotti hänelle mitä suurinta iloa.

Vastapäätä olevalla penkillä, ikkunan vieressä, kuten hänkin, istui nuori tyttö, joka tuskin oli seitsemäätoista vanhempi, miltei lapsi vielä, mutta jo nainen. Ja se antoi hänelle erikoisen viehättävyyden. Hän oli riisunut vaatimattoman olkihatun, ja tumma tukka, joka oli erikoisella tavalla kammattu sivulle, loisti aamuauringossa. Klassillinen nenä ja hyvin kaunismuotoinen suu koristivat hänen ruusuisia kasvojaan. Upseeri ei voinut nähdä hänen silmiensä väriä, sillä nainen luki kirjaa syvään kumartuneena. Hän oli varmaan vasta äsken tullut vaunuun, sillä hänessä ei näkynyt mitään yömatkustajan merkkejä. Hänen sileä sinipunerva pukunsa ei ollut rypistynyt eikä pölyyntynyt, ja hänen poskissaan oli ketojen aamuilman antamaa punaa.

Rozlucki odotti, että nainen kohottaisi silmiään, ja suuntasi omat silmänsä tuikeasti häneen. Turhaan! Nainen luki englantilaista kirjaansa eikä huomannut hänen liikkeitään, kannusten kilinää ja hänen ilmeistä ihastuttamishaluaan. Viimein nainen nosti loistavat tummat silmänsä, mutta hän ei katsonut uuteen matkatoveriin. Rozlucki tunsi — sillä hän oli havainnut sen naisen vilahduksellisista liikkeistä — ettei hänen salainen manööverinsä ollut jäänyt huomaamatta ja että nainen oli selvillä siitä, minkä vaikutuksen hän oli Rozluckiin tehnyt, mutta että hän ei tahtonut häntä nähdä eikä tietää mitään hänen läsnäolostaan. Se saattoi Rozluckin voimattomaan raivoon. Mitä kauemmin hän katseli naista, sitä selvemmin huomasi hän tässä ensi nuoruuden ja hienon, sisäisen kulttuurin viehätyksen. Jokainen liike hänessä oli ilmaus hänen yksilöllisestä hengestään, mutta samalla perinnäisestä käytöstaidosta. Rozlucki totesi, että heidän molempien välillä, vaikka nainen oli tuskin askeleenkaan päässä hänestä, oli läpitunkematon seinä. Tuota järkkymätöntä tyyneyttä, joka kätkeytyi hilpeän ja kohteliaan hymyn taakse, ei mikään voisi särkeä.

Kun Rozlucki näytti tahtovan lävistää hänen kasvonsa vasta koulunseinäin sisältä päässeen upseerin sudensilmillä, nosti nainen katseensa välinpitämättömänä ja käänsi sormenpäillään kirjanlehteä.

Vaunuun astui matkustaja, joka lausui toisille vaunussa olijoille puolaksi, että junassa oli ruokailuvaunu. Ruskeatukkainen kaunotar laski kirjan penkille ja kysyi, oliko ravintolavaunu kaukana ja mihin suuntaan oli mentävä.

Rozlucki ajatteli: — On totta, mitä puolalaisista kirjoitetaan. He ovat kylmiä kuin kivi, ja meitä kohtaan pelkkää vihaa. Jokaisesta silmäyksestä uhoo viha.

»Kylmä ja vihaa huokuva puolatar» nousi paikaltaan ja pani hatun päähänsä niin välinpitämättömänä kuin olisi hän ollut aivan yksin osastossa. Hän meni hame kahisten ulos, ilmaisten jokaisella liikkeellään, että upseeri Rozluckin oppilause piti paikkansa. Rozlucki katseli kauas etäisyyteen ja vihelteli itsekseen.

Tuo nainen oli turmellut hänen hyvän tuulensa Hitto vieköön! Ihana olento… Hän tunsi naisen poissaolon ja raivosi tästä syystä sisäisesti. Huojennuksekseen murisi hän itsekseen voimakkaita upseerimaisia haukkumasanoja, turvautuipa kenties myöskin sotamiehen sanavarastoon. Viimein osui hänen katseensa auki olevaan kirjaan, joka oli penkillä nimilehti päälläpäin. Hän luki Laon and Cythna or The revolt of Islam by Percy Bysshe Shelley. Hän osasi itse verrattain hyvin englanninkieltä, jota vaaditaan tykistöopistossa ja jonka osaaminen oli muotiasia. Hän luki myös mielellään englantilaisia kirjoja. Miten mielellään hän olisikaan antautunut keskusteluun lapsekkaan nuoren, tyttömäisen lukijattaren kanssa kirjailijoista, joihin hän oli tutustunut. Mutta nainen ei olisi antautunut hänen, »moskalin» (ryssän), kanssa keskusteluun! Ja kuitenkin olisi Rozlucki naisen suureksi ihmeeksi voinut ilmoittaa, että hän oli syntyperältään oikeastaan puolalainen, että hänen äitinsä oli puolalainen, joskin uniaatti, siis oikeauskoiseen kirkkoon kuuluva, ja että hänen isänsä oli ammuttu osanotosta Puolan kapinaan.

Tämä muisto, jota hän ei milloinkaan päästänyt luokseen, ajatus, jota hän ei sietänyt tajunnan kynnykselläkään, tuo häpeätahra vei hänet takaisin oikealle ladulle. Hän miehistäytyi ja panssaroitui kaikkea mielenliikutusta vastaan muistuttaen itselleen, että hän oli upseeri ja että hänen oli tässä maassa järkähtämättä suojeltava armeijan kunniaa. Hän siis asettui valloittamattomaan, uhkaavaan asentoon, kuten kanuunoilla ahdettu vallitus, ja odotti vihollista. Mutta kun tämä vihollinen kulki hänen polviensa ohi ruusunpunervassa puvussaan, joka kurjenmiekan lehtien tavoin painautui hänen verhokseen ja levitti tuskin huomattavaa tuoksua, kadotti hän taas tarpeellisen sotilaallisen ryhdin. Tahtomattaan loi hän syrjäkatseen »kavalaan puolattareen». Viehättävä, ihastusta väräjöivän hymyn peittämä oli naisen suu, kun hän luki tuota fantastista romaania Laonista ja Cythnasta, noista kidutetuista hengistä, jotka taistelevat viimeiseen hengenvetoon, noista sankareista, jotka yhtyvät vasta taivaassa. Tämän maailman ihanimman runoilijan iätikukoistavat ajatukset ja iäti tuoksuvat tunteet huumasivat naisen sileätä otsaa, joka oli puhdas kuin taivaankansi kesäpäivänä.

Rozluckista tuntui mieluisalta, että hän sai istua tämän vieraan kanssa samassa osastossa. Juna kiidätti häntä eteenpäin, hänen ajatuksensa punoutuivat mielensä mukaan. Tunteiden esteetön lento tempasi hänet mukaansa hämäriin mielikuviin, jotka olivat hänen muististaan häipyneet, hillittyjen, irtinyhdettyjen, ikivanhojen sointien pyörteeseen, jotka enää vain äänenä elivät hänen sielussaan. Ihan syvällä hänen tietoisuutensa sisimmässä oli piilossa yksinäisiä unohtuneita puolalaisia sanoja, himmeinä ja haalistuneina kuin paljaiden jalkapohjien jäljet meren rannan hiekassa. Rajut kuurosateet ovat huuhtoneet ne pois, myrsky on ne tasoittanut, meren aalto hävittänyt. Vienosti humisevia sanoja, yli maailmallista kuiskailua, tuskin erottuvia ääniä:

— Piotruš, ainoa poikaseni…

Kuin samea pilvi kulkee ohi hänen silmiensä. Kyynelten kostuttamat kasvot, kalpeat ja kärsineet, kuumepaloiset huulet, kauhistavat, selälleen auenneet, jähmettyneet, kauhua ammottavat silmät Pitkiä mustia hiussuortuvia, jotka punoutuivat nyyhkytyksenä sielun ympärille. Rukoilevat kädet kurottuvat jäykkinä atlassikankaisella peitteellä.

Upseeri pudisti luotaan kauhean unen.

Yhä tiheämmässä vilahti silmien eteen rakennuksia, aitoja, vajoja ja lopuksi rumia monikerroksisia taloja. Kiskot monistuivat. Hyvin pian alkoi ilmaantua ruskeita ja punaisia tavarajunia loppumattomiin, kunnes ne peittivät taivaanrannan. Juna syöksyi sietämättömästi täristen. Tehtaanpiippujen sinervä savun häivä ja punaisenruskea veturinhöyry verhosivat taivaan. Tuontuostakin pujahti savusta näkyviin makasiinin korkea musta muuri, vaja tai tehdashalli rikkinäisine kattoineen.

— Olemme Pragassa, sanoi eräs matkustajista.

— Siinä siis on Varsovan esikaupunki, ajatteli Rozlucki merkillisen samein tuntein. Hänen silmänsä jäivät katsomaan tuota sekavaa, muodotonta, levotonta, synkkää kuvaa, noita aineellisen elämän mykkiä merkkejä. Kumea jyminä tunki hänen korviinsa. Juna pysähtyi. Kaunis, mutta katala puolatar otti vähäiset matkatavaransa ja lähti kiireesti vaunusta odottamatta kantajaa. Rozlucki seurasi hetken aikaa katseellaan häntä. Vieras häipyi väkijoukkoon ja katosi.

KOLMAS LUKU.

Varsovaan jäi Rozlucki useammaksi päiväksi ja kyllästyneenä hotellissaoloon katseli kaupunkia. Häntä ihmetytti puolalaisten suurilukuisuus ja heidän elämänmuotonsa. Ei pitänyt paikkansa, mitä viralliset käsikirjat väittivät ja mitä asiantuntijain suulliset kuvaukset säestivät. Häntä harmitti se, että he esiintyivät eristäytyneenä, koossa pysyttäytyvänä aineksena, jossa liikkuvat virtaukset kätkeytyivät syvälle eivätkä olleet katselijan tavoitettavissa. Katselija toivoi, ettei olisi olemassa mitään »Puolan kysymystä». Hän ei voinut nauttia kauniiden naisten viehätyksestä, ei kulttuurin, taiteen, arkkitehtuurin ja muistomerkkien omintakeisuudesta eikä elämän yksityisistä ilmiöistä, kun elämä oli hänelle vierasta. Kaikki tuo oli kietoutunut yhteen »Puolan kysymyksen» kanssa ja oli ehdottomasti vihamielisessä suhteessa henkilöön, joka ajoi tässä maassa »Venäjän asiaa». Matkustajaan ei Varsova tehnyt ainoassakaan suhteessa miellyttävää vaikutusta. Siellä oli kaikki kieroa, matelevaa aina alhaisuuteen saakka ja samalla kertaa petollista tuossa alhaisuudessa tai sitten ilmeisesti vihamielistä, suorastaan kuolettavan vihamielistä. Hän näki aivan uusien ilmiöiden arvon, merkityksen, kauneuden ja erikoisen viehätyksen, hän näki sen kaiken ensi kerran, mutta kuin paksun lasilevyn takaa.

Kuljeskellessaan vieraassa kaupungissa hän etsi junassa näkemäänsä tuntematonta naista. Kun hän ajoi raitiovaunussa, istui teatterissa, kävi taulugalleriassa, Lazienkin puistossa tai pyhän Johanneksen kirkossa, luuli hän aina näkevänsä hänet äkkiarvaamatta. Turhaan. Häntä ei näkynyt. Hän pysyi kätkössä jossain tämän Puolan sisällä ja kuten kaikki muukin verhon takana.

Nuori upseeri matkusti nyt isänsä sedän, eronsaaneen kenraalin luo, joka asui maalla. Kun hän nousi junasta pienellä rautatienasemalla, jossa häntä oli neuvottu nousemaan, käski hän kantajansa etsiä Oplakanesta lähetetyt hevoset.

— Hevoset odottavat! ilmoitti poika ja vei hänet pimeän asemahuoneen läpi nelivaljakon luo. Upseeri hyppäsi rattaille, kun hänen matkatavaransa oli sijoitettu, ja komensi lyhyesti venäjäksi:

— Trogaj! (»Aja, anna mennä!»)

Kasvavassa iässä oleva livreapukuinen kuskipoika kääntyi katsomaan kyydittäväänsä ja ymmärsi vasta vähän ajan perästä, että hänen oli lähdettävä ajamaan.

Oli vielä pimeä, mutta alkoi jo aivan hämärästi sarastaa. Ilmassa oli kosteaa höyryä rankkasateen jälkeen, joka oli vasta äsken lakannut. Kummallinen hiljaisuus vallitsi ympärillä. Pienet, yksinkertaiset vieterittömät britška-ajoneuvot, joissa oli yksi kiinnitettävä istuin, veivät häntä eteenpäin kuin kehdossa kiidättäen. Kuului hevosen kavioiden terävää mäiskettä sileässä, pehmenneessä savessa ja lätäköissä. Saavuttuaan leveälle maantielle kuski läimäytti useampia kertoja piiskallaan ja hoputti nelivaljakkonsa ravijuoksuun. Rozlucki kurottautui katsomaan, millaisia hevoset olivat, ja näki neljä kookasta, väkevää ja nopsaa ajohevosta.

Kostea aamukylmä tarttui nuoreen upseeriin. Hänen oli pakko nostaa pystyyn uuden univormuviittansa kaulus ja työntää kädet hihoihin. Oikealla ja vasemmalla näkyi sänkipeltoja, kaura, peruna- ja vehnäsarkoja, pitkissä riveissä mökkejä, puiden takaa pilkistäviä kartanoita, kirkkoja. Se kaikki häämötti hämärästi oudonnäköisenä, unisena, salaperäisenä. Eräässä kohdassa suhahtivat rattaat puistokujalle, jota toiselta puolelta reunustivat vanhat koivupuut. Vanhat koivut kumartuivat huonoksi ajetun tien yli kuin surkutellen ihmiskohtaloita, jotka vuosimääriä kulkivat tämän tien loassa, savessa ja raiteissa… Päivä vaikeni.

Rozlucki havahtui torkuksistaan, tähysteli koivuja ja tunsi maiseman miellyttäväksi. Hän koetti päästä puheisiin nuoren kyytimiehen kanssa ja kysyi häneltä näkyviin tulevien maatalojen ja kylien nimiä, mutta kyytimies ei ymmärtänyt venäjää. Hän ilmaisi merkein, ettei hän ymmärtänyt, tai lausui sanoja, jotka olivat »barinille» (herralle) aivan käsittämättömiä. Puhelu keskeytyi, ja »barinin» täytyi tyytyä kuuntelemaan leivosen liverrystä, joka oli hänelle ymmärrettävämpää kuin puolankieli.

Päivän alkaessa sarastaa siinsi kaukana metsäisiä harjanteita. Rozlucki koetti vielä kerran tiedustella kyytimieheltä, mitä metsiä ne olivat, ja sai viimein tietää niiden yhteisen nimen. Kuultuaan sen kietoutui hän lujemmin vaippaansa ja torkkui Oplakaneen asti.

Seitsemän tienoissa aamulla saapui hän perille. Hän ajoi pitkältä vanhalta poppelikujalta rappeutuneesta portista pihalle. Maatalo, jonka kuistin eteen hevoset pysähtyivät, oli varmaankin rakennettu puoli vuosisataa sitten. Vierasta tervehtimään tuli kenraali, hyvin iäkäs vanhus, joka vuosistaan huolimatta oli säilyttänyt lujan ryhtinsä ja tuittupäisen ja ankaran olemuksensa. Vaikka oli varhainen aamu, oli hän jo peseytynyt ja kammattu, ja varsisaappaitten korot kolisivat äänekkäästi hänen kulkiessaan. Hänen housuissaan oli punainen nauha, ja myöskin takki oli univormutakin näköinen. Hän tervehti tulijaa hyvin sydämellisesti, syleili häntä moneen kertaan ja katseli häntä kauan, kaihtaen kädellään silmiin sattuvaa auringon valoa. Vihdoinkin saattoi nuori upseeri puhua toisen kanssa hänelle ymmärrettävää kieltä. Rozlucki nautti saadessaan puhua huomioistaan ja vaikutelmistaan.

Vanhus kuunteli koko ajan suopeana, vaikkakaan hän ei hyväksynyt kaikkea, kuten saattoi havaita.

Kun he olivat juoneet kahvia kahden suuressa, mansikoilta tuoksuvassa ja kärpästen kansoittamassa ruokasalissa, vei vanha kenraali sukulaisensa erääseen talon päässä olevaan huoneeseen, jossa oli mukava valmis vuode ja sen edessä nide Turgenjevin novelleja, jonka setä oli liikuttavan huomaavaisesti pannut esille. Piotr riisuutui nopeasti ja nukkui heti uneen. Muutaman tunnin kuluttua herätti hänet rattaitten tärinä ja ikkunan alta kuuluva äänekäs koiranhaukunta. Ikkunan edessä oli harso, mutta kärpäset tunkivat sittenkin sisään ja purivat kahta hullummin. Tykistöupseeri peseytyi ja kampasi itsensä, puki univormun huolellisesti yllensä ja meni useiden huoneiden läpi suurimpaan huoneeseen, josta äänten sorina tulvahti kuuluviin. Hän avasi oven ja astui saliin.

Setä nousi hänen kumartaessaan ja esitteli perheensä hänelle. Piotr tutustui useihin sukulaisiin, jotka tulivat tavallisesti sunnuntaisin eri naapurikartanoista ja vuokratiloilta Oplakaneen, missä he menivät kirkkoon ja täyttivät sukulaisen velvollisuutensa perhettä kohtaan. Kenraalin vanhin poika, iäkäs vanhapoika Hippolit, hoiti Oplakanen tilaa. Hän oli kookas herra, jolla oli mustaksi värjätty tukka ja vanhanaikainen poskiparta, jommoisia näkee usein vanhoissa kivipiirroksissa, synkkä ja kaikille epäystävällinen. Hän tervehti Piotria kylmällä kädenpuristuksella ja alkoi heti kenraalin kanssa puolankielellä väitellä taloudellisista asioista. Kenraalin toinen poika, Michal, samaten jo vanhempi mies, oli juuri saapunut Cierniesta, kartanosta, joka hänellä oli vuokralla. Hän oli ottanut mukaansa tyttärensä, keskikauniin, päivettyneen, tarmokkaan, iloisen ja luontevan tytön, ja poikansa, joka oli ylioppilas, mutta joka oli joidenkin yliopistossa sattuneiden levottomuuksien takia oleskellut maalla jo kauemmin aikaa.

Kaikki katselivat Piotria uteliaina, mutta ilman varsinaista myötätuntoa. Useat, kuten ylioppilas, joka lakkaamatta poltti tupakkaa, ja nuori Kamilla tai Kama, katselivat häntä vieroen ja peittelemättömän kylmästi. Piotr oli hauska ja niin hyvällä tuulella, että hän oli valmis antamaan tällaisen mielialan anteeksi. Hän pyysi heitä hartaasti puhumaan hänelle venäjää, koska hän ei ymmärtänyt sanaakaan puolankieltä. Hän sanoi sen ystävällisesti ja avoimesti, hän pyysi tätä huomaavaisuutta veljellisen sydämellisesti. Mutta siitä ei ollut kerrassaan mitään hyötyä. Päinvastoin se vielä tuimensi katseiden vihamielisyyden. Serkku Kama alkoi keskustella, mutta ranskankielellä, ja nuori ylioppilas päästeli vain savupilviä suustaan eikä puhunut yhtään sanaa. Tilanhaltija Hippolit poistui huoneesta; kohta kuului vajasta hänen kova äänensä, joka antoi palkollisille sillä lailla neuvoja ja ohjeita, että ranskankielisen jaarituksen täytyi keskeytyä. He olivat keskustelleet joutavanpäiväisistä ja turhanaikaisista asioista, sillä heti kun Piotr tahtoi siirtyä olennaisempaan ja tärkeämpään puheenaiheeseen, karkoitti hänet serkku siitä ironisella, tuskin huomattavalla hymyllä tai tekosyyllä.

Vain vanha kenraali oli nuorelle upseerille huomaavainen ja kohtelias. Hän selitti hänelle kauan ja perinpohjaisesti, että hän itse oli etevän toverinsa, kenraali Siegelin tilan hoitaja, joka Siegel osanotostaan Puolan kapinan kukistamiseen oli saanut lahjaksi toistakymmentä maatilaa. Yksi niistä, Oplakane, oli vuokralla hänellä, kenraalilla itsellään, toinen, Ciernie, hänen nuoremmalla pojallaan Michalilla. Yleensä ei perhe kuitenkaan ollut varakas ja se siirtyi Puolan aateliston tavoin vuokratilalta toiselle. Ilman kenraalin eläkettä ja aikaisempien suhteiden johdosta saatua valtuutta lahjoitustilojen vuokraamiseen ei perheen toimeentulo olisi ollut turvattu. Kenraalin äänensoinnissa kuului äkeys ja miltei leppymätön viha. Vanhus nieli sen väräjävin huulin, tekohampaat kalkattaen vastatusten. Vihdoin hän mumisi:

— Niin se on, poikaseni. Puolalainen syntyperä… Saksalaiset ovat saaneet lahjoituksia. Heillä on lujat asemansa Pietarissa. Mutta me saamme tässä kolkassa kierrellä pienten aatelisvuokraajien tavoin. Ja sellaista on ollut jo vuosikausia. Niin ovat nyt asiat, poikaseni.

Vanha kenraali huitaisi katkeran alistuvasti kädellään. Kama ja ylioppilas Viktor nauroivat miltei ääneensä.

— Naura sinä vaan ääneen! sähisi vanhus Viktorille. — Poliisikomisarius on jo kolme kertaa kysellyt sinua minulta. Minä saan miettiä pääni puhki, miten voisin pestä sinut puhtaaksi. Naura sinä vaan!

— Minä en ole pyytänyt sinun suojelustasi, isoisä! kivahti ylioppilas itsetietoisena ja töykeästi; jos poliisilla on jotain asiaa minulle, niin löytää hän kyllä tänne. Sinun ei tarvitse ollenkaan huolehtia minusta. Hän tietää, mistä minut voi löytää.

— Tulkoonkin vaan! — lisäsi Kama.

— Sen hän tekee! — tiuski vanhus. — Saat taas istua vuoden.

— Jos sikseen tulee niin… olen valmis!

— Ja toisen ja kolmannen, kunnes lähtee halu ahtaa talonpoikien päähän kaikenlaista hullutusta.

— Sinä et istu minun tuomarinani, ja ehkäpä armahtavat minun kaulanikamiani, — mumisi Viktor hiljaa.

— Ole vaiti! — huusi vanhus ähkyen kumeasti.

— Kun ei kimppuuni käydä, olen minä aina vaiti… — puolusteli Viktor.

Piotr ei ollut tästä keskustelusta ymmärtänyt mitään, mutta sen tunnelman oli hän vaistonnut. Hän oli ilmeisesti vanhan kenraalin puolella, jota kohtaan hän alunpitäen oli tuntenut sympatiaa, mutta hän olisi mielellään antautunut keskusteluun nuorten sisarusten kanssa ja hänestä olisi ollut hauskaa päästä heidän kanssaan samanlaiseen periaatteelliseen keskusteluun kuin ennen toveriseurassa, jossa väittely oli väliin kestänyt koko päivän, vieläpä venynyt yöhön ja seuraavaan päivään asti. Nyt ilmaisi ikkunan alta kuuluva narina, että vaunut olivat valmiina, joilla kaikki lähtisivät kirkkoon.

Vanha kenraali lähti huoneeseensa, josta hän palasi hyvin pian mustassa sivilipuvussaan ilman mitään sotilaallisia merkkejä. Hän nousi poikansa Michalin, rauhallisen, mukautuvan miehen kanssa vaunuihin. Etuistuimelle asettuivat Kama ja Piotr. Viktorille ehdotettiin, että hän nousisi kuskipukille, mutta hän julisti ylioppilasmaisella kopeudella, ettei hän mihinkään kirkkoon menisi, että hänelle tämä tässä oli kirkko. Näin sanoessaan osoitti hän taivasta, lehmuksia ja portin takana kasvavaa viljaa. Kenraali tuli punaiseksi kuin nauris ja supisi jotain itsekseen lausuen tuikealta kuuluvia puolalaisia ja venäläisiä sanoja sekaisin. Viktor kumarsi, ohjasi askeleensa metsään ja katosi eräässä tienkäänteessä.

Kirkolle, jonne oli kahden virstan matka, vei epätasainen tie. Pieni temppeli oli kunnaalla lehmusten ja jalavien varjossa, aivan keskellä hyvin suurta kylää. Kylän mökki, aita ja puutarhajono seurasi pitkälle ulottuvan harjanteen reunaa. Väki meni jumalanpalvelukseen. Talonpojat raskaissa ruskeissa takeissaan, jotka ulottuivat miltei maahan saakka, jalassa raskaat saappaat ja päässä miltei yhtä raskaat hatut, vaimot ja tytöt niin räikeissä liinoissa ja leningeissä, että silmiä häikäisi. Tämä kirjava joukko liikuskeli pakinoiden kirkonpihan muuriportin edustalla. Siellä olivat myös naapuri-aateliston erilaiset ajopelit, avonaiset, umpinaiset ja korivaunut. Piotr, joka näki tällaista ensi kertaa elämässään, katseli sitä ihmeissään. Mutta hänkin veti ihmisten katseet puoleensa. Kun ikivanha, ahdas kirkko oli jo niin täynnä väkeä, ettei voinut enää sormea liikuttaa, jäi koko Oplakanen seurue kirkon pihalle lehmusten alle, lisäksi oli Piotr oikeauskoinen eikä uskaltanut työntäytyä sisään, vaikka hän olisi mielellään nähnyt, miltä sisällä, tuolla »latinalaisuuteen vieteltyjen» pyhätössä näytti.

Ulkona oli hyvin kaunista. Jättiläislehmukset olivat jo vuosisatoja tunkeneet juurensa hautojen pohjaan, joissa makaavien lastenlapset nyt rukoilivat näiden puiden lehvien suojassa, ja ne loivat runsasta, kauaksi ulottuvaa varjoa. Lintuparvet visertelivät tuuheissa latvoissa, kirkon perältä kaikui urunsäveliä ja väliin vanhaa latinalaista tekstiä lukevan kaniikin yksinäinen ääni. Viimein alkoi suuri kansanjoukko tulvia kirkosta kirkkomaalle ja liikuskella hitaasti eteenpäin. Kookkaiden pitkätakkisten talonpoikien kiinteän, suljetun ryhmän takana kulki valkopukuisia tyttöjä, joilla oli tukassa seppeleitä koruttomista kehäkukista ja jotka siroittelivat kukkia. Heitä seurasi baldakinin alla kulkeva pappi kullalla kirjaillussa kirkkoasussa, kahden ympäristön kaikkein lihavimman tilanomistajan tukemana. Baldakinin takana tungeskeli väkijoukko laulaen kaikesta sielustaan. Kiivaasti soivat kellot, valtava laulu, kukkien tuoksu — se kaikki huumasi Piotria. Hän tuijotti sanattomana tätä näkyä katsellen. Kun pappi, tukeva, hyvinvoipa herra, joka kantoi raskasta kultaista ehtoollisleipäastiaa, tuli Oplakanen seurueen kohdalle, loi hän silmäyksen univormupukuiseen upseeriin katsellen häntä vilkkain mielenkiinnoin; samoin tekivät tilanomistajat hänen molemmilla puolillaan ja myös talonpojat, jotka lauloivat sydämensä ja terveen ruumiinsa pohjasta, ja kukkia siroittelevat tytöt. Piotr tunsi olevansa täällä aivan liikaa. Hän ei olisi tahtonut mitään niin hartaasti kuin päästä livistämään heti pois. Hänellä oli kiusallinen tunne. Nämä kuvat vaivasivat häntä ja salpasivat painollaan hänen henkensä. Hänen serkkunsa Kama kuiskasi hänen korvaansa:

— Sinun univormusi tuo täkäläisen väestön mieleen epämieluisia seikkoja, rakas serkku. Se se on, joka tekee tuon huonon vaikutuksen.

Piotr tunsi jonkinmoista helpotusta, jota ei kuitenkaan kestänyt kauan.

Hartaustilaisuudesta palasi seurue Oplakaneen ja söi kelpo ruokahalulla aito puolalaisen maalaispäivällisen, johon kuului vadit täynnä kananpoikia, salaattia, kaikenlaisia vihannes- ja hillokelajeja, joiden jälkeen sydän tulee pehmeäksi ja ajatukset joutuvat vienon optimismin valtaan. Päivällisen jälkeen käyskenneltiin jykevinä vanhassa hoitamatta jätetyssä puutarhassa ja koetettiin keksiä jos jonkinlaista huvitusta. Kama soitti pianoa suuressa salissa, ja seurue kokoontui nauttimaan soitosta hänen ympärilleen. Olipa saapunut murjottava Viktorkin samoiltuaan takamaat ja käytyään metsätöllit.

Vanha kenraali pyysi Kamaa laulamaan jotain. Nuori tyttö kursaili viitaten pietarilaisen serkkunsa ankaraan arvosteluun, mutta lopulta hän löi akordin, vieläpä toisenkin. Tämän jälkeen kääntyi hän seurueeseen päin ja sanoi, että hän osasi laulaa vain sangen harvoja lauluja ja ettei niistä kenties pidettäisi. Mutta hänen isänsä herra Michal teki torjuvan merkin kädellään tahtoen sanoa, ettei tämä väite ollut paikkansa pitävä. Kama soitti alkusoiton ja alkoi voimakkaalla, kauniilla, puhtaalla, vaikkakin kouluuttamattomalla äänellä laulaa. Laulun oli säveltänyt eräs nuori säveltäjä Julius Slowackin sanoihin:

Enkelten parvi täyttää kotikunnaat,
se viittoo kaukaa tervehdyksen meille.
Poloisten joukolle se tuoko lunnaat,
veriinsä, vaierruksiin nääntyneille?
Ja kuumat kyyneleet ne maata kasti,
niin miekkaa rukoiltiin nyt palavasti.

Taaskin pauhasi myrskyisä säestys, ääni sydämen sisimmästä, rintaa painavan kiven alta. Laulu jatkui:

Seis hurjimus, ulaani, minne ajat!
Sun ratsus kaataa paadet sekä rajat!
— Vain äitini häväisty siin' on hauta,
sydän jos halkee, silmä on kun rauta.
Kaviot marmorist' iskevät tulta,
ja koston miekka välähti kuin kulta.

Vanha kenraali istui nojatuolissaan ja rouhi leukojensa välissä jotain sisäistä tunnetta tai asiaa. Hänen poikansa Michal katseli tytärtään syvää liikutusta osoittavin ilmein. Viktor hyräili hiljaa itsekseen säveltä ja oli siihen yhtä ihastunut kuin sanoihin. Piotr ei ymmärtänyt sanoja, mutta sävel lausui ne hänen korvaansa. Tämä sävel oli ihmeellinen kuin kostean syreeninoksan tuoksu, jonka kanssa muisto sulautuu yhteen monesti koko elämäksi.

Tuo kieli tuntui hänestä nyt ensi kertaa kaikessa kovuudessaan soinnukkaalta. Käsittämättömät sanat saivat väriä ja loistetta. Kun laulu oli vaiennut, pyysi upseeri, että hänelle selitettäisiin sen sisällys. Kama suoristi hymyillen pukunsa poimuja ja sanoi:

— Sanat eivät merkitse oikeastaan mitään, ne ovat tyhjänpäiväisiä, kuten tavallisesti lauluissa… Se on yksinkertainen puolalainen laulu, kenties hädästä ja kurjuudesta tai ehkä maineesta ja suuruudesta. Ei mitään oikeata järkeä eikä ajatusta.

— Mutta kuitenkin … — vastasi Piotr pyytäen.

— Sinä et ymmärrä sitä, hyvä serkku, — huomautti Viktor, — sillä siitä puuttuu tosiaankin johdonmukainen ajatus, kuten kaikesta täällä meillä. Sitä laulettaessa on samanlaista kuin jos pitäisi peiliä silmiensä edessä. Kun katsot tarkasti, näet kenties peilissä kaikki, mitä tarvitsee.

— Sinä näet siinä varmasti kaikki, mitä sinä tarvitset, — murahti kenraali, joka oli Viktorin kanssa aina riitakannalla.

— Aivan niin, minä näen tosiaankin … — vastasi Viktor nauraen, jolloin hänen terveet hampaansa näkyivät.

Hiukan harkittuaan asiaa Kama lähestyi Piotria ja sanoi:

— Etkö tahtoisi ratsastaa meidän kanssamme Ciernieen? Siellä voin kenties selittää sinulle, mitä se laulu merkitsee.

— Minä tulen mielelläni.

— Minä lähden mukaan, virkkoi Viktor. — Ukko, tuletko sinä? — kysyi hän isältä, hiljaiselta Michal herralta.

— Tulen, käske valjastamaan hevoset. —

— Isoisä antaa kai minun ratsastaa Ruskolla? — kysyi Kama mairittelevasti vanhalta kenraalilta. — Piotr-serkku tuo sen sitten takaisin, se saa juosta Virman rinnalla, jolla Piotr ratsastaa.

— Vai niin, sinä viet Virmankin. Ei Rusko riitä, — murahti Hippolit.

— Varmaan ei tuollakaan ole hevosta, — lisäsi kenraali.

— Hänellä on oma hevoskaakkinsa, — vastasi Viktor sytyttäen uuden savukkeen. — Tuo ei ole milloinkaan kaivannut teidän korkean armonne ylhäisiä hevosia.

— Viktor, — ärjäisi Michal-herra synkkänä, — sinä et ole isoisälle tarpeeksi kohtelias.

Poika epäröi hetkisen, sitten hän sanoi hiljaa, mutta ivallisen purevasti, katsoen isäänsä suoraan silmiin:

— Slušajuś. [Ven. слушаюсь 'kuten käskette'.]

Kaikki hätkähtivät, tuo sana teki omituisen vaikutuksen, se kävi kuin pistos jokaiseen ja kuohutti. Kamakin loi veljeensä katkeran, moittivan katseen. Mutta ylioppilaan kasvot olivat liikkumattomat. Silmät piiloutuivat rypistettyjen kulmien alle, ja niiden tuikea kiiltokin kätkeytyi. Hippolit poistui huoneesta pitkin askelin, ja pian kuului hänen karjuntansa tallirengille.

Kohta sen jälkeen ajoivat oven eteen vaunut, joihin Michal nousi, kun taas Kamalle, Viktorille ja Piotrille satuloitiin hevoset.

Isä Michal istuutui pieneen vieterittömään britškaan, Viktor kapusi »koninsa» selkään, Kama sai Ruskon ja Piotr Virman, joka ensi hetkestä alkaen huohotti hänen allaan kuin ankarasti raatanut päivätyöläinen. Vanha poppelikuja päätyi eri suuntiin haarautuvaan leveään maantiehen. Ainoana vaihteluna yksitoikkoisessa, alavassa maisemassa ja harmaanvalkeassa pölyssä oli siellä täällä jokunen katkennut pihlaja tahi pölyinen orapihlajapensaikko. Etäämpänä näkyi ikivanha, kumara koivu. Tie kulki erään Oplakanen ulkokartanon ohitse, sitten korkeammalla olevien viljapeltojen, raivaamatta jätetyn viidakon ja kaadetun metsän jäleltä jääneen kannokkoisen ahon läpi.

Kukkulalta avautui heidän eteensä laaja, metsän reunustama laakso, jonka keskeltä välkkyi virta ja iso lampi. Kama viittasi lampea ja sitä ympäröivää metsikköä kohti ja sanoi Piotrille, että siinä oli Ciernie. Isä Michalin britška vieri alas mäkeä. Ratsastajat seurasivat heti perästä. Kohta he saapuivat kukkulan rinteillä oleville Ciernien maille. Kuivia heinärukoja näkyi vielä korjaamatta niityillä. Katajapensaiden läpi kiemurteleva kapea tie sivuutti lammen ja sukelsi sen toisella puolella mielenkiintoisiin, mutta hengenvaarallisiin rotkoihin, kuiluihin ja petollisiin puroihin. Sai suorastaan kahlata vedessä ja liejussa. Piotrille ilmoitettiin, ettei tämä seudulle niin ominainen liikkumistapa ollut vähääkään vaarallinen, sillä inhimillinen varovaisuus suojaa aina tapaturmalta. Korvaukseksi laulelivat linnut lepissä kauniimmin kuin missään muualla, kukkaset ja ruoho tuoksuivat, lukemattomat purot lorisivat. Kun isä Michalin britška oli ajanut viimeisen pienen puron poikki, huomasi Piotr kirjavan kylännuorisoparven istumassa ristiinnaulitun kuvan ympärillä leppien varjossa lähellä lampea. Hän katseli kummallekin puolelle tietä, viljaa, pensaita, kukkia ja ihmisiä, ja äkkiä hän näki nuorten parven hajaantuvan eri haaroille säikähtyneiden lintujen tavoin. Tyttö, jolla oli yllään värikäs kaulaliina, valkea paita ja kirjava hame, juoksi viljapeltoon kadoten sinne kuin peltokana — harmaapukuinen poika livahti kaurapellon ojaa pitkin tiehensä. Puitten runkojen ja pensaitten takaa kurkisteli päitä, aidan takana olevista takiaispensaista vilahti olkihattu tahi liinatukka. Viktor nauroi sille, mitä näki, niin että oli haljeta. Lopuksi hän nousi seisomaan jalustimiin ja huusi joka taholle:

— Tervetuloa!

Sitten hän ratsasti ravia kartanoa kohti. Kama selitteli Piotrille vielä jotakin.

He olivat perillä. Asuinrakennus oli Cierniessä pieni, valkeaksi rapattu, vähäpätöinen ja koko lailla rappeutunut. Seinät hohtivat valkeina korkeaa, mustaa kattoa vasten. Porstuaa kierteli villiviini. Talon, takana kohosi neljä ikivanhaa lehmusta, toisen päädyn kohdalla ojenteli päärynäpuu mahtavia oksiaan katon yli. Pihamaata ympäröi männyn vitsaksista punottu aita, joka kertoi järjestyksestä ja siisteydestä. Ikkunoiden edustalla ja päätyjen kohdalla kasvoi runsaasti kehäkukkia, orvokkeja, annansilmiä ja leukoijia. Valkeilla seinillä kiemurtelevat köynnöskasvit tekivät viehättävän vaikutuksen. Puutarhassa kulki portteihin päätyviä haravoituja teitä eri suuntiin. Puutarhan etäisimmässä päässä oli iso, yksinäinen lehtikuusi.

— Serkku! — huusi Kama. — Onko sinun nälkä?

— Ei, vastasi Piotr, — olen ihastunut.

— Ellei sinun ole vielä ihan kauheasti nälkä ja jos olet ihastunut, niin kävele tässä vähän aikaa ja lisää haltioitumistasi kunnes Viktor ja minä olemme selvinneet tunniltamme.

— Tunniltanne? Miltä tunneilta?

— Sellaisilta tunneilta, joista et saa hiiskahtaakaan, kaikkein vähimmin Oplakanessa.

— Minkätähden en saa? En käsitä.

— Saat vallan hyvin olla käsittämättä. Se on täällä kyllä sallittu. Kävele puutarhassa, katsele kukkia, lehtikuusta, juttele vähän isän kanssa ja ummista venäläiset silmäsi ja korvasi kaikkeen muuhun nähden.

Kama poistui. Piotr rupesi astelemaan pitkin puutarhan käytäviä. Mutta puutarha oli pieni eikä kovinkaan mielenkiintoinen, tavallinen ulkokartanon puutarha, ja Piotr meni pian takaisin pihalle. Siellä häntä odotti isä Michal, joka pyysi hänet sisään. Asunto oli vaatimaton, vain pari aivan yksinkertaista huonetta valkeiksi rapattuine seinineen. Yllättävää oli nähdä tämän matalan katon alla todella hienoja ja kallisarvoisia huonekaluja. Paljasjalkainen tyttö toi sisään tarjottimen: viilipytyn, ruisleipää ja tuoretta, keltaista voita. Nautittuaan yhdessä tämän spartalaisen illallisen lähtivät Piotr ja isä Michal lammelle kävelemään. Siellä oli kuvaamattoman kaunista, kaikki huokui rauhaa ja hiljaisuutta. Setä kyseli huonolla venäjänkielellään Venäjällä asuvista yhteisistä sukulaisista. Piotr kertoi seikkaperäisesti, mitä tiesi.

— Kuten setä tietää, virkkoi hän, — kuoli Pietari alikapteenina Kaukasiassa. Hän oli naimaton. Hänen nuorempi veljensä Jan, joka kaatui Puolan kapinassa, jätti jälkeensä yhden ainoan pojan, nimittäin minut, ja sitten on elossa näiden veljesten nuorempi sisar, Natalia-tätini. Hän joutui naimisiin rikkaan tilanomistajan Nietymkinin kanssa. He asuvat Penzan kuvernementissa. Isäni kuoltua menetettiin maatila, jonka isoisä oli saanut palkkioksi Unkarin-sotaretkestä. Sekin oli Penzan kuvernementissa. Onneksi on täti perinyt miehensä jälkeen ison maatilan. Heillä on paljon lapsia.

— Ovatko he saaneet venäläisen kasvatuksen?

— Ovat tietysti. Siellä on pelkkiä venäläisiä sielläpäin…

— Maatila on suuri, niinkö sanoit?

— Hyvin suuri. Tädillä on saksalainen tilanhoitaja, Ludwig…

— Oletko käynyt heillä usein?

— Olenko käynyt! Vietin siellä kaikki lomat sekä kadettikoulussa että tykistökorkeakoulussa ollessani.

— Ovatko lapset eteviä?

— En voi juuri kehua. Eräs heistä, Boris, kävi kadettikoulua yhtaikaa minun kanssani, alemmalla luokalla tosin. Vera Leontjevna kävi Marian-opistoa — hän on kaunis tyttö.

— Entä tätisi? Millainen hän on sinua kohtaan?

— Täti on aina ollut minulle kiltti, mutta muuten hän kyllä on ankara nainen. Kun hän ilmestyy Pietariin, niin hän ei komenna ainoastaan sukulaisiaan. Kaikkien täytyy tanssia hänen pillinsä mukaan. Etkö, setä, tunne Natalia-tätiä?

— En, vastasi Michal-setä kuivasti.

— Mitä, etkö ollenkaan?

— En ollenkaan.

Hetken kuluttua Michal-setä lisäsi:

— Katsopas, rakas ystävä, me kuulumme nykyään toiseen kansaan emmekä vain toiseen sukuhaaraan.

Hän näpsähytteli sormiaan ja vaikeni. Ulkokartanosta kuului yksiäänistä laulua. Piotr terästi korviaan. Michal-setä teki kädellään torjuvan eleen ja jatkoi vieraansa kanssa matkaa lammen ohitse, niityille ja viljapelloille. Mutta laulu kuului niin selvästi, että Piotr pysähtyi. Hän ei tuntenut säveltä, ei ollut kuullut sitä milloinkaan ennen. Paikalta, missä he seisoivat, saattoi nähdä lammen ja navettapihan yli ulkokartanon riihen avonaiset ovet ja riihessä nuorisoparven.

— Mitä he tekevät? — kysyi Piotr uteliaasti osoittaen riihtä.

— Kama ja Viktor ovat kunnon ihmisiä, uskot kai sen… He opettavat kylän nuorisoa, antavat sille kaikenlaisia tarpeellisia tietoja, ja sentähden niin…

— Mutta minkätähden ei rakenneta kouluja? — kysyi Piotr.

— Sentähden, että se on kielletty, selitti Michal-setä ystävällisesti kuten aina.

He lähtivät jatkamaan matkaa niittyjen poikki johtavia polkuja pitkin, kiertelivät purojen äyräillä olevissa koivikoissa ja astelivat jokitörmien nurmikoilla. Ensimmäinen heinä oli korjattu, ja uusi ruoho kohotti rehevänä päätään. Etäältä näkyi lammen äyräällä oleva Ciernien pihamaa kuvastuen veden kirkkaaseen pintaan kookkaine puineen, jotka suojaten taivuttivat latvansa talon katolle. Kumpikin seisoi vaiteliaana, ainoakaan ääni ei häirinnyt lakeuksien hiljaisuutta. Piotr kiinnitti katseensa Michal-setään ja tunsi syvää kiintymystä häneen. Hän olisi tahtonut ilmaista sen, näyttää sitä jollain tavoin, mutta häntä hävetti tuoda ilmi tunteitaan. Sen sijaan hän katseli jurosti maisemaa. He alkoivat astua hitaasti kotiin päin. Tuli jo ilta. Kevyt sumu nousi lammesta ja rantapensaikoista. Kama ja Viktor tulivat vastaan.

— Kun et sinä vaan jonain kauniina päivänä vielä sytyttäisi minun riihtäni tuleen lyhdylläsi, mumisi Michal-setä pojalleen.

— Veden puutteessa Herra ei pidä meitä täällä, joten palo saadaan pian sammumaan, jos sikseen tulee. Käyhän muuten päinsä palovakuuttaa täydestä arvosta.

— Niin, sinä olet aina yhtä liukaskielinen.

— Totta kai, kun kerran aion asianajajaksi. Ja riihi on paraikaa tyhjä kuin korulause — tottumattominkin silmä voi nähdä, ettei ole vielä päästy uutiseen. Ei lanttuakaan mihin pistäisi haarukkansa. Tieteelliset selviöt kaikuvat siellä erinomaisesti. Niin, kyllä isä on oikea Kroisos, sen takaan…

— Kama-serkku, virkkoi Piotr, — minun täytyy nyt lähteä. Et ole vielä selittänyt sitä laulua, jota lauloit.

— En ole enkä aiokaan selittää.

— Koeta saada itse selko… mumisi Viktor kieritellen paksua savuketta sormissaan.

Piotria ärsytti jonkun verran sisaruksien sävy häntä kohtaan. Se teki hänet jollain tavoin rauhattomaksi samalla kuin hän tunsi sen loukkaavaksi. Nuo kolme olivat niin ylimielisiä, astelivat niin varmoin askelin karua kamaraansa, jossa ei ollut juuri muuta kuin liejua ja suonsilmiä. Olihan Piotrkin itsetietoinen, mutta hän ei voinut kuitenkaan olla ihailematta näitä ihmisiä ja heistä pitämättä.

Hän joudutti askeleitaan ja pyysi heti pihaan päästyään satuloimaan Virman, joka odotellessaan oli pahanilkisen nopsasti pureskellut toisten ruohoa. Se tuotiin hänelle kohta. Piotr istuutui sen selkään ja otti viedäkseen raudikon kotiin samalla. Hän ratsasti nopeaa ravia kukkulan rinnettä, pysähtyi sen huipulle ja katseli kauan tienoota. Oli jo ilta, kun hän saapui perille. Tultuaan puutarhan parvekkeelle tapasi hän siellä vanhan kenraalin, joka tapansa mukaan poltti pitkää piippua. Lasiparveke ei ollut valaistu, joten vanhusta tuskin saattoi nähdä. Pian tuli aivan pimeä. Molemmat istuivat siellä pimeässä. Piotr näki vain vanhan herran piipussa kytevän hehkun. Hän haaveili elämästä, johon hän oli saanut täällä tutustua. Hänen silmiensä edessä oli ihmisparvi, sekamelska jokapäiväisiä tapahtumia, jotka olivat painautuneet hänen mieleensä erikoisen selvästi. Hän mietti, menisikö puutarhaan ja kävelisi käytävillä aina myöhään yöhön saakka. Kunnioittavasta tunteestaan setää kohtaan ei hän kuitenkaan lähtenyt paikaltaan, vaan odotti, että vanhus itse poistuisi.

Vanhan kenraalin piippu oli sammunut. Äänettömyys jatkui. Piotr arveli, että vanhus oli kenties nukkunut nojatuoliin. Mutta kenraali Rozlucki ei nukkunut. Hän sanoi venäjäksi:

— Piotruš — muistatko isääsi?

— En… — vastasi Piotr hiukan mietittyään, — vain ihan kuin sumussa… välistä väikkyvät hänen silmänsä edessäni. Kyynelten himmentämät siniset silmät.

— Niin, siniset silmät! Ja tiedätkö tarkalleen miten hänen kävi?

— En.

— Tahtoisitko sen tietää?

— Mielelläni.

Kenraali vaikeni taas. Piotrista tuntui, kuin tämä olisi harkinnut asiaa ja päättänyt olla sanomatta mitään. Mutta vanhus liikahti äkkiä nojatuolissaan ja alkoi kertoa selvästi, kovasti ja yksityiskohdittain, miten Jan Rozlucki kapinaan osallisena ammuttiin.

NELJÄS LUKU.

Muutamia päiviä myöhemmin Piotr lähti linnoitukseen, johon hänet oli määrätty palvelemaan. Kenraali-setä matkusti hänen kanssaan järjestämään yksityisasioitaan, mutta samalla hän tahtoi esittää nuoren sukulaisensa tämän päällikölle, jonka hän ennestään tunsi.

Kun he tulivat syrjäteitä isolle maantielle, käski kenraali kyytimiehen kääntyä metsään ja ajaa lyhempää tietä vuorien yli. Kyytimies oli aika lailla ihmeissään tästä omituisesta päähänpistosta ja mutisi kuuluvasti itsekseen, että sillä tarpeettomasti kiusattaisiin hevosia ja että vanhat vaunut, joiden vietereistä ei ollut takeita, joutuisivat liiaksi koetukselle. Mutta kenraali käski häntä olemaan vaiti ja vaati, että käsky oli täytettävä. Palvelija totteli.

Kun vuoret ja sankat metsät olivat jääneet heidän taakseen, aukeni heidän eteensä metsättömiä ja viljelemättömiä taipaleita karjalaitumineen ja kasvullisuudesta köyhine soineen. Hiekkatie ristiin rastiin kasvettuneine puunjuurineen, joiden rungoista ei enää ollut tietoa, kulki tämän korven läpi. Eräässä kohdassa käski vanhus pysäyttämään. Hän nousi vaunuista ja antoi Piotrille äänettömän merkin tehdä samoin. Palvelijalle hän antoi määräyksen ajaa käyden eteenpäin kylän päähän saakka. Kyytimies ihmetteli taas hiljaa itsekseen. Mutta kun hän kokemuksesta tiesi, ettei vanha herra suvainnut mitään vastaväitteitä, ajoi hän eteenpäin ja vaipui miettimään, mitä herrat mahtoivat etsiä näiltä laidunmailta. Sillä se, että he etsivät jotain, oli hänestä epäilemätöntä.

— Kukapa tietää vaikka ukko olisi kaivanut tänne aarteen maahan… Jo kapinan aikana… Nyt muistaa hän kohdan, ja nuoren herran pitää kaivaa aarre esiin — ajatteli tuo kunnon mies ja etsi hetkeä, jolloin hän saattaisi huomaamatta kääntyä katsomaan.

Viimein hän ensimmäisessä tienkäänteessä loi salaisen silmäyksen taaksensa, mutta ei huomannut mitään katsomisen arvoista. Hänen molemmat herransa kulkivat hitaasti tien yli. Kyytimies tuli vakuutetuksi, että heillä oli salaisuuksia toisilleen, ja tyytyi siihen.

Sillä välin vei kenraali Piotrin heidän kävelynsä päämäärään. Pitkän tarkastelun jälkeen alkoi seutu hänelle selvitä. Vaikka metsä oli kaadettu ja raiskattu, saattoi paikan piirteet sentään selvästi tuntea. Tässä oli ikivanha tie, tässä tien mutka ja vihdoin itse määräpaikka — tienristeys.

Vanha kenraali ja Piotr olivat perillä. Kapakasta, joka oli ennen ollut täällä, ei ollut mitään jälellä. Tulipalo oli sen varmaankin hävittänyt; lieden ja uunit olivat seudun asukkaat hajoittaneet, kaakelit olivat hävinneet kaikkiin ilmansuuntiin. Vain jättiläismäinen ohdakerykelmä ja neliskulmainen maa-ala, jota peittivät väkevästi rehoittavat nokkoset, viittasivat entisen rakennuksen jätteisiin. Toisella puolen tietä, muinaista kapakkaa vastapäätä, kasvoi ohut, syvään painunut koivu, joka näytti surevan näköiseltä. Sen pitkät oksat ulottuivat miltei maahan saakka, runko oli alhaalta mustissa vaoissa, kohottautui valkeana pystyyn ja levitti kaikkiin suuntiin lukuisia paksuja haarojaan, joista lähti notkeita oksia ja lehviä.

Tähän koivuun oli aivan merkillisellä tavalla kiinnitetty risti. Jalka, joka oli aikoinaan ollut maahan kaivettu, oli ylös asti ihan laho, joten siitä oli jäänyt jäljelle vain alaspäin kääntynyt nystyräinen ranka, josta tihkui tummaa lahopuun pölyä. Tukipaaluista, joita laupias käsi oli vuosia sitten lyönyt molemmille puolille, oli jäänyt vain kaksi irrallista palikkaa jälelle. Risti oli jo aikoja sitten sortunut, mutta ihmiskädet olivat luultavasti nostaneet sen pystyyn ja poikkipuun molempien haarojen avulla ripustaneet koivun kahdelle oksalle. Näin painautui risti runkoa vasten ja riippui koivun lehvien ympäröimänä ja puun kanssa melkein yhteenkasvettuneena, mustana, surkean näköisenä valkean hiekkakummun yllä, ristillä kuolevan Kristuksen hahmon tavoin. Suippona maata kohti suuntautuvan ristipaalun reikäinen, laho puu näytti kaukaa teräväpiirteisyydessään kuin olisi siinä ollut kaksi päällekkäin pantua, naulalla lävistettyä jalkaa. Ristin alla oli hoidotta jätetty, rikkaruohoa kasvava hautakumpu.

Kun he olivat saapuneet tälle kohdalle, katsoi vanha Rozlucki vielä kerran ympärilleen ja paljasti päänsä. Piotr teki samoin. Hän tarkasti paikkaa, puuta ja ristin omituisia jätteitä. Kummankin kasvoilla kuvastui jäinen kylmyys ja ankaruus. Heidän silmänsä näkivät kaiken, jokaisen ruohonkorren, pienimmänkin oksan, jokaisen lahohiukkasen.

Piotr käänsi kasvonsa hautaa kohti, kumartui syvään ja teki oikeauskoisen oppinsa mukaisen kolminkertaisen ristinmerkin.

VIIDES LUKU.

Jalkaväkirykmentin ja tykistöpatterin päällikkönä kaupungissa oli kenraali Polenov-Tšernovratski. Kenraali Rozlucki holhotteineen läksi hänen luokseen kaupunkiin tulonsa jälkeisenä päivänä. Kenraali Polenov oli vanhan Rozluckin vanha rykmenttitoveri, vaikkakin iältään paljon nuorempi. Myöhemminkin olivat he tavanneet toisensa sotapalveluksessa, Puolan kapinan aikoina; tärkeisiin tehtäviin määrätty Polenov toimi armotta kapinan kukistajana ja rankaisi ankarasti kapinallisia.

Kun vanhan Rozluckin ja hänen sukulaisensa tulosta oli ilmoitettu kenraalille, kaupungin korkeimmalle sotilashenkilölle, täytyi heidän hiukan odottaa. Polenov piti kiinni järjestyksestä silloinkin, kun hän osoitti, asianomaisille suosiotaan. Mutta kun hän antoi käskeä vieraat luoksensa, otti hän heidät sydämellisesti vastaan. Hän oli itse opintojensa puolesta tykistösotilas, ja hänellä näytti olevan suuri mielenkiinto nuorta upseeria kohtaan, jota hän oli jo aikaisemmin lähetetyissä papereissa nähnyt aivan erikoisesti kiitettävän ja jonka todistukset herättivät suorastaan ihmettelyä. Hän kääntyi nuoren Rozluckin puoleen sydämellisesti, eikä Nikolain aikaiseen töykeään ja karskiin tapaan. Vanhan eronsaaneen kenraalin otti hän vastaan ylemmyydestään laskeutuvan hyväntahtoisuudella, ikäänkuin olisi ollut kysymys arvottomasta univormutakista, joka vedetään joskus kaapista esiin ja joka haisee naftalinille.

Kenraali Polenov oli laiha ja pitkä mies. Kaljun kallon peitteenä oli muutama harva suortuva, jotka hän kampasi huolellisesti päälaen vasemmalle puolelle. Päätään hän piti pystyssä, vaikkakin sillä oli taipumus vaipua rinnalle, kun ei kukaan ollut näkemässä. Hänen lyhyt, harmaa poskipartansa oli Nikolai I:n ajan mallia, hänen viiksensä olivat sotaisasti pystyyn kierretyt, ja hänen mulkoilevat silmänsä antoivat hänen kasvoilleen eläimellisen ilmeen. Hänen esikuvanaan oli Araktšejev, sanoivat hänen alaisensa, jotka tunsivat nämä asiat.

Molemmat Rozluckit saivat kutsun jäädä päivälliselle. Päivälliseen saakka istuttiin salissa.

Kenraalin talo oli kaupungin ulkopuolella suuressa puutarhassa, jota ympäröi joka puolelta pahasti vahingoittunut muuri. Tämän puutarhan laidassa kasvoi jättiläislehmuksia ja tavattoman suuria Veikselinpoppeleja. Niiden juurien lomitse lirisi pieni joki. Nykyinen kenraalin asunto, yksikerroksinen, taitekattoinen linnantapainen rakennus, oli muinoin ollut puolalaisen ylimysperheen hovina. Salista meni suuri lasiovi lehtokujaan, ja sen päässä oli uusi puhtaasti venäläistyylinen puutarhamaja, joka räikeässä mauttomuudessa ei sopinut ollenkaan tähän enempää kuin mihinkään muuhunkaan ympäristöön.

Kenraali oli ollut jo useita vuosia leski. Hän oli asunut jo kauan tässä kaupungissa ja tunsi olevansa täällä kotonaan. Virallisen vastaanoton jälkeen puheli hän nuoren Rozluckin kanssa ystävällisesti aito maaseutulaisena Pietarin uutuuksista, joista Piotr Rozlucki välinpitämättömänä ja kuivakiskoisesti kertoi hänelle. Noin puoli tuntia ennen päivällistä meni vanha palvelija hänen käskystään pyytämään hänen tytärtään Tatjana Ivanovnaa saliin.

Tuskin oli tytär astunut huoneeseen, kun Piotr Rozlucki tunsi, miten sydän hänen rinnassaan puristui omituisesti kokoon, ja hän pidätti henkeään. Tatjana Ivanovna oli täydellinen kaunotar. Äidiltään, joka polveutui gruusialaisesta aatelissuvusta, oli hän perinyt kaukasialaista tyyppiä muistuttavat piirteet, etenkin päänmuodon, silmien, kulmakarvojen ja suun juonteet ja hurmaavan, kiiltävän tumman, sysimustan tukan. Tuo tukka oli niin pitkä, että raskas hiussykkyrä saattoi töin tuskin pysyä päälaella. Lumoavinta hänen kasvoissaan olivat kuitenkin silmät, joiden sametinpehmeä syvä tummuus sai joskus safirinsinisen loisteen. Salaperäisesti ja arvoituksellisesti kuin nokturnon sävel ne häipyivät katsojaa pakoon, mutta elivät oman kauneutensa yltäkylläisyydessä. Jo pelkästään ihastuttavien huulien väri, kasvojen yleisestä kauneudesta puhumatta, saattoi hurmata ja samalla kertaa herättää omituista haikeutta. Tatjana Ivanovna oli solakka ja pitkä, mutta sitä kauniiden ja terveiden tyttöjen tyyppiä, joka aikaa myöten kehittyy lihavaksi rouvaksi.

Kun isä oli esittänyt Tatjanan vieraille upseereille, istuutui tytär luontevasti, osoittamatta pienintäkään ujoutta, ja näytti olevan tahallaan kiinnittämättä huomiota vieraihin. Piotr Rozlucki huomasi hänen kätensä vihreällä pöytäliinalla ja tunsi taas ihastusta, joka sai hänen rintansa pusertumaan ja joka imeytyi hänen olemuksensa kaikkiin kudoksiin. Käsi oli kaunis kuin veistos, kuin käden perusmalli niissä kuvapatsaissa, joita kreikkalaiset mestarit olivat vuosisatoja sitten hakanneet valkeasta marmorista. Hän oli äskettäin Pietarissa sotilasopiston päätettyään käynyt ensi kertaa Eremitagen galleriassa. Kreikkalaista tanssijatarta esittävän patsaan edessä, joka oli erinomainen jäljennös vatikaanin Sala delle Mascheressa säilytettävästä mestariteoksesta, oli hän vaipunut onnen haaveisiin. Nyt oli hänen edessään elävä valkea käsi alabasterisormineen, jotka olivat pyöreät ja kapenivat vaaleanpunervia kynsiä kohti, ja toisen kerran tunsi hän samaa mykkää ihmetystä, nuorekasta epäilystä sellaisen kauneuden olemassaolon mahdollisuudesta.

Tatjana Ivanovna oli vaatimattomasti puettu. Olematta ujo näytti hän uneksivalta ja haaveelliselta, mutta tuon unelmahunnun takaa väikkyi sisäistä hilpeyttä, ylvästä ja armotonta ironiaa. Aurinko, joka paistoi suuresta lasiovesta, kultasi hänen poskensa ja kimalteli hiuskiehkuroissa häikäisevän valkean otsan yllä.

Piotr seurasi tuota valon väikettä ja unohtui katselemaan häntä. Tatjanan silmät kimmelsivät auringonsäteiden niihin sattuessa omituisin safirinsinisin hohtein. Mutta vain hetken; sitten tulivat ne taas mustiksi ja läpitunkemattoman tummiksi. Poskien väri oli kuin vasta satanut lumi, johon aurinko loihtii kirjavia värivivahteita: tahratonta valkeaa, vienoa sineä ja iltapilven ruusuista hohdetta. Silmäluomien ympärillä väikkyi hentoja varjoja, joita pitkät silmäripset loivat. Noihin varjoihin kätkeytyi nuoruuden heräävää aavistelua. Perehtymättömän, aavistelevan, tiedonjanoisen sielun unet hiipivät huomaamatta esiin ja katosivat kuin taivaalliset enkelit ulkomaailman töykeyden, julmuuden ja matalan arkisuuden karkoittamina.

Tässä nuoressa tytössä ei ollut mitään keinotekoista sentimentalisuutta, ei mitään pyrkimystä soveltautua kaavamaisuuteen ja muotiin, ei mitään keikailevaa. Hän oli aina oma itsensä. Hän katseli vieraitaan välinpitämättömästi ja hän puhui, nauroi ja piti seuraa heille samalla tavalla. Koko hänen esiintymisessään oli jonkinmoista ylenkatseellista, ylpeää ja kohteliaisuuden verhoamaa ikävystymistä, hänen sielunsa ja kauneutensa kun olivat niin harvinaisen erikoista ja niin poissaolevaa. Piotr ei tuntenut olevansa »lasiruudun takana», kuten oli ollut laita puolattarien seurassa, joita hän oli tavannut. Tämän venäläisen kaunottaren kanssa hän saattoi keskustella, olla yhtä mieltä, väitellä, mutta samalla hän tunsi, että se oli vain ulkonaista seurustelua ja väkinäistä ajatuksen vaihdon näyttelemistä.

— Hän rakastaa jo! sanoi Rozlucki itselleen.

Tämä päätelmä, jonka hän teki määrittelemättömistä, mutta ehdottoman varmoista merkeistä, antoi hänelle synkkää ja epätoivoista tyydytystä. Mutta hän päätti olla ilmaisematta mitään sielunsa värähdyksistä. Hän ei totisesti aikonut kerjätä armoa ja pyytää toista alentumaan hänen tasolleen. Hän päätti päinvastoin nauraa häikäilemättömästi kaikelle.

Tatjana Ivanovna ei näyttänyt huomaavan mitään näistä hänen niin älyllisistä ja odottamattomista sisäisistä taisteluistaan. Tuntui kuin Rozluckin ruumiillinenkin läsnäolo olisi jäänyt häneltä huomaamatta, vaikka hän puheli kohteliaasti hänen kanssaan. Hän kertoi vieraalleen kaupungista, tämän syrjäisen kolkan huvituksista ja ikävistä puolista, kuvernöörin, varakuvernöörin, pormestarin, kaupungin viskaalin ja everstin perheistä. Kaiken tämän esitti hän hauskasti ja sukkeluuksin höystettynä, mutta se kuului kaavamaiselta ja läksymäiseltä kuin oppaan selitys tai ulkoa opittu kuvaus. Hän oli itse alusta saakka ikävystynyt. Piotr oli heti selvillä siitä, että nämä seikat olivat sopivin keskusteluaihe, kun nyt kerran oli vieras talossa. Hän tiesi, että kun hän poistuisi huoneesta, tyttö hengittäisi helpotuksesta, istuutuisi mukavasti nojatuoliin ja palaisi omiin ajatuksiinsa. Hän nauttisi saadessaan haukotella tämän näennäisesti niin iloisesti ja sujuvasti luistaneen keskustelun jälkeen.

Taaskin tunsi Rozlucki puristusta rinnassaan.

Kenraali kääntyi tyttärensä puoleen:

— Tatjana, etkö tahtoisi näyttää puutarhaamme Piotr Ivanovitšille?
Onhan hänelle täällä kaikki aivan outoa.

— Haluatteko nähdä puutarhaa? kysyi Tatjana Ivanovna velton kohteliaasti.

— Mielelläni, jollei teistä ole ikävä… vastasi Rozlucki tuntien salaista tyytyväisyyttä, joka verhoutui näennäiseen välinpitämättömyyteen.

Tatjana avasi suuren oven ja meni korokkeelle, joka oli tehty graniittipaasista. Molemmat menivät puutarhaan vieviä portaita alas. Puistokuja ei ollut pitkä. Katse sattui heti muuriin ja räikeään puutarhamajaan. Heidän kulkiessaan puiden varjossa kääntyi Tatjana taloon päin, osoitti sitä kädellään ja kysyi:

— Ihmeellisen näköinen talo, eikö niin?

Niin oli todellakin laita. Talo oli aika eriskummallinen. Rakennus oli kahdeksannentoista vuosisadan lopulta, ja sen vanha, aikoinaan vaaleanpunerva poimutiilikatto oli ajan mustuttama. Suuri-ikkunaisesta pohjakerroksesta kohosi puutarhan puolella kerros, jossa oli matalat pieniruutuiset ikkunat. Parveke oli komea, ja kaikessa oli vanhanaikaisuuden viehätys.

— Oletteko puolalainen? kysyi Tatjana Ivanovna odottamatta, kuin jotain sanoakseen.

— Olen puolalaista syntyperää, sanoi Rozlucki hitaasti, — mutta olen oikeauskoinen ja venäläinen.

— No niin… — sanoi Tatjana, — te ette tule täällä viihtymään. Täällähän vilisee puolalaisia. Minun täytyy tunnustaa, minä en siedä heitä.

— Onko teillä ollut ikävyyksiä heistä?

— Ei minulla persoonallisesti. Mutta se on kummallista rotua. Meitä venäläisiä he vihaavat ja pelkäävät samalla. Useat heistä matelevat meidän edessämme. Minä olen tuntenut eräitä, jotka ovat olleet niin alhaisia. Toiset, jotka eivät voi kostaa, katsovat meitä pelosta aina vihaisin silmin. He nauravat, jos meille sattuu jokin onnettomuus, he väijyvät jokaista askeltamme. Huh, minä en siedä heitä!

Hänen näin puhuessaan synkistyivät hänen kasvonsa ja hänen silmänsä hehkuivat silmäripsien varjossa. Mutta näiden muutamien vilpittömästi lausuttujen sanojen jälkeen tuli hän heti taas umpimieliseksi.

He olivat saapuneet puutarhamajalle. Piotr Rozlucki meni sisään. Majan keskellä oli pyöreä pöytä ja puupenkkejä, joilla oli punaisia samettityynyjä. Pöydällä oli kirja. Upseeri kosketti sitä kädellään, mutta hän tunsi äkkiä kuvaamatonta pelkoa. Tämä paikka tuntui aivan erikoisen epämiellyttävältä ja kaamealta. Piotr joutui äkkiä tuohon uhman tilaan, joka oli hänen luonteelleen ominaista, kuten hän oli joutunut tutkinnossa, kun hän tahtoi »kiusata» suuriruhtinasta. Hän kääntyi Tatjana Ivanovnaan päin ja sanoi:

— Eikö niin, te olette ollut onnettomasti rakastunut kauniiseen puolalaiseen?

Tatjana kuunteli välinpitämättömänä. Sitten hän vastasi hymyillen:

— Puolalaiseen!… Ei, Luoja varjelkoon!

— Heidän joukossaan on kauniitakin miehiä. Minä olen nähnyt Varsovassa.

— Minä en voi kuvitella, kuinka heidän sihisevällä, sähisevällä ja kilisevällä kielellään voi puhua kauniista ja hienoista asioista.

— Se ei kuulu aina siltä. Minä olen kuullut runon, joka kuului hyvin kauniilta.

— Ymmärrättekö te kaikki?

— En, tuskin ainoatakaan sanaa.

— Täällä te opitte varmaankin pian, sillä täällä ei ole ainoastaan kauniita miehiä, vaan myöskin kauniita naisia. Minä olen nähnyt oikeita kaunottaria täkäläisissä tanssiaisissa. Muistan erään tilanomistajan tyttären, aivan nuoren tytön. Minä pyysin häneltä hetkeksi viuhkaa, kun olin tanssiessa kadottanut oman viuhkani. Hän katseli minua silloin niin raivostunein silmin kuin me olisimme verivihollisia. Emmekä me kuitenkaan olleet koskaan ennen nähneet toisiamme.

— Oh, te vihaatte häntä. Se ei ole hyvä.

— Miksi se ei ole hyvä? He osaavat vihata, mutta minä osaan myöskin.
Aina kun kuljen tämän puiston läpi, aina kun olen ajelemassa, tunnen
joka puolellani raivoisia katseita ja näen inhoa kaikissa silmissä.
Täällä on kuin eläisi vihan ilmakehässä.

— Voivatko he todella vihata teitä? kysyi Piotr miltei huomaamattaan, tehden kysymyksen pikemmin itselleen kuin Tatjanalle.

Tatjana hymyili, ja hänen hymyssään ei nyt ollut mitään sovinnaista. Se oli aivan toisenlainen kuin tähän saakka, se oli keimaileva, kiehtova, miltei julkea.

— Kuten näette on se mahdollista… minua vihataan, sanoi hän hiljaa.

— Jos jään tänne, voin minä tutkia, onko ihmisillä todella teitä kohtaan niin epäystävälliset tunteet. Ehkä se on vain epäoikeutettua ennakkoluuloa. Sanokaa minulle, oletteko ylimalkaan oikeudenmukainen?

— En ollenkaan!

— Epäoikeudenmukainen?

— Niin.

— Aina?

— Aina.

— Se on siis teidän periaatteenne ja menettelytapanne?

— Niin on. Oikeamielinen tulee olla rauhantuomarin tai piirituomarin, hän saa siitä palkkaa, lahjapalkkioita, rahoja vuokraan ja lasten kasvatukseen. Mutta miksi minä olisin oikeudenmukainen? Minä olen riippumaton, minä elän mieleni mukaan ja ajattelen mitä haluan.

— Mielenne mukaan? Mitä se merkitsee?

— Se on salaisuus, josta ei puhuta.

— Sekin on periaatetta ja menettelytapaa, kuten huomaan.

— Nyt meidän on aika mennä päivälliselle, sanoi Tatjana välttäen ja läksi taloa kohti.

Piotr seurasi häntä ja katseli ihmetellen ja tutkivasti puutarhaa.

KUUDES LUKU.

Piotr Rozlucki sai asunnokseen pienen huoneiston eräässä esikaupungin talossa, aivan lähellä tykistöpatterin kasarmia ja harjoituskenttää. Talo oli sitä rakennustyyppiä, jota tapaa ainoastaan kaukana rautateistä olevissa kuvernementinkaupungeissa. Sen julkisivu teki kadulta nähtynä vanhanaikaisen maalaiskartanon vaikutuksen. Se olikin aito puolalainen talo, jonka muurit olivat kosteat, rappaus halkeillut ja särkynyt, portaat ränstyneet ja kauas ulkoneva pärekatto vanhuudesta mustunut. Pihalta näytti se somalta kaksikerroksiselta kivipalatsilta, jommoiset usein reunustavat pikkukaupungin isoa toria.

Rakennuksen yläkerrassa oli nuoren luutnantin asunto. Sinne pääsi ulkoportaita myöten, jotka oli kyhätty kuluneista, lahonneista laudoista ja joita erikoinen katto suojasi. Tämä käytävä muistutti jonkin matkan päästä rumaa vihreää matoa, joka ryömi liejuiselta pihalta ryhmyisen muurin yli ränstyneelle katolle. Itse huoneisto vastasi erinomaisesti sen asukkaan makua. Siinä oli kaksi kamaria, jotka oli kalustettu sikäläisen tavan mukaan. Sisään pääsi uskomattoman ahdasta käytävää myöten, jonka vieressä olivat hyvin suuret ullakkohuoneet. Siellä oli ruokasäiliö ja erinäisiä muita varastohuoneita, jotka oli tehty harvakseen lyödyistä laudoista. Ikkunat olivat suurelle kasarmin pihalle päin, missä oli tykkivajoja ja talleja, joissa patterin hevoset hirnuivat, ja inhottavia vihreäkattoisia parakkeja, joissa sotamiehet nukkuivat.

Piotr oli järjestänyt asuntonsa erittäin huolellisesti. Hän ei tahtonut pitää ketään luonaan ja voidakseen rajattomasti nauttia vapaudesta, jonka hän nyt ensi kertaa elämässään oli saanut, antoi hän sotamiespalvelijansa nukkua kasarmissa ja saapua vain määrättyinä tunteina järjestämään huoneistoa.

Tämän talon koko alakerta oli erään herra Kozdrojn hallussa, joka piti koululaishoitolaa ja jolle — hän kun oli ammatiltaan pedagogi — uskottiin järkkymättömimmät laiskurit ja korttipelitieteessä edistyneimmät lukiolaiset tapojansa parantamaan ja velvollisuudentuntoaan kartuttamaan.

Rozlucki, jonka aika meni lähinnä omissa tehtävissä, ei aluksi kiinnittänyt alapuolella asuviin naapureihinsa ollenkaan mitään huomiota. Hän ei muistanut lainkaan heidän olemassaoloaan, vaikka hän näki heitä joka päivä. Ajan oloon oli hänen kuitenkin pakko ruveta seuraamaan heidän toimiaan. Herra Kozdrojn hoidokit olivat kaikkialla; he mölisivät pihalla, kiipesivät likaisien lauta-aitojen yli, livahtivat vastenmielisten sotamieskäymäläin ohi kokouspaikkaansa suorittamaan salaisia savukekauppojaan, pelasivat kiellettyjä uhkapelejä, nostivat korvia vihlovan kirkunan, olivat ainaisena kiusana kaikille, jotka onnettomuudekseen asuivat tässä kaupunginosassa, tuhosivat kaiken, mitä heidän käsiinsä osui, huvittelivat tekemällä pilkkaa kaikesta, nauttivat heikompien kiusaamisesta, toimeenpanivat pieksäjäisiä, harjoittivat armotonta oikeutta keskenään ja olivat julmureita väärämielisten tuomioiden toteuttajina — sanalla sanoen, he saastuttivat tämän pahanhajuisen idyllin rauhallisuuden.

Tahtomattaan huomasi luutnantti, että herra Kozdrojn vanhemmat kasvatit harjoittivat ränstyneen aidan takana olevien tykkimiesten kanssa salaista peliä, että he ottivat sotilailta valtionleipää, tupakkaa ja viinaa. Eräs sotamies toimitti tilatut tuotteet joka päivä sovittuun paikkaan aidan viereen, johon hän ne laski. Yksi oppilaista veti salakauppaan kuuluvan tupakkapakan ja vanhaan sanomalehtipaperiin käärityt pullot huomaamatta aidanraosta toiselle puolelle ja pani samaan paikkaan samoin sanomalehtipalaseen käärityn rahan.

Kun Piotr yöllä myöhään tuli kotiin, oli vasemmalla puolella taloa, etevän pedagogin asunnossa, pimeätä ja mallikelpoisen hiljaista, kun taas oikealla puolella, kasvattien asunnossa, joiden moraalia täällä valvottiin, vielä paloi kynttilänpätkä pullonsuussa ja nuorukaiset salassa ja varovaisesti, mutta sikäli kuin taito ja varat sallivat, viljelivät uhkapeliä.

Toisen, kauempana olevan aidan takana, joka erotti kasarmin tontin sivilirakennuksista, oli aivan eristetyllä pienellä pihalla viheliäinen pitkähkö rakennuspahanen, joka näytti joka puolelta vastenmieliseltä. Siinä oli eräänlainen kaupunginlaitos, jonka taloudellinen puoli perustui sotilaiden vanhanpojanelämään ja jossain määrin myös herra Kozdrojn oppilaiden voimakkaasti herääviin vietteihin. Tämän laitoksen ikkunan edessä oleva punainen uudin antoi hiukan eloa paikan yksitoikkoisuudelle, missä oli vain lanta- ja rikkatunkioita, murenneita muureja ja lahonneita aitoja.

Kaikki tämä tuntui Rozluckista erinomaisen mielenkiintoiselta. Hän alkoi tutkia lukionuorison kolkkoa elämää. Täysikasvuisten poikien rinnalla, joilla oli hyvin selvä viiksenalku, oli, hullunkurista kyllä, myös pieniä poikasia, jotka tarvitsivat siveellistä hoitoa. Kaikki nämä hoidokit ikäeroon katsomatta olivat lakkaamattomassa panssaroidussa taistelussa pedagogi Kozdrojta vastaan. Kun heitä pidettiin tässä hoitolassa miltei lukkojen ja salpain takana ja kun heidän annettiin mennä pihalle ainoastaan tarvettaan toimittamaan ja kun heitä kohdeltiin vankien tavoin eikä sallittu koskaan käydä kaupungilla, niin taistelivat he myöskin raa'asti ja katkerasti kuin vangit.

Ravinto oli hyvin yksinkertaista. Eräänä iltapäivänä huomasi Piotr talonportin ulkoseinään naulattuna omituisen esineen. Hän kysyi eräältä nuorista naapureistaan mitä tämä merkitsi, ja hänelle selitettiin venäjäksi, että siihen oli naulattu näytteeksi ruoasta »prazucha» (kokkare); se oli huonosti valmistettua, ei maistunut kenellekään ja sitä oli niin usein pöydässä, että asia oli päätetty tällä tavoin mielenosoituksellisesti saattaa laajemman kansalaispiirin tietoon. Tuhansia todistuksia näiden naskalien kostonhimosta sai Piotr huomata joka askeleella. Useat heistä, jotka nähtävästi olivat rikkaista tilanomistajaperheistä, tekivät kasvattajalle uppiniskaisesti vastarintaa, ja Kozdroj kohteli heitä kuin pahantekijöitä.

Syntyi skandaleja, jotka kuuluivat kaikkiin pihoihin ja tulivat koko etukaupungin korviin.

Piotr alkoi vähitellen tehdä erotuksen Kozdrojn eri oppilaiden suhteen ruveten eräistä pitämään, mutta toisia kohtaan tuntemaan antipatiaa, vaikkakaan hän ei tuntenut henkilökohtaisesti ketään. Hän seurasi heidän elämäänsä ja kaikkia heidän toimiansa, mikä tuotti hänelle itselleen mitä suurinta huvia.

Laitoksessa kävi joka päivä tarkastuksen vuoksi kimnaasintarkastajia, mutta poikien varovaisuustoimenpiteet, varoitusmerkit, salavihellykset, hälyytyslaitteet ja pylväisiin kirjoitetut liituviittaukset tekivät tyhjiksi kaikki yritykset heidän syyllisyytensä todistamiseksi.

Piotr saattoi tyytyväisenä todeta voineensa järjestää oman elämänsä Kozdrojn oppilaiden elämää mukavammaksi ja hän nautti siitä tietoisesti, mutta sitä haittasi kuitenkin yksitoikkoisuus. Aamulla meni hän harjoitukseen ja toimeensa kasarmiin tai patterille, sitten hän söi päivällistä, nukahti hetkiseksi, meni virkeänä kaupungille kahvilaan tai teki kävelyretken. Hän eli toverien parissa, jotka jo kauan aikaa olivat viettäneet tällaista pysyvään muotoon kiteytynyttä upseerin elämää. Joka toinen tai kolmas päivä oli jonkun vanhemman upseerin luona juomingit, joissa nautittiin kaikenlaisia juomia. Laulettiin ja soitettiin ja seurusteltiin vapaasti toista sukupuolta olevien henkilöiden kanssa. Seuraavana päivänä taaskin harjoitukset, päivällinen, päivällislepo, ilta kotona tai juomaorgioissa jonkun toverin luona. Silloin tällöin pidettiin alkoholin laatuun ja määrään nähden komeampia kemuja ravintolassa, jossa orkesteri ja runsaasti edustettu kaunis sukupuoli lisäsi juhlatunnelmaa. Huvitteluun kuului tyhjien pullojen rikkominen, jotka ovela isäntä pani tarjoilupöydälle näytteeksi kellarinsa parhaista viini- ja liköörilajeista.

Joskus tehtiin virallinen käynti, oltiin syntymäpäiväonnittelulla tahi oli jonkun kaupungin korkean henkilön vastaanottopäivä. Mieluisinta oli vierailu kenraalin luona. Kaikki upseerit olivat rakastuneita Tatjana Ivanovnaan, mutta he eivät, omituista kyllä, puhuneet hänestä mielellään. He väittivät Tatjanan aina tuijottavan muuanne tai katselevan ikkunasta.

Piotrkin tunsi Tatjanan omituisen vieroittavan käytöksen, mutta samalla veti häntä myös puoleensa Tatjana Ivanovvnan olemuksen erikoisuus. Piotr puolustautui mielessään sillä, että tämä viehtymys johtui vain yksitoikkoisesta elämästä ikävässä, hiljaisessa maaseutukaupungissa. Täällä ei ollut mitään mielenkiintoista. Kaikki päivät olivat aivan toistensa kaltaisia.

Kiusallisimmalta tuntui hänestä se, ettei hän osannut väestön kieltä. Mutta Piotr oppi puolankielen pian tietämättään ja näkemättä mitään vaivaa. Tämän kielen erikoista opiskelemista olisi hän pitänyt arvolleen sopimattomana, alhaisena työskentelynä, jota olisi pidetty loukkaavana hänen esimiestensä ja toveriensa hyvässä valioseurassa. Mutta tuo kieli tunkeutui kaikkien huokosten kautta hänen muistiinsa ja takertui kiinni hänen aivoihinsa joka puolelta. Tahtomattaan, pelkästä vaihtelun puutteesta hengitti hän sitä sisäänsä kuin kukkien tuoksua. Se tunkeutui joka suunnalta häneen, katukilvistä, ohikulkevien puheista ja öisistä huudoista. Hien höyryssä nousi se työstä, se kumpusi majesteettisena, valtavaa, tavoittamatonta viehätystä uhkuvana, se soi ylpeyttä ja ylevyyttä kuin tuntematon laulu goottilaisen kirkon salaperäisistä laivoista, syöksyi kuin lähdevesi kadulla kulkevien koulupoikien sulavista puheista ja leikeistä; tuntemattomien asiain iloisena symbolina sukelsi se ilotytön suusta ja painautui ainiaaksi muistiin.

Rozlucki ei ollut itse selvillä, miten hän oli tutustunut puolan kieleen. Lopulta kiusoitti häntä, jollei hän ymmärtänyt jotakin sanaa tai jollei hän voinut kahvilassa seurata kuulemaansa keskustelua. Mutta erikoisesti ärsyttivät häntä nuo vivahteet, viittailut, kuvannolliset ilmaisutavat, nuo siivekkäät kuvat ja sanonnat, jotka kauniiden perhosten tavoin liitivät viehkeään keskusteluun, tai nuo hipaisevat vihjailut, jotka naisen suu singahutti.

Hänen parhaita opettajiaan olivat ehdottomasti herra Kozdrojn kasvatit. Täällä jokainen kielellinen ilmaisukeino havainnollistettiin elämään kuuluvalla esimerkillä, ja pulmallisinkin sanaleikki selittyi itsestään, kun hän tunsi tarkoin edellytykset, joihin se perustui.

Takapiha tarjosi näin ollen Piotrille pysyvän ahjon sen kielen opiskeluun, joka oli rikkatunkiolle työnnetty. Seuratessaan aikansa kuluksi ikkunastaan herra Kozdrojn kasvattien toimia ja puuhia kuunteli hän samalla myöskin kieltä, tarkoin ymmärtääkseen kaikki tapahtumat, ja tunkeutui yhä syvemmälle sen salaisuuksiin.

SEITSEMÄS LUKU.

Marraskuun lopulla käytti Rozlucki hyväkseen kaunista syyspäivää ja
ratsasti sotamiespalvelijansa seuraamana setänsä luo tervehtimään tätä.
Hän viipyi siellä yhden päivän ja jatkoi seuraavana päivänä matkaa setä
Michalin luo, johon hän oli kovasti mieltynyt jo ensi käynnillään.

Setä Michal asui aivan yksin maatilallaan. Hänen lapsensa työskentelivät maailmalla, kuten hänen oli tapana sanoa. Kama oli opettajattarena jossakin Varsovan ylemmässä tyttökoulussa, ja Viktor, ylioppilas, oli tällä hetkellä kotiopettajana eräässä perheessä Suvalkin tienoilla. Yksinäisyyteen tuomittu Michal-setä eli miltei talonpojan elämää. Hänen kartanonsa huoneet olivat Piotrista sangen matalia ja pieniä, ruoka tavattoman yksinkertaista, palvelus hyvin alkeellista.

Vierailun yllättämänä oli setä hämillään, millä hän nuorta upseeria kestitsisi. Kaikessa kiireessä katkaistiin niskat vanhalta kukolta, ja Piotrin täytyi maistaa sen antimia liemenä, viilokkina ja asettiruokana. Tämän juhla-aterian jälkeen ehdotti setä vieraalleen kävelyä ulkona. Hän puhdisti Viktorin kaksipiippuisen, voiteli ja latasi sen ja ojensi Piotrille. Hän otti itse olalleen vanhanaikaisen pyssynsä ja läksi vieraansa kanssa kulkemaan. Kaksi metsästyskoiraa juoksi iloisesti haukkuen edellä. Molemmat metsästäjät kulkivat patoa myöten lammen ohi, kiipesivät katajikkokummulle; sitten kulkivat he riukusiltaa myöten joen yli ja näkivät edessään avaria peltoja, jotka nekin olivat katajien, koivujen ja kuusien peitossa. Kellastunutta ruohoa kasvava, pensaiden reunustama karjapolku vei heidät tiheän viidakon läpi syksyisen metsän äänettömyyteen. Koirat tapasivat jäniksen jälkiä ja ryntäsivät raikkaasti haukkuen lähellä olevaan uinailevaan, syysauringossa värikkäänä hohtavaan metsään.

Oli kuiva, lämmin päivä. Aurinko lämmitti vienosti, kuitenkin tuntui kirkkaassa ilmassa tuulen raikkaus, liikkumattomat katajapensaat tuoksuivat, punaisia lehtiä liiteli maahan koivuista, joiden viimeisiä lehtiä näkymätön tuulenhenki keinutti.

Äkkiä toimeenpantu metsästys ei onnistunut erikoisen hyvin. Metsästäjäin tielle osui vanha kuusi, jonka myrsky oli useita vuosia sitten juurineen kaatanut, ja he istuutuivat sille poltellakseen savukkeita. Michal-setä kiersi itselleen savukkeen verrattain karkeasta, huonosta tupakasta ja kääri sen paperiin, jonka hän repäisi tavalliselta näyttävästä kirjasesta. Lyhyeen, paksuun, kuluneeseen, harmaasta verasta tehtyyn takkiin, verkalakkiin ja paksuihin saappaisiin puettuna soveltui hän tähän ympäristöön, värikkäisiin sänkipeltoihin ja kuihtuneiden lehtien peittämiin puihin. Hänen kauniit, valoisat ja rauhalliset kasvonsa säännöllisine, aito puolalaisine piirteineen olivat kapeat ja luisevat. Hänen harmaat, kirkkaat, vähän ulkonevat silmänsä katselivat hilpeinä ja rauhallisina, hänen kasvojensa väri oli raikas ja terve kuin tuo aurinkoinen syyspäivä.

Piotr tunsi, että hänen myötätuntonsa setää kohtaan oli vielä kasvanut. Hän tahtoi yllättää hänet hauskalla tavalla; hän kumartui äkkiä setänsä puoleen ja alkoi puhua puolaa. Ensi kertaa eläissään puhui hän ääneen tätä kieltä, ensi kertaa ilmaisi hän sillä ääneen ajatuksensa, joita hän jo useita kertoja hiljaa, tavallaan salaa, vain itsekseen oli pukenut puolalaisten sanojen pukuun. Tämä koe oli hänelle itselleen niin outoa, että omituinen häpeäntunne saattoi hänet punehtumaan. Setä Michalin silmät säteilivät kahta iloisempina, kun hän oli kuullut Piotrin verrattain hyvin ääntämät lauseet. Hän ei sanonut mitään, hän imi vain syvästi miettivän näköisenä savukettaan.

— Minä vain solkkaan tätä kieltä… mumisi Piotr nolona ja vihoissaan itselleen siitä, että oli tehnyt niin.

— Ei ollenkaan, sanoi Michal-setä mitä lempeimmällä äänellä.

— Vaikea kieli.

— Kenties — en tiedä. Kun sitä puhuu, on se helppoa. Ennenkuin huomaatkaan, puhut sinä puolaa niinkuin mekin.

Piotr aikoi sanoa, että se oli niitä vieraita kieliä, jotka hän tahtoisi oppia, koska hän oleskeli täällä; mutta hän ei sanonut mitään peläten loukkaavansa setää. Hänen silmänsä vain synkkenivät kuin haukan katse. Peittääkseen hämilläänoloaan veteli hän sauhuja ja kuunteli, eikö kuuluisi koirien haukuntaa. Mitä syvin hiljaisuus vallitsi. Pieni punaisenruskea syyslintu istui yksin haavan oksalla ja piipitti pelottomana metsälauluaan.

Piotr tunsi itsessään uhman hengen, joka oli hänen luonteelleen ominaista, halun panna kaikki yhden kortin varaan. Nyt ajoi häntä siihen tuo epämääräisyys, joka oli tullut hänen puolankielisten lauseittensa jälkeen hänen ja sedän välille. Poltellen savukettaan harkitsi hän hetkisen syvästi, mitä sanoisi. Vihdoin virkkoi hän painokkaasti venäjäksi:

— Setä, tahtoisin kysyä teiltä erästä asiaa suoraan ja vilpittömästi.

— Minä vastaan sinulle avoimesti ja rehellisesti, vastasi Michal-setä.

— Mihin tämä eripuraisuus johtaa? Tämä itsepäisyys, tämä puolalainen kiihkoilu Cierniessä? Minulle se on aivan käsittämätöntä. Minä olen täällä vieras enkä parhaalla tahdollanikaan voi tottua siihen. Isosetähän on venäläinen, venäläinen kasvatukseltaan, hengeltään ja koko elämänsä toiminnalta. Mutta te, mitä te olette?

— Me olemme puolalaisia, sanoi Michal-setä.

— Miksi tämä kahtiajako ja eripuraisuus? Mihin vie lopulta tuo uhmaava itsepäisyys koettaa olla sitä, mitä ei voi olla? Se on kaiketi vanhaa perheriitaa, jossa intoillaan toisiaan vastaan kiusalla.

— Mitä ei voi olla, sanoit?

— Mehän voisimme kaikki seurustella keskenämme paljon sydämellisemmin ja luonnollisemmin, jos te olisitte yksi ainoa, sopusointuinen perhe ja jättäisitte kerta kaikkiaan tuon kummallisen puolalaisen jäykkäniskaisuuden. Mitään Puolaa ei ole olemassa.

— Se on kyllä totta. Kartalla ei ole. Sinä olet tosiaankin oikeassa… sanoi Michal-setä miettivästi. Hetken kuluttua kohotti hän päänsä ja loi hyväntahtoiset, viisaat, kirkkaat silmänsä Piotriin.

— Sinä toivoisit, että minä sanoisin sinulle vilpittömästi totuuden, jatkoi hän. — Hyvä! Siis — mitään perheriitaisuuksia ne eivät ole. Me täällä Cierniessä, me olemme puolalaisia, vaikkakaan ei mitään Puolaa ole olemassa. Sillä katsos, rakas ystävä, sanotaan, ettei ole mitään Puolaa, mutta mitään Venäjää ei täällä myöskään ole koskaan ollut eikä tule koskaan olemaan.

— Tämä maa on Venäjää! Ja jää siksi! Venäjä on suunnaton mahti, sen tiedän parhaiten kokemuksesta ja opinnoistani. Se, mikä kerran oli Puolaa, on tänään ehdottoman voimattomuutensa vuoksi olematonta.

Rauhallisen varmasti sanoi Michal-setä: — On kyllä totta, että nykyinen Puola on olematon. Onpa myös mahdollista, että se, mikä ennen on ollut Puolaa, ei enää koskaan tule tuoksi entiseksi Puolaksi. Kaikki haaveet, joille me tässä suhteessa annamme valtaa, hävittää raaka voima niin täydellisesti, että on vaikea antautua harhaluulon valtaan. Mutta minä toistan: täällä, missä sinä nyt olet, ei ole lainkaan mitään Venäjää. Ja usko minua, ei ikinä, ei maailman loppuun saakka tule täällä olemaan mitään Venäjää!

— Kuinka? kuohahti Piotr, — eikö ole mitään viranomaisia, mitään sotaväkeä, mitään hallintoa, mitään sosialisia laitoksia, jotka on pantu täällä voimaan vuosikymmeniä sitten ja jotka ovat sulautuneet yhteen maan kanssa, jotka ovat tulleet tämän kansan monille sukupolville kirjoittamattomaksi laiksi?

— Tietenkin! Kaikki tuo on olemassa, mutta vain sillä tavoin kuin tämä takki, joka minulla on ylläni. Minä pidän sitä pakosta, siksi, että olen köyhä, ja olen jo tässä harmaassa arkielämässä siihen tottunutkin. Mitä sinä sanoisit, jos joku sinun läsnäollessasi väittäisi takkia minuksi, eläväksi ihmiseksi? Kuten minä voin heittää tämän takin hartioiltani…

— Setä! Nuo ovat sanakuvia, vertauksia, jotka kenties ovat vaikuttavia, mutta eivät osu asian ytimeen. Venäjä Puolassa ei ole mikään takki elävän ihmisen hartioilla.

— Minä en ole täällä vasta ensi päiviä. Minä olen syntynyt ja saanut kasvatukseni puolivenäläisessä kodissa. Olen nähnyt seikkoja, joista sinulla ei ole mitään aavistusta. Minä en ole herkkäuskoinen, kuten Kama, enkä intoilija, kuten Viktor. Ota huomioon, ihmiset, jotka asuvat tässä maassa ja jotka ikuisiksi ajoiksi jäävät tänne, kun ei mikään voi heitä häätää, paitsi kenties jokin luonnonvoima, talonpojat ovat pysyneet tähän päivään saakka samoina kuin Puolan kuninkaiden aikana, joista ei kukaan enää tiedä mitään.

— Kuninkaitten! Voi teitä puolalaisia! Te pysytte aina samoina!

— Älä naura, niin on tosiaankin laita. Mitä minä sanon, ei ole kerskailua eikä korulauseita, vaan silkkaa totuutta. Hävinneiden puolalaisten kuninkaiden mahti on sama kuin vuosisatoja sitten. Järkkymättömänä ja tuhoamattomana se elää puolalaisessa talonpoikaisväestössä.

— Oletetaan, että niin tosiaankin on, mihin tuo kuollut, passiivinen mahti kelpaa? Parempi olisi saattaa tuo väestö kulttuurin vaikutukselle alttiiksi. Minä puolestani luulen, että kun hallitus ryhtyy tarmokkaasti levittämään tänne venäläistä kulttuuria koulujen, yhdistysten, kokousten ja esitelmien avulla…

— Hallitus ei ryhdy milloinkaan levittämään tänne minkäänlaista kulttuuria… Esitelmät, kokoukset? — toisti Michal-setä hymyillen. Koettakaahan vain tulla pitämään venäläisiä esitelmiänne… Venäjä on nyhtänyt juurineen kaiken, mitä Puolan kansa kautta vuosikymmenien on koettanut tehdä hyväkseen. Yli puolen vuosisataa on se painanut Puolaamme kuolleena taakkana. Näetkö tuossa koivun edessäsi? Kuvittele, että se taivutetaan syvään maahan asti ja sen latvalle tahallaan mätetään satoja kuormia savea! Niin on Venäjä tehnyt meille. Se ei ole antanut meille täällä mitään, kaikkein vähimmin kulttuuria, jota se ei ole voinut antaa, kun ei sillä itsellään ole pennin edestäkään kulttuuria. Pahempi on, että se on kaikin voimin ja kaikin keinoin polkenut maahan ja tukahuttanut meidän oman kotimaisen — en sano kulttuurin, sillä täälläkin on raakalaisuuden löyhkää — vaan elävän kansallisen pyrkimyksemme eurooppalaiseen elämään. Siitä johtuu, että kaikki nyt on samanlaista kuin vuosisatoja sitten, maa muokkaamatta, talonpoika tietämätön, taikauskoinen, epäluuloinen, umpimielinen, mutta tuohon umpimielisyyteen, sanon sen sinulle, kätkeytyy ikuinen puolalainen voima. Sinusta tuntuu kummalliselta, mitä minä sanon: minä en ollenkaan toivo teidän valistustanne näille tietämättömille poloisille. Eläkööt ihmiset täällä yhä edelleen niinkuin ovat tähänkin saakka eläneet! Ainakin pysyvät he sinä, mitä he ovat. Meidän täytyy odottaa.

— Onko siinä sitten ihanne, pysyä sinä, mitä on? Odottaa? Eikö ole korkeampi ihanne taipua, suostua sen ainoan kulttuurin vaikutuksen alle, joka tänne voi päästä, koska sitä tukee Venäjän valtakunnan jättiläisvoima? On vain välttämätöntä, että tämä valtakunta ryhtyy toimeen, että johtavat henkilöt ovat selvillä —

— Aivan niin, johtavat henkilöt… ! Minä tunnen tuon virren! Kunhan olet vähän aikaa täällä, niin näet.

— Onko setä minuun suuttunut?

— Luoja varjelkoon! Minä tahdon vain sanoa sinulle, että tämä kansa, niin hajalle lyöty, niin tuhottu, köyhdytetty, kaikki oikeutensa menettänyt, miltei perikatoon tuomittu kuin se onkin, että tämä todellinen kerjäläiskansa sittenkin on ansainnut sen, että se saa itse itseään hallita. Jollei Venäjää olisi, niin olisi tämä kansa Euroopan oivallisimpia kansakuntia, jaloimpia kulttuurikansoja. Kun minä ajattelen, miltä tässä maassa näyttäisi, jollei Venäjää olisi! Kuinka paljon työtä täällä, yksistään tässä seudussa, jossa minä asun, olisi kiireimmiten pantava vireille ja suoritettava, jotta kaikki se saataisiin korvatuksi, mikä on vuosikymmeninä laiminlyöty! Yötä päivää pitäisi tehdä työtä. Mutta mitä hyödyttää puhuminen! Minä olen asunut täällä jo monet pitkät vuodet, miltei kokonaisen ihmisiän, enkä ole havainnut hitustakaan muutosta parempaan. Ei mitään. Kaikki oli jäänyt yhtä kurjalle kannalle kuin on ollutkin. Huonoa edistetään ja huonon vuoksi tyhmyyttä. Niin tulee aina olemaan. Siihen suuntaan tähtäävät kaikki voimat.

— Miksi ette sitten itse vaihda huonoa hyvään?

Michal-setä hymyili suopeasti.

— Kun sinä olit kesällä täällä, kuulit kenties, kuinka isäni varoitti poikaani Viktoria, koska poliisikomisaarilla on paha silmä häntä kohtaan. Voisi luulla, että Viktor on kulkuri tai hevosvaras. Minun lapseni eivät tee mitään pahaa. He opettavat kesäloman aikana, valistavat hiukan talonpoikia, elävät heidän kanssaan ystävyydessä, neuvovat heitä, hankkivat, mitä voivat, auttavat pienen puodin, liikeyrityksen, koulun perustamisessa se kaikki on hyvää, välttämätöntä, tervettä ja yhtä tarpeellista kuin ilma, leipä, vesi ja saippua. Mutta katsopas, sellaisesta ei täällä silitellä päätä. Hallitus ei pane kortta ristiin siinä suhteessa eikä anna kenenkään muunkaan tehdä mitään.

Piotria ärsytti se, mitä hän nyt kuuli. Hän ei kyennyt väittämään vastaan, mutta hän ei tahtonut myöntääkään. Parasta oli olla vaiti. Sedän todistelussa oli eräs merkillinen kohta, huomautus siitä, mitä Puolan kansa voisi olla, jos se saisi itse hallita itseään. Se tuntui hänestä oikealta. Hän virkkoi siksi sedälle:

— Siinä minä olen yhtä mieltä, että nykyiset puolalaiset kenties olisivat aivan toisenlaisia kuin ne, jotka epäjärjestyksellään hankkivat maalle vieraan ikeen.

— Miten nyt lienee sen »epäjärjestyksen» laita! — murahti Michal kättään heilauttaen. — »Epäjärjestys!» — Kun Puola kukistui, oli paraikaa koolla valtiopäivät, jotka hyväksyivät toukokuun kolmannen päivän kuuluisan perustuslain. Jos se perustuslaki olisi astunut voimaan, jos sitä olisi kuluneen vuosisadan ajan paranneltu ja laajennettu, niin olisiko tämä maa sen näköinen kuin se nyt on! Ei ole niinkään selvää, missä vallitsi pahin »epäjärjestys» silloin, kun Puola kukistui…

— No, no, torjui Piotr, — setä rupeaa kiihkoilemaan, ja silloin me emme pääse keskustelussa mihinkään tulokseen.

— Tuo »kiihkoilu» — sitä nähdään vain Puolassa. Totuus pysyy totuutena, ja sitä peittävässä rääsyssä on niin paljon reikiä, että sen näkevät helposti… ulkomaalaisten silmät. Samantekevää muuten. En ole mikään historioitsija, eikä ole kysymys menneisyydestä, vaan juuri tulevaisuudesta. Esi-isien isäin väärintekojen tai oikeammin horjahdusten, erheiden takia ei anneta lastenlasten lasten parantaa kohtaloaan ja tehdä työtä oman kansaparkansa hyväksi. Sellainen on voimakas ja lempeä »slaavilainen» historiallinen menettelytapa.

Setä Michal kiersi uuden savukkeen ja pisti sen tummuneeseen imukkeeseen. Keskustelu katkesi. Molemmat olivat ääneti tuntien jonkinmoista noloutta. He olivat kuuntelevinaan haukuntaa, mutta taaskin kuului vain metsälintusen rauhallinen viserrys syvästä hiljaisuudesta.

— Kuulepas, sanoi Michal-setä, — ei viitsitä enää keskustella valtiollisista kysymyksistä, sillä me emme kenties ymmärtäisi toisiamme.

Hän hymyili hyvin ystävällisesti ja jatkoi hyväntahtoisesti:

— Meidän välillämme ei voi olla ymmärtämystä ja yksimielisyyttä. Sinä katselet asioita omalla laillasi, minä ja me kaikki täällä omalla laillamme. Eikö ole niin?

He vaikenivat taas. Auringon lempeä loiste kirkasti etäisen näköpiirin. Kumpikin oli vaipunut äänettömyyteen ja omiin ajatuksiinsa. Tätä kesti pitemmän aikaa. Lännessä punersi taivas. Piotr havahtui ensin mietteistään ja ilmoitti, että hänen oli lähdettävä. Hän tahtoi palata kaupunkiin. Michal-setä koetti turhaan saada häntä jäämään yöksi. He lähtivät siis takaisin kotiin odottamatta koirien paluuta.

Heti ulkoportailla antoi Piotr sotamiespalvelijalleen käskyn tuoda hevoset, jotka olivat kunnollisesti syöneet ja levänneet. Hän syleili setäänsä, hyppäsi satulaan ja ratsasti nopeata ravia pois.

Tie vei samaan seutuun, missä hän oli samoillut kenraali Rozluckin kanssa. Täyttä laukkaa ajaen saavutti hän vielä päivän valossa metsän. Hän muisti tien aivan tarkoin. Vinon virstanpatsaan luona kääntyi hän vasemmalle, ratsasti vuoren yli ja saapui metsään, kun jo hämärsi. Hän ratsasti käymäjalkaa. Hevoset kompastelivat juuriin, joita risteili tien yli, pärskyivät ja astelivat arastellen. Sotamies, joka seurasi Piotria, rohkeni arkaillen ilmaista pelkonsa, että he kenties olivat väärällä tiellä. Upseeri käski asianmukaisella tylyllä äänellä häntä olemaan huoleti. Rohkaistakseen itseään ja toista veti hän revolverinsa esille ja latasi sen.

Yö yllätti heidät metsässä, hiljainen, vieno yö, kuin kauniin päivän lauha kaiku. Kuuta ei näkynyt taivaalla, mutta loistavat tähdet osoittivat tietä pimeään tottuneille silmille. He koettivat kumpikin katsoa, etteivät joutuisi pois tieltä ja eksyisi upottavilla niityillä. Heidän tienviittoinaan olivat kääpiömäiset pensaikot ja vanhat ruohottuneet ja vesoittuneet ojat. Näin harhailivat he kauan eteenpäin yön hiljaisuudessa. Viimein Piotr ei enää ollut suunnasta aivan varma, mutta hän ei katunut, että oli valinnut tämän tien. Hän harkitsi kaikkea, mitä Michal-setä oli niin koruttomasti sanonut, syventyi hänen väitteisiinsä, teki mielessään niihin vastaväitteitä, punnitsi todisteita, hylkäsi ne ehdottomasti ja teki erinomaisia päätelmiä vanhan miehen sofismin kumoamiseksi.

Yhtäkkiä huomasi hän taivaan himmeässä valossa edessään yksinäisen koivun. Hän tunsi sen heti ja silmäiltyään vielä hiukan ympärilleen oli hän varma siitä, ettei ollut erehtynyt. Koivu seisoi liikkumattomana, latva lehdetönnä, syvään maata kohti kumartuen. Hevoset astelivat hitaasti sen ohi, satula ja suitset kilahdellen. Piotr katseli kiinteästi puuhun ja otti lakin päästänsä.

Kun hän jo oli ratsastanut ohi, kääntyi hän satulassaan ja katseli kuin salaperäisen voiman pakottamana yhä vielä sinne. Puu oli nyt saanut toisen hahmon. Yön ruskealla taustalla kasvoi laaka musta täplä pörrötukkaiseksi jättiläispääksi. Se riippui elottomana hartioilta ja tähysteli mustaa maata. Jäinen väristys tärisytti nuoren ratsastajan selkää. Herpaiseva tuska ahdisti hänen rintaansa ja pakotti hänet pysähtymään. Tahtomattaan vetivät kädet kouristuksenomaisesti suitsista. Hevonen nousi takajaloilleen. Piotr ei voinut irroittaa katsettaan. Hänen sydämensä seisahtui, hengitys salpautui, hänen ajatuksensa kiertelivät kangistuneessa päässä hurjina, kauhun ruoskimina. Äkillinen tuska, niin ankara tuska, että koko hänen sisäinen maailmansa luhistui kokoon, sattui hänen sydämeensä kuin tikari. Saadakseen mielensä tasapainoon, todistaakseen itselleen oman tahdonvoimansa ja tukahuttaakseen tuon epämiehekkään, ulkoapäin tulleen kauhun ja tuskan nousi Piotr hevosen selästä, heitti suitset sotamiehelle ja kulki pitkin askelin puuta kohti.

Hän nousi matalalle, tasoittuneelle hautakummulle, haparoi käsillään vanhaa lahonnutta ristiä ja koetti miehekkäin käsin tarttua aaveeseen ja kuristaa sen. Hänen kätensä tulivat täyteen mureaa, karkeaa jauhoa.

Hetken seisoi hän siinä liikkumattomana, kädet nojaten oksien varassa riippuvaan ristiin, sielu tomun tyhjyyden lamauttamana. Viimein hän tyyntyi, huokasi, poistui, nousi hevosen selkään. Kiivaasti kannustaen hevostaan hän ajaa karahutti pimeään yöhön.

KAHDEKSAS LUKU.

Talvella pääsi upseerielämä oikein villiin vauhtiin. Kiertelevä teatteriseurue tuli kaupunkiin näyttelijättärineen, jotka loivat helliä silmäyksiä upseerien palkkaan, ja samalla saapui liuta iloisia naisia, joiden harrastuksiin kuuluivat puvut ja puvuttomuus, juomingit yksityishuoneissa ja iloinen hummailu. Venäläisissä seurapiireissä pantiin toimeen useita tanssiaisia. Huvikauden huippukohtana olivat tanssiaiset komendanttikenraalin kodissa. Nämä tanssiaiset piirtyivät pitkiksi ajoiksi nuorien upseerien mieleen. Tatjana Ivanovna sai esiintyä tässä tilaisuudessa ensi kerran täysikasvuisena nuorena neitona. Piotr tanssi hänen kanssaan useita kertoja, mutta hän ei voinut kehuskella sillä, että Tatjana olisi osoittanut häntä kohtaan pienintäkään huomaavaisuutta. Tatjana suhtautui Rozluckiin aivan kuin kehen tahansa mieheen, jolla on olkalaput.

Näihin aikoihin sekaantui Piotr erääseen seikkailuun. Vähän aikaa sitten oli hän huomannut uusia juonia herra Kozdrojn kasvattien harrastuksissa. Hänen päivällisleponsa aikana kuului usein salaperäisiä askeleita rappusista, joita hän yksin käytti. Kulkijoita oli useampia, ja he liikkuivat lisäksi niin hillitysti ja varovaisesti, että se ehdottomasti herätti huomiota. Aluksi arveli Piotr, että kävelijät olivat käsityöläisiä tai nuohoojia tai kenties palvelusväkeä, joka pyykkiä kantaen liikkui hiljakseen ullakolla. Mutta kun nämä äänet rupesivat aina toistumaan samalla tavoin, päätti hän ottaa asiasta selon.

Eräänä iltapäivänä sulkeutui hän ullakon nurkkaan lautakonttoriin, joka oli ruokasäiliönä, istuutui sinne laatikolle, peitti jalkansa peitteellä ja odotti.

Hyvin pian kuuli hän ääniä portaista ja käytävästä ullakolle johtavan oven tuttua narinaa. Lautojen välisestä raosta tunsi hän tulijat alhaalla asuviksi nuorukaisiksi. Edellä kulki kolme herra Kozdrojn kasvattia, pörrötukkainen pitkä poika, maalaistoljakkeen näköinen optimisti, jolla oli kasvot aina naurussa, ja tanakka, rokonarpinen lähinnä ylimmän luokan oppilas, jota leikillä kutsuttiin suutarinveitseksi. Heidän takanaan hiipi aivan erikoisia varovaisuustoimenpiteitä noudattaen vielä neljä muuta kimnasistia, joita Piotr ei tuntenut. Hän odotti hyvin uteliaasti, mitä he aikoivat täällä tehdä. Hän otaksui, että olisi kysymyksessä ylimääräinen korttipeli, joukkoryypiskely tai aivan erikoisen orgian toimeenpano.

Ullakkovieraat ryhmittyivät savutorven ympärille, joka huokui lämpöä, he asettuivat istumaan mattopinkoille, arkuille, lankuille ja rikkinäisille huonekaluille ja kääriytyivät vanhoihin vaippoihin, säkkeihin, peitteihin ja oviverhoihin, joita ullakolla räkyili. Näin pukeutuneina he olivat tavattoman mielenkiintoisen näköisiä. Toiset tupruuttivat lakkaamatta savukkeita, toiset istuivat kärsivällisinä kimnasistivaippoihinsa kääriytyneinä jalat koukussa. Vihdoin veti eräs niistä pojista, joita Piotr ei tuntenut, kirjan povitaskustaan ja alkoi lukea puoliääneen. Se oli kansantaloudellinen teos, täynnänsä ammattisanoja. Oppilas luki tätä teosta hartaasti, innokkaasti, vieläpä niin intohimoisesti, että hänen nenänsä tuli aivan punaiseksi. Kuulijat tuntuivat kuuntelevan erikoisen tarkkaavasti eräitä tutkimuksen monimutkaisia lauseita, joita Piotr vain vaivoin ymmärsi. Kun lukija päätti esitelmänsä, veti toinen tulokkaista esiin vihon ja luki eräänlaisen historiallisen esityksen Puolan häviöstä. Tästä sai Piotr jo paremmin selon ja hän kuunteli uteliaana. Esitelmän jälkeen, jossa selitettiin tunnettuja historiallisia tosiseikkoja ja joka oli höystetty kajahtavilla voimasanoilla ryssiä, »moskaleja» ja »kavaltajia» vastaan, seurasi keskustelu, jossa myöskin sinkoili interjektsioneja »matoja» ja etenkin erästä henkilöä vastaan, joka paksunahkaisen eläimen mukaan oli saanut »tapiirin» nimen.

Koko tämän istunnon lopuksi lausuttiin puolalainen runo. Solakka, kaunis, mustatukkainen, sinisilmäinen nuorukainen, joka oli kuin pojaksi pukeutunut tyttö, esitti ulkoa Slowackin runon »Agamemnonin hauta». Hän lausui olosuhteiden vuoksi puoliääneen, hiukan teennäisesti ja sentimentaalisesti, mutta harvinaisen tehoavasti. Kuulijat palkitsivat häntä vilkkain, vaikkakin aivan hiljaisin suosionosoituksin. Kun he olivat yhteisesti perätysten virkistäytyneet yhdellä ainoalla savukkeella, jota jokainen pari kertaa imi, päättyi salainen istunto.

Piotr oli hyvin mielissään. Hänelle tuotti erikoista huvia se, että nämä salaopinnot tapahtuivat hänen ullakollaan. Ne antoivat hänelle sitä paitsi tilaisuuden edistyä puolankielen taidossa. Kun hän entistä uteliaampana tarkkasi tapahtumia pihalla ensimmäisen kokouksen jälkeen, huomasi hän, että herra Kozdrojn kasvatit eivät olleet enää ajatuksen vaihdossa aidanraosta sotamiesten kanssa ja että heidän suhteensa naapuritonttiin olivat katkenneet. Hän tiesi kokemuksesta, miten pian mieliala kaksikymmenvuotiailla nuorukaisilla saattaa muuttua, eikä hän sitä ihmetellyt. Tästä lähtien sulkeutui hän säännöllisesti ruokakonttoriinsa ja kuunteli uteliaasti niitä tutkimuksia ja teoksia, joita täällä esitettiin. Yhä uusia henkilöitä kokoontui uunitorven ääreen, ja kokoontujien joukko kasvoi. Etenkin luettiin paljon runoja, ja Piotr saattoi tällä tavoin tutustua puolalaiseen kirjallisuuteen. Useista runoista hän piti heti ensi kuulemalta, ne painautuivat hänen muistiinsa tunteen elävinä, luomiskykyisinä muotoina. Mutta ennen kaikkea viehätti häntä näiden tapahtumien salaperäisyys. Ei kukaan tiennyt tästä mitään. Rakojen läpi tunkeutui hänen piilopaikkaansa puolan kieli, runous ja herkkäuskoisen ja hätäisesti arvostelevan nuorison filosofia.

Eräänä päivänä ei Piotr saattanut mennä piilopaikkaansa ullakolle, kun hänen oli samaan aikaan oltava kasarmilla. Hän tuli kotiin tavallista myöhemmin, jolloin salaliittolaiset hänen laskujensa mukaan olivat jo koolla ulkovinnillä. Kun upseeri kiiruhti portaita ylös, tapasi hän siististi puetun herran, joka juuri näytti olevan tulossa alas. Herralla oli yllään majavannahkaturkki, päässä muodikas hattu ja kädessä kävelykeppi. Piotr kysyi vieraalta hämmästynein ilmein venäjäksi:

— Etsittekö minua?

— Suokaa anteeksi… sanoi vieras. — Minä olen kimnaasin opettaja ja etsin opettaja Kozdrojn oppilaskotia.

— Opettaja Kozdrojn oppilaskoti on alhaalla. Täällä ei asu muita kuin minä.

Vieras herra otti lakin päästänsä ja meni rappuja alas. Vasta nyt selvisi Piotrille, että ylhäinen herra vakoili salaliittolaisia, jotka harrastivat Puolan runoutta ja historiaa. Hän otaksui, että kaupungilla asuvat entiset kozdrojlaiset olivat johtaneet asianomaiset jäljille, ja päätti varoittaa tuntemattomia opettajiaan. Mutta miten? Pitikö hänen ilmoittaa heille, että hän oli jo kauan tiennyt heidän kokouksistaan, ilmaista heille, että hän tunsi heidän salaisuutensa? Siihen ei hänellä juuri ollut halua, ja hän häpesi osallisuuttaan näiden nulikkain asioihin. Hän päättikin sen sijaan pitää nuuskijaa silmällä. Piotr viipyi hetken kotonaan ja lähti sitten pois. Hän oli huomannut, että majavannahkaturkkinen herra oli herra Kozdrojn asunnossa todennut kolmen vanhemman oppilaan poissaolon ja sitten mennyt kadulle, missä hän jonkun matkan päässä kulki edestakaisin ja aivan kuin muun työn puutteessa teki kävelykepillään merkkejä lumeen. Piotr otti tehtäväkseen ajaa hänet kadulta pois. Hän meni kadun yli käytävälle, missä pedagogi herrasteli edestakaisin, ja seurasi häntä hätäilemättä jonkun matkan päässä. Opettaja, joka tunsi, että joku liikkui aivan hänen kintereillään, lähti epäröiden pois ja kulki hitaasti kaupungille päin.

Salaliittolaisten suojelija oli menetelmäänsä tyytyväinen. Mutta kun hän paria päivää myöhemmin istui piilopaikassaan »oppitunnilla», kuuli hän portaiden narinaa ja aavisti pedagogin tulevan. Ruokakonttorin ovenraosta näki hän hänet hetken kuluttua. Opettaja oli salaa ja suurinta varovaisuutta noudattaen hiljaa kuin kissa noussut rappusia ylös saakka, heristi korviaan kaikkiin suuntiin ja katsoi tutkivasti ympärilleen. Hän oletti nähtävästi, että lukiolaisten kokouksia pidettiin tykistöupseerin huoneistossa, sillä hän suuntasi äänettömät askeleensa upseerin ovelle ja pani korvansa avaimen reikään. Mutta samassa tuokiossa syöksähti Piotr piilopaikkansa ovesta hämmästyneen nuuskijan eteen.

— Mitä tämä on! — huusi hän. — Te näyttelette pedagogia ja hiivitte kuuntelemaan vieraille oville! Kyllä minä näytän sinulle, senkin majavannahkainen lurjus!

Hän kahmaisi kiinni majavannahkaturkkiin, kunnes äänetön suu peittyi kauluksen alle ja pedagogi tuli kauhusta siniseksi. Sitten hän antoi vieraan tehdä sotilaallisen täsmällisesti käännöksen ja auttoi häntä polventöytäisyillä rappusista alas.

Nuoret kirjallisuudenharrastelijat avasivat kolinasta ja huudosta säikähtyneinä hiljaa ullakon oven ja katsoivat kuin rotat reiästä porraskäytävään. Kuvaamattoman ihastuksen vallassa ja silmät selkiselällään he totesivat tapahtuman, ja heidän sydämensä säilyttivät nauttien tämän kohtauksen koko elämäksi. Piotr oli juuri lähtemäisillään takaisin, kun hän näki heidät seisomassa rivissä. Hän silmäsi heidän rintamaansa ankarin katsein ja komensi heitä käskevin elein kuin sotilaskomppaniaa:

— Korjatkaa luunne! Ja katsokaa perhanassa, ettette toista kertaa…

YHDEKSÄS LUKU.

Tammikuun loppupuolella sai Piotr Rozlucki postissa nimettömän kirjeen, jossa häntä pyydettiin varhain seuraavana aamuna saapumaan määrätylle paikalle kaupunginpuiston läheisyyteen. Kirje oli kirjoitettu kuivasti, miltei virkakielen tyyliin, niin lyhyesti ja varmasti, kuin se olisi ollut jatkoa kauan kestäneeseen tuttavalliseen kirjeenvaihtoon. Kun Piotr luki kirjelipun, ei hän aavistanut mitään, sillä hänellä ei ollut mitään johtopäätöksiin oikeuttavaa tukikohtaa, mutta pettämätön tunne sanoi hänelle, kuka häntä kutsui. Kirjearkista lähti hieno, tuskin tuntuva tuoksu. Hymyilevät kasvot sukelsivat tuokioksi upseerin silmien eteen. Hänen oli mahdotonta saada unta. Yhä uudelleen sytytti hän kynttilän ja luki salaperäisen kirjeen tullakseen vakuutetuksi siitä, että kirje oli todellisuutta.

Seuraavana päivänä lähti hän kirjeessä ilmoitetulle paikalle. Se oli avara kivetty aukeama pimeiden, äänettömien rakennusten ja ikkunattomien sotilasmakasiinien keskessä. Äänetön vahtimies, ainoa elävä olento tällä paikalla, käveli aution muurin vieressä edestakaisin. Kävi vinha tuuli, mikä vielä lisäsi Rozluckin kiihtymystä. Tuontuostakin koetti hän sytyttää savuketta, mutta joka kerta puhalsi tuuli tulitikun sammuksiin. Näytti kuin hän olisi tullut tänne yksinomaan sytyttämään tuulessa savukkeita. Alinomaa valtasi hänet epäilys, pelko tehdä itsensä naurettavaksi tai epäluulo jonkun toverin punomasta juonesta. Hän kulki pitkin puiston vierustaa, laski, kertoi, lausui mielessään matemaattisia kaavoja, uneksi ja ivaili itseään. Kirkon tornin kello löi jossain neljännestunnit.

Äkkiä saapui kivetyn aukean toiseen päähän Tatjana Ivanovna. Tumma välkkyvä plyyšivaippa yllään, mustat strutsintöyhdöt suuressa hatussaan, tuli hän hitaasti Rozluckin luo. Kasvojaan suojeli hän, luultavasti tuulen vuoksi, suurella skunkkipuuhkalla. Hatun reunan ja puuhkan silkkihaiventen välistä näkyivät hänen silmänsä. Kiireisellä, hänelle ominaisella liikkeellä käänsi Tatjana päänsä poispäin välttääkseen upseerin katsetta, mutta pian tuo katse siirtyi taas entiseen suuntaansa.

Tatjana lähestyi Piotria ja ojensi hänelle kätensä. Kuvaamattoman viehättävä hymy väreili hänen kasvoillaan. Ei keimailun varjoakaan ollut huomattavissa. Näkyi vain vilpitöntä onnea, lapsellista onnea, nuoren tytön onnea, kun hän on tehnyt mielettömän päähänpiston, rangaistavan teon, mutta kuitenkin toivoo, että tuomio lukuisien lieventävien asianhaarain johdosta ei tule olemaan erikoisen ankara. Hänen silmänsä ja hänen punervat huulensa hymyilivät iloisina päähänpistolle, tuollaisen kirjeen kirjoittamiselle, ja sille, että tuolla kirjeellä oli ollut niin erinomainen menestys.

Tietämättä missä olivat, minne menivät, mitä tekivät, kulkivat he nopeasti eteenpäin puistoportin ohi. He näkivät jaloissaan huurteesta kostean, puulla lasketun kadun, sitten taas paasia ja tuulen heiluttamia puiden oksia.

— Hämmästyittekö kovasti?

— Ensi hetkessä…

— Olenko tehnyt hyvin?

— Voi, niin hyvin!

Kulkien hienoissa pukimissaan nopeasti eteenpäin Tatjana lähestyi äkkiä Piotria, sivuuttaen hänet sen verran, että saattoi pelkällä pienellä ruumiin taivutuksella ulottua häneen, ja nojasi olkansa hänen olkaansa vasten. Taaskin peitti hän kasvonsa pehmeän hienolla, mustalla puuhkalla ja päästi sen alta kuuluviin kiehtovan naurunsa. Piotr oli huumaantunut onnesta. Kirpeä talvi-ilma lauloi riemua. Jähmettynyt maa tuntui iloitsevan. Miten autuas hän oli, kun Tatjana äkkiä otti vasemman kätensä puuhkasta esiin ja yhä vielä nauraen veti hänen oikean kätensä miltei väkisin lämpimään pesään, untuvaparatiisiin, missä hänen omat lumoavat kätensä uinuivat.

— Onko kylmä, onko yhä vielä kylmä? kysyi Tatjana.

— Ei…

— Onko Piotruš onnellinen?

— On, hyvin onnellinen…

Lehtokuja oli tyhjä. Puolialaston kuvapatsas, joka teki omituisen vaikutuksen kylmässä ilmassa, mietti unohdettua allegoriaansa, jota se oli saanut esittää jo vuosisatoja. Suopean hienotunteisena se ei häirinnyt heitä.

He istuutuivat kivipenkille sanattomina, toistensa silmiin vaipuneina. Piotr katseli autuaallisen läheltä Tatjanan poskia, joissa terveyden punerva kauneus uhkui, hänen vienosti kaartuvia kulmakarvojaan, hänen silmiään, jotka olivat kauniit kuin öinen kevättaivas, ja hänen suutansa, joka tosiaan oli kauniimpi kuin aamurusko. Tatjana antoi hänen katsella estelemättä, kauan, loppumattomiin, ilo sädehtien silmissä ja puoliavoimen suun ympärillä. Hänen molemmat kätensä hivelivät Piotrin kättä puuhkan sisällä. Mitä kauemmin ja intohimoisemmin Piotr katseli häntä, sitä hivelevämmäksi tuli käsien hellyys. Sydän kouristui onnen huumasta. Tatjana punehtui, hymyili vielä hellemmin, loi nopean katseen tyhjään puistoon ja antoi poskensa vaipua Piotrin suulle. Piotr painoi siveän, puhtaan, viattoman suudelman sille.

— No, olenko tehnyt hyvin? — kysyi Tatjana antaen pikimustien, taivaallisten silmiensä mitä veitikkamaisimmin vaipua Piotrin silmiin.

— Oikein hyvin… — vastasi Piotr nöyränä.

Taaskin loi Tatjana katseensa yli koko puiston ja sanoi hiljaa, puristaen lujasti molemmilla käsillään Piotrin käsiä.

— Tahdotko, että olen sinun, kokonaan sinun omasi?

Piotr istui suorana, huumaantuneena ja tunsi rinnassaan rajattoman ihmettelyn kylmiä väreitä tai hurmaavan onnen hehkua. Hänen olkapäänsä olivat pystyssä, silmät kätkeytyivät luomien alle. Onnellinen hymyily jähmettyi hänen huulilleen.

— Tatjana! kuiskasi hän.

— Minä olen vain sinun… — sanoi Piotrille vilpittömän päättäväisesti ja peruuttamattomasti tämä maailman kaunein suu. Sanoja vahvisti luotettava katse ja kädenpuristus, joka oli vahva kuin kuolema.

Piotr katsoi ihastuneena häneen. Hän ei ajatellut mitään, ei edes miten ihmeellistä oli, että niin suuri onni oli odottamatta tullut hänen osakseen. Kun kaikkein tärkein nyt oli ratkaistu, alkoi Tatjana pyytää, että Piotr tulisi nyt usein heille. Yläkerrassa oli, sanoi hän, käytävä, joka vei hänen huoneeseensa. Tässä käytävässä oli ensin kaksi muuta ovea, sitten tuli kolmas ovi, joka vei hänen huoneeseensa. Siellä hän oli yksin. Sellainen ja sellainen oli tämä käytävä. Tatjanan huoneen ikkunat olivat pimeälle pihalle; vieressä asui ranskalainen kotiopettajatar mademoiselle Mathilde. Kaikki nämä selitykset päätti hän kysymyksellä, jossa hän jäljitteli povaavan mustalaisnaisen ääntä:

— Ymmärrättekö?

Hän sanoi sen niin herttaisesti ja hauskasti, että Piotr alkoi nauraa ääneensä. Tatjana kysyi:

— Kenties hän ei välitä tulla luokseni?

— Kuka?

— Hän, tämä Piotr Ivanytš.

— Hän tulee! Hän tulee, vaikka hänen pitäisi heittää siinä käytävässä henkensä.

— Alhaalla on peili, peilin luota kulkevat kierreportaat ylös…
Oletteko ymmärtänyt minut?

He nousivat tältä onnen penkiltä ja kulkivat pitkin leveää lehtokujaa jälleen nopeasti puistoon. Tatjana oli ääneti. Vinha tuuli pörrötti strutsinhöyheniä hänen hatussaan, paljasti hänen plyyšivaippansa valkoisen atlassivuorin, kietoi hameen hänen jalkojensa ympärille ja toi viehkeät muodot selvemmin näkyviin. Hänen kenkänsä koskettivat kevyesti lehtokujan soraa.

Eräässä kohdassa tätä puistoa, kohdassa, joka tuli yhtäkkiä elottomaksi, tuskaaherättäväksi ja ilmeettömäksi, sanoi Tatjana hänelle jäähyväiset kädenpuristuksella ja poistui kiireesti, taakseen katsomatta. Piotr jäi yksin ja meni puiston läpi surullisena, kuin mitään huomaamatta, todellisuudesta kaukana. Hänen silmänsä olivat vielä Tatjanan silmiin uponneina ja viipyivät hänen punaisissa huulissaan; hänen korvansa kuulivat vielä Tatjanan puvun kahinaa, hänen sieraimensa etsivät Tatjanan hajuveden tuoksua. Mutta yhtäkkiä hän nosti onnensa helmasta päänsä ja tuskallinen kysymys kohosi hänen rinnastaan:

— Onko Tatjana turmeltunut? Puhuukohan turmelus näitä vilpittömän rakkauden puhtaita sanoja?

Hänen sydämensä nousi kapinaan sitä vastaan. Mutta jos hänen täytyisi huomata, että nuo punervat huulet valehtelivat, ei häntä pelastaisi muu kuin kuolema. Hän tunsi, miten suuri muutos hänessä oli tapahtunut tänä aamuna, ja välttäen ihmisiä hän meni kaupungin ulkopuolella oleville kentille kävelemään.

KYMMENES LUKU.

Rozlucki alkoi nyt käydä useammin kenraalin kodissa. Hän oli siellä mieluinen vieras. Aina kun hän astui kynnyksen yli, näytti hänestä kuin salaperäinen voima avaisi jokaisen oven hänen edessään, ja hän tunsi kaikkialla tässä talossa ystävällisen ilmakehän ympärillään. Kaikki hänen toivomuksensa, kaikki hänen unelmansa täytettiin jo miltei ennenkuin hän oli ne lausunutkaan, jokainen hänen ilmaisemansa ajatus saavutti ankaran kenraalinkin huomaavaisuuden ja tunnustuksen.

Aluksi teki se hyvyyden runsaus, jota hän sai kenraalin kodissa nauttia, hänet suorastaan rauhattomaksi. Mutta vähitellen hän tottui siihen, tottuipa vielä piankin, se imeytyi häneen, se alkoi kuulua hänen olemukseensa, ja hän tunsi, ettei hän enää olisi voinut elää ilman sitä. Hänen oli luotava erittäin mutkikas diplomaattinen järjestelmä löytääkseen alinomaa tekosyitä tiheihin käynteihin »hovissa», hänen oli punottava verukkeiden, salaisuuksien, juonien, viattomien valheiden ja harvinaisen uskottavasti tekaistujen päähänpistojen verkko. Tahtomattaan antoi kenraali hänelle siinä apuaan, sillä hän tarjosi hänelle puolivirallista kansliatyötä, joka kuitenkin meni tykistöupseerin säännöllisten velvollisuuksien rajojen yli.

Rozluckin työskentely yhdessä kenraalin kanssa tarkoitti parannuksia maanalaisten miinakäytävien komeroissa ja ristisokkeloissa. Kenraali Polenov-Tšernovratski oli tehnyt eräitä huomioita, jotka koskivat pyroksiliniarkkujen sijoitusta maanalaisten käytävien haarautumissa, ja ehdottanut näiden huomioiden mukaisia vähäpätöisiä teknillisiä muutoksia. Nämä n.s. »keksinnöt» olivat kenraalin ylpeys, ne olivat luoneet hänen maineensa ja olleet aiheena moniin raportteihin ja kunnianosoituksiin. Nuori tykistöupseeri mittasi, laski, piirusti, laati vesiväreillä suuria taulukkoja, jotka esittivät noita kaksoislaatikoita kaikkine heloineen, juotteineen, saumoineen, uurteineen ja kosteuden torjumista tarkoittavine suojalaitteineen. Mitä täsmällisintä tarkkuutta noudattaen esitti hän kenraalin antamien ohjeiden mukaan, miten oli kosteata pyroksilinia kuljetettava varastoista ja pantava näihin parannettuihin laatikkoihin, miten laatikkojen tiivistäminen soraa käyttämällä oli tapahtuva, miten keskisytytin oli järjestettävä, miten johdot vedettävä kannen läpi j.n.e. Työn päätyttyä kutsuttiin hänet tavallisesti päivälliselle tai illalliselle, joten hänellä oli tilaisuutta tavata Tatjanaa. Vähitellen tuli hänestä jokapäiväinen vieras esimiehensä kodissa, aivan kuin perheeseen kuuluva henkilö.

Kenraali ei näyttänyt huomaavankaan, että hänellä oli täysikasvuinen tytär talossa. Usein hän oli kokonaisia päiviä poissa, sillä hänellä ei ollut ainoastaan virkatehtäviä kaupungilla, hänen täytyi myös olla pitkillä matkoilla suorittaakseen kuvernementissa tarkastuksia, katselmuksia, paradeja ja harjoituksia. Sellaisina päivinä saattoi Piotr, jos hän halusi, työskennellä yksin komendantin työhuoneen vieressä olevassa huoneessa. Hänellä oli siellä pöytä, piirustuslautoja, mittaus- ja laskuvälineitä sekä kenraalin luonnoksia ja muistiinpanoja, jotka koskivat noita verrattain epäilyttäviä »keksintöjä».

Kun hän näin eräänä päivänä työskenteli pöydän ääreen kumartuneena, tunsi hän taas itsessään tuota vanhaa vetovoimaa vaarallisille teille. Hänelle ei enää riittänyt onni olla samassa talossa kuin Tatjana, toivo saada nähdä häntä ruokapöydässä ja puhella hänen kanssaan salissa. Hänen sydämensä sykki kiivaasti, ja tämä nopea tahti oli kuin sisäisen voiman antama käsky.

Piotr kuunteli kauan tätä sydämensä jyskytystä ja tuli vakuutetuksi siitä, ettei se ollut tukahutettavissa. Hän pani piirustustarpeensa kokoon, harjasi ja suoristi univormuaan ja meni hiljaa ulos ovesta, jonka kynnyksen yli hän ei vielä koskaan ollut kulkenut. Hän huomasi olevansa pienellä marmoripohjaisella sisäpihalla, kulki sen poikki ja saapui eteiseen. Täällä hän näki korkeasta seinäpeilistä kuvansa. Hän tiesi nyt olevansa oikealla tiellä. Vasemmalla olivat kapeat kierreportaat, jotka veivät ensimmäiseen kerrokseen. Hän kulki portaita ylös ja näki lasiruutuisen oven vieressä vanhanaikaisen, jalustimen muotoisen pronssisen ovikellonrivan. Hän veti siitä. Metallinen sointu tuntui kuuluvan pikemmin hänen rinnastaan kuin sen ulkopuolelta. Ovi avautui. Mademoiselle Mathilde, joka oli yht'aikaa Tatjanan toveri, kasvattaja, uskottu ja kamarineiti, seisoi hänen edessään. Sievä ranskatar katseli häntä syvillä, viisailla silmillään ja hymyili ystävällisesti.

— Tatjana on tänään hiukan huonovointinen… hän pysyy sisällä.

— Ah, Tatjana Ivanovna on huonovointinen? — sanoi Piotr vilpittömästi pahoitellen.

— Hän on juuri noussut makuulta. Kenties tahdotte mennä hänen luokseen ja olla hänelle hiukan virkistykseksi? Ehkäpä hän pääsee päänsärystään. Viimeinen ovi.

Piotr kumarsi kiitollisena tälle portinvartiattarelle, joka raivasi hänelle tien vapaaksi, ja astui pimeään ahtaaseen koridoriin. Hän kosketti kyynärpäillään seiniä ja koetti astumalla hiljaa tukahduttaa kannustensa kilinän. Kun hän oli mennyt yhden oven ohi, pysähtyi hän seuraavan oven ääreen ja koputti. Kuului hiljaista kahinaa, sitten ovi avautui — ovi paratiisiin. Huone oli pieni kuin nukkekaappi, kuin korulipas, ja sen uudenaikaiset seinäpaperit ja kauniit uutimet eivät voineet peittää näkymättömiin kahdeksannentoista vuosisadan tyyliä. Huone oli ranskalaiseen tapaan jokseenkin matala, lattialla oli matto, ikkunan edessä raskaat uutimet. Huonekaluja siinä ei ollut paljon, mutta jokainen huonekalu oli hyvällä maulla valikoitu: pieni kapea sohva nurkassa, kampauspöytä ikkunan ääressä, peilikaappi ja suuri peili marmorikaminin yläpuolella. Toisessa nurkassa oli vuode, jossa atlassikankaisen peitteen päällä oli pitsiverho. Tatjanalla oli pitkä, väljä puku.

— Vihdoinkin te suvaitsette tulla luokseni… sanoi Tatjana tarjotessaan hänelle paikkaa sohvalla.

— En ole uskaltanut tulla tänne.

— Uskaltanut?

— Olen pelännyt kenties häiritseväni teitä.

— Tosiaanko?

— Tietysti!

— Kukaan ei saa siitä kuulla, joten teidän ei tarvitse pelätä. Mathilde on luotettava, hän ei hiiskahda sanaakaan kenellekään.

— Voi niin olla. Mutta minä en ole uskaltanut tulla tänne teidän huoneeseenne.

— Miksi sitten ette?

— Ei saa astua onnen rajojen yli eikä sitä kovin paljon tavoitella, muuten se kääntyy ympäri ja ajaa takaa ahdistelijaansa.

— Katsokaapas, minkälainen filosofi te olette!

— Niin vaan on. Minä olen monesti sitä asiaa miettinyt.

— Ja noin puhuu tykistöupseeri, soturi, valloittaja!

Piotr oli istuutunut sohvalle ja ahmi silmillään huonetta. Kaikki huolet, kaikki ulkonaista maailmaa koskevat ajatukset haihtuivat hänestä, ja onni otti tuoksun tavoin valtoihinsa koko hänen olemuksensa. Molempien silmät, huulet ja kasvot sulivat yhdeksi ainoaksi hymyilyksi.

Tatjana istui jonkun matkan päässä kampauspöydän ääressä. Haluten muka nähdä kampauspöydän pikku esineitä lähestyi Piotr Tatjanaa. Mutta Tatjana karkoitti hänet päättävällä kädenliikkeellä, jolloin väljä hiha liukui saattaen Tatjanan paljaan käden näkyviin. Näin jäi Piotr tarkastelemaan kauniita hajuvesipulloja, rasioita, joissa oli tuoksuavia kauneusvälineitä, korulippaita, kaikenlaisia voiteita ja kynsitahnaa, viiloja ja erilaisia harjoja. Tatjana riisti kaikki nämä esineet toisen toisen perästä Piotrin kädestä ja pakotti hänen palaamaan entiselle paikalleen. Jotta hänen olisi pakko jäädä sinne, istuutui Tatjana hänen viereensä sohvalle. Piotr veti hänet rajusti kiinni itseensä. Pehmeän silkin ja ohuen batistin läpi tunsi hän hänen neitseellisesti värisevän ruumiinsa, hänen pelkonsa joka kerta, kun Piotrin kädet häntä koskettivat ja hänen huulensa painuivat suutelemaan. Mutta suudelmat tulivat kuin itsestään. He suutelivat toisiaan siksi, että se oli torjumaton välttämättömyys. Toisin ei voinut olla. Hellyys heidän huuliensa välillä tuli yhä syvemmäksi, äänettömämmäksi ja herkemmäksi, kunnes se muuttui koko ympäristön unohtavaksi riemuksi, kaikelle kuuroksi iloksi ja onnelliseksi hurmioksi.

Mutta vanha levottomuus leijaili pahaenteisen yölepakon tavoin näiden puhtaiden suudelmien yllä. Se pakotti Piotrin kysymään:

— Onko kukaan suudellut tätä suuta?

Tatjana katsoi häntä ihmeissään. Viimein hän nousi ja katsoi Piotria uhkaavasti silmiin, hurmaavana hehkuvassa raivossaan. Mutta hän ei sanonut sanaakaan. Piotr toisti kysymyksensä.

— Etkö usko? kysyi Tatjana.

— Minä uskon, kun sinä niin sanot. Mutta minun oli vaikea uskoa sellaista onnea.

— Mitä pitää minun tehdä, jotta sinä uskoisit?

Piotr katseli häntä alhaalta ylöspäin epäluuloisena.

Viimein mumisi hän hiljaa:

— Vanno!

— Kenen nimeen?

— Jonkin, joka on sinulle pyhää!

Tatjana vannoi äitivainajansa, sisarensa muiston kautta, isänsä rakkauden ja Jumalan nimeen. Hän mietti tuokion, minkä nimessä hän vielä voisi vannoa. Hän oli jumalaisen kaunis noin vaipuneena miettimään, mikä pyhä voima voisi vakuuttaa hänen viattomuutensa todeksi. Piotr uskoi häntä ja puolusti itse hänen kunniaansa omaa epäluuloaan vastaan. Taas veti Piotr hänet puoleensa, painoi hänet enemmän sieluaan kuin ruumistaan vasten ja uneksi hänestä syleillessään.

Viereisessä huoneessa siirsi Mathilde suljetun oven takana edestakaisin raskaita esineitä.

— Meidän täytyy puhua ääneen, koska hiiri muuten tulee levottomaksi, sanoi Tatjana nauraen Piotrille. — Sinä alat olla vaarallinen, minun suurinkvisiittorini! Vastikään olit arka filosofi, joka pakeni onnea pelosta, että se rupeaisi sinun vainoojaksesi, ja nyt on sinusta tullut liiankin rohkea. Kylläpäs sinä olet vaihteleva… Ja tuommoinen käskee minun vannoa, aivan kuin oikeudesssa… Entäs sinä itse?

— Mitä? Minä?

— Entäs sinä? Sano…

Tatjana puhui puoleksi venäjää, puoleksi ranskaa, luultavasti siksi, ettei hiiri kuulisi ainoastaan keskustelun ääniä, vaan myös sisältöä. Mutta puhe keskeytyi alinomaa, kun sen oli väistyttävä mykän katselemisen tieltä, eivätkä sanat voineet sujuvasti juosta huulilta, jotka tuontuostakin sulkeutuivat suutelemaan. Kun Piotr sattumalta loi silmäyksen peiliin, huomasi hän kasvonsa Tatjanan lumoavan pään vieressä. Piotr kysyi Tatjanalta:

— Miksi minä olen ensimmäinen, jonka sinä olet sallinut suudella huuliasi?

Tatjana vastasi arvokkaan vakavasti ja syvästi vilpittömänä:

— Kuules, sitä minä en tiedä. Olin jo kauan sitten päättänyt sen. Jo kun sinä olit ensi käynnilläsi täällä. Muistatko, puutarhassa? Ajattelin sitä tanssiaisissa, mutta minun ei onnistunut. Olen odottanut sellaista tilaisuutta. Turhaan. Viimein oli minun pakko kirjoittaa sinulle… Mitä muuta olisin voinut tehdä?

Hän lausui nämä sanat sellaisen ihmisen tavoin, joka on kärsinyt syvää surua ja vihdoinkin voittanut sen. Piotr muisti, miten usein hän tuon päivän jälkeen, jolloin hän oli ollut Tatjanan puutarhassa ja nähnyt hänet ensi kerran, oli ollut siveettömässä yhteydessä rahalla ostettavien julkisten naisten kanssa, ja tunsi kipeästi Tatjanalle tekemänsä suuren vääryyden. Hänen omat kasvonsa olivat hänestä vastenmieliset, tahraiset ja halveksittavat. Hän sanoi sen Tatjanalle. Mutta tämä kielsi sen mitä suloisimmilla kiehtovilla hyväilyillä ja katsoi häntä syvälle silmiin, aina sydämen salaisiin sopukkoihin saakka.

— Tämä sohva on hirveän epämukava, — sanoi Tatjana äkkiä…

— Ei?… Tahi on kyllä, hirveän epämukava.

— Minulla ei ole mitään muuta täällä. Olisihan myös varomatonta hankkia tänne nyt toinen sohva. Se voitaisiin tulkita kummallisesti, vieläpä aivan väärin. Eikö niin?

— Tosiaan. Mitä siis on tehtävä?

— Minä en tiedä.

— Miksi sitten olette filosofi?

— Entä tuolla? — kysyi Piotr hämillään katsomatta mihinkään määrättyyn suuntaan, aivan kuin olisi tahtonut siten lieventää päähänpistonsa kauheaa häikäilemättömyyttä. Tatjana avasi huulensa kuin olisi häntä solvaistu ja syvästi loukattu, mutta hän sanoi odottamatta:

— Entä mitä Mathilde sanoo siitä, se pikku hiiri?… Luuletko, ettei hän tiedä, missä minun sänkyni on, ettei hän ole selvillä? Hän tietää kaikki…

YHDESTOISTA LUKU.

Luutnantti Rozlucki rupesi työskentelemään erittäin uutterasti kenraalin kansliassa. Hän saapui sinne aivan säännöllisesti ja teki työtä luonnottoman kiihkoisasti, mikä oli turmiollista hänen terveydelleen. Kunkin yksityisseikan piirsi ja maalasi hän usein kymmeneen kertaan ja vielä entistäkin huolellisemmin. Hyvin pian perehtyi hän talon tapoihin, aikamääriin, kaikkiin ääniin ja askeleihin, eri kellojen tikutukseen, ovien ja rappusten narinaan ja talon kunkin asukkaan tapoihin. Kaikkia näitä tietoja käytti hän vain voidakseen löytää hetken, jolloin saattoi kiiruhtaa kierreportaita yläkertaan. Siinä oli hänen ainoa päämääränsä, hänen sielunsa ja ruumiinsa onni. Hänen silmänsä ikävöivät Tatjanan silmien luo, kahden mustan enkelin, joita hienot varjot arkojen siipien tavoin suojustivat, hänen kätensä ikävöivät Tatjanan käsien hurmaavaa pehmeyttä, hänen sieraimensa hänen hajuvesiensä tuoksua, hänen jalkansa Tatjanan huoneen mattoa. Tatjana lisäsi hänen kaihoaan omalla kaihollaan. Piotr tiesi, että Tatjana odotti häntä ovensa himmeän lasiruudun takana.

Tatjana kertoi itkeneensä monesti yöllä kauan, kun oli kulunut päivä, jona hän ei ollut nähnyt Piotria. Hän ei voinut selittää Piotrille, miksi hän oli itkenyt; tämä ei ollut nainen eikä olisi voinut häntä ymmärtää. Monesti Tatjana oli umpimielinen, epäluuloinen ja olemattomalle mustasukkainen. Hän kyseli Piotrilta kaikkia hänen aikaisempia tuttavuuksiaan Venäjällä ja oli levoton kuullessaan sanankaan naisesta, jonka Piotr oli kaupungilla nähnyt. Tatjana kiusasi Piotria usein tahallaan kertomalla henkilöistä, joihin hän muka oli mieltynyt, tuttavuuksistaan ja voitoistaan sekä aikaisemmista ihailijoistaan, joille hän ei todellisuudessa antanut mitään arvoa tai joita ei ollenkaan ollut olemassakaan. Usein sattui, että hänen silmänsä tulivat kesken kiusoittelevaa naurua täyteen hillittömiä kyyneleitä ja hänen huulensa puristautuivat tuskaisesti kokoon. Teennäinen kylmyys hävisi äkkiä, välinpitämättömät kädet tulivat vielä entistä hellemmiksi, silmät etsivät yhä uudelleen Piotrin silmiä. Onnen, luottamuksen ja rajattoman, uskon tunne muuttui molemmissa pienimmänkin ulkonaisen muutoksen sattuessa niin kiduttavaksi ja itsepintaiseksi ikävöinniksi, että sen painon alla tunnit tuntuivat vuosikausilta ja päivät sumenivat pahaenteisiksi, levottomiksi, alakuloisiksi. Kun päivä, jolloin he olivat tavanneet ja heidän sielunsa olivat runsaimmassa luottamuksessa ja rajattomassa vilpittömyydessä auenneet toisilleen, oli mennyt ohi, seurasi raatelevien kärsimysten päivä, joka tunkeutui mustana kuiluna heidän välilleen ja jonka syvyyksistä irvisteli epäluulon pirullinen nauru. Salaisia kirjelippuja kulki edestakaisin, niiden muste oli haalistunut ja kirjaimet töhriytyneet äänettömistä, raivoisassa tuskassa painetuista suudelmista. Luettavaksi valittu kirja, joka oli pieluksen alla ja jota painettiin niin usein sydäntä vasten, että se lopulta hajosi, muuttui rakkauden kirjaksi, rakkauden tekstiksi ja selitykseksi. Pitkän yön täytti uni, jossa ei ilmennyt ruumiillinen henkilö, vaan ruumiiton hymy, silmäparin taivaallinen katse, musta kuin yö, omaa valoaan sädehtivä, loistava kuin aurinko. Kaiho heräsi äkkiä ja aiheettomasti, kohosi äärimmäiseen huippuunsa, imeytyi kaikkeen olevaiseen, kätki sisäänsä taivaan ja maan, hävitti elämän ilon — ja katosi taas jäljettömiin ensimmäisestä hymyilystä.

Tatjana piti ylellisyydestä. Hän oli itse tavallaan loiston olemuksen ilmaus, tuhlaukseen sisältyvän viehätyksen symbooli. Hänen pukunsa olivat elegantit, aina hyvin taidokkaasti valitut ja sopusoinnussa hänen ruumiillisen kauneutensa kanssa. Vaaleanvihreät tai hopeanharmaat silkkisukat, kiiltonahkakengät, erilaiset vaihtelevat tukkalaitteet, jotka antoivat hänen päälleen aina uuden ulkonäön, hansikkaat ja hajuvedet, mutta ennen kaikkea tuoksuvien röyhelöjen salainen kauneus, jotka kätkivät hänet sisäänsä kuin pilveen ja joita Piotr huumaantuneena katseli kuin mielikuvituksen loihtimaa satua onnellisina hetkinään — tämä aivan tuntematon maailma tempasi Piotrin väkevästi valtaansa. Hänen sielussaan orasti itsepintaisesti yhä vain kasvava hienouden ja sirouden ihailu, sirouden, joka tihkuu ylellisyydestä kuin tuoksu kauniisti koristellusta kristallipullosta. Hän ei olisi voinut kuvitella Tatjanaa kuulematta silkin kahinaa, tuntematta hajuvesien tuoksua, näkemättä jalokivien välkettä ja puvun harsomaisuutta. Hän sai nähdä Tatjanan puolipukeissa, aamuruskon tavoin verhottuna vain utuihin ja harsoihin, lumivalkeilla patjoilla uinuvana — ja sellaisena hän väikkyi Piotrin salaisessa unessa kuin puhtaan, vienon soiton laineilla kulkien.

Eräänä päivänä maaliskuun lopulla avasi Tatjana itse Piotrille oven.
Heti kun Piotr oli astunut sisään, sanoi Tatjana hymyillen:

— Mathilde ei ole kotona.

— Onko hän mennyt pois?

— On. Koko iltapäiväksi.

Tatjanan viehättävä käsi tarttui Piotrin käteen, ja hän vei hänet pimeää käytävää pitkin. Äkkiä pusersi hän polttavat huulensa Piotrin kättä vasten ja esti häntä kaikin voimin riistämästä sitä irti. Kun he olivat jo huoneessa, nousi hän varpailleen, otti Piotrin pään käsiensä väliin ja kietoi käsivartensa hänen kaulaansa. Hänen silmäluomensa olivat painuneet kiinni, huulet olivat punaiset ja kuumat. Hän kuiskasi:

— Älä pelkää.

— Entä sinä?

— Minä tahdon…

— Miten sitten käy?

— Tahdon saada pienen tytön, suloisen, mustasilmäisen. Minä ruokin sitä, kasvatan sen isoksi…

— Tatjana!

Mutta täydellisen paljastumisen pelko sai Tatjanan torjumaan luotaan rohkeat kädet. Hän puristi käsillään Piotrin päätä kuin hehkuvin liekein.

Sade lorisi vesiränneissä ja valui leveinä viiruina suuria ruutuja alas, tuuli ulvoi ja valitti puutarhan poppeleissa. Ilta pimeni, mutta hämärä ei voinut peittää kasvojen kalpeutta, joille oli jähmettynyt elottomalta näyttävä onnen hymy. Tatjanan kasvot olivat kääntyneet seinään päin. Hänen kangistuneet silmänsä pysyivät liikkumattomina.

Piotr hiipi ulos, ennenkuin Mathilde ehti palata. Hän juoksi portaita alas ja kiiruhti kotiin tyhjiä katuja, sydän kaksiteräisen miekan lävistämänä, onnen ja epätoivon miekan. Hän oli saavuttanut kaiken. Hän tunsi joutuneensa kaltevalle tielle. Yhdentekeviltä näyttävät talot, muurit, aidat, vieraat ihmiset, joita hän näki ensi kertaa ja jotka olivat matkalla työhönsä — kaikki tuntuivat katsovan häntä ja kysyvän: »Entä nyt?» Hän koetti karkoittaa sen kaiken luotaan antautumalla uuden hämmästyttävän ja peloittavan muiston valtaan. Ja se onnistuikin. Mutta hetken kuluttua ahdisti häntä omituinen hyytävä kylmän ja tyhjyyden tunne, joka oli tunkeutunut hänen sydämeensä.

KAHDESTOISTA LUKU.

Kun Piotr oli heittänyt urkkivan pedagogin alas rappusista, tuli hänestä Kozdrojn kasvattien epäjumala. Hänelle tehtiin tietä, kun hän kulki ohi, vieraat pojat tervehtivät häntä kadulla, kaikkialla seurasivat häntä iloiset, hymyilevät kasvot, jotka ilmaisivat pelkkää ihailua, ja pelkkää kiitollisuutta säteilevät silmät. Piotria kiusoitti tämä esikaupunkilaismaine, mutta vain pinnallisesti. Sisimmässään hän nautti siitä ja tottui omaan suuruuteensa.

Eräänä päivänä huhtikuun alussa, kun hän oli illalla yksin kotona, koputti joku ovea. Tulija oli eräs »salaliittolaisista», pitkä, solakka, vaaleaverinen, sinisilmäinen nuorukainen — mikäli erinäisistä seikoista saattoi päättää, pääsyyllisiä. Kömpelöjä kumarruksia tehden, vuorotellen punehtuen ja kalveten, änkyttäen ja sammaltaen venäläisiä sanoja koetti oppilas esittää jotakin pyyntöä. Piotr kutsui hänet »saliin» tai oikeammin toiseen pikku huoneeseen, pyysi häntä istumaan tuolille ja tarjosi hänelle savukkeita. Oppilas selitti monisanaisesti, yhä mutkikkaammin ja konstikkaammin, mitä enemmän hän rauhoittui, jotakin kirjoja koskevaa. Piotr luuli ymmärtäneensä, että eräällä lukiolaispiirillä oli »eräänlainen kirjasto» ja että sen jälkeen kun »tapiiri» oli heitetty portaista alas, oli toimeenpantu oikeita tarkastusorgioita tuon pienen kirjaston löytämiseksi — eräs »halju» oli juorunut. Kun koko ryhmä saattoi joutua kiikkiin, jos kirjasto löydettäisiin, ja kun oli mahdotonta sitä hävittää, niin uskallettiin kysyä herra luutnantilta, eikö hän tahtoisi suosiollisesti suostua säilyttämään tuota kirjastoa ruokakonttorissaan.

Tämä ehdotus ei ollut lainkaan mieluisa. »Herra luutnantilla» ei ollut halua liittoutua nulikkain kanssa. Eihän hän tuntenut heitä laisinkaan, hän ei käsittänyt eikä tiennyt, mitä he halusivat. Toiselta puolen oli hänen sääli kirjastoa ja häntä hävetti olla auttamatta poikia niin pienessä asiassa.

Lyhyen epäröinnän jälkeen antoi hän suostumuksensa seuraavilla ehdoilla: kirstu oli pantava avoimeen ruokakonttoriin hänen tietämättään. Hän itse sulkee ruokakonttorin; kirstun tuonnin tietää vain yksi henkilö, nimittäin juuri anomuksen tekijä itse.

Kun Piotr seuraavana aamuna katsoi ruokakonttoriin, näki hän eräässä nurkassa kuluneen matkalaukun, joka oli nuoralla sidottu. Saadakseen nähdä, mitä aarteita tuossa vainotussa kirjastossa säilytettiin, irroitti hän nuoran, sulkeutui ruokasäiliöön ja tarkasti koko sisällyksen.

Siinä oli mitä kirjavin ja satunnaisin kokoelma painotuotteita. Arvokasta on makulatuurin vieressä, uusia filosofisia tutkimuksia ja historiallisia teoksia vanhojen, kelvottomien, risaisten lehtien rinnalla, Mickiewiczin, Slowackin ja muiden runoilijain runokokoelmia eräässä sanomalehdessä ilmestyneiden jatkoromaanien vieressä, käännöksiä vieraista kielistä vanhojen kellastuneiden valtiollisten lentokirjasten seuralaisina. Useat näistä kirjoista herättivät huomiota painoasunsa moninaisuuden vuoksi. Nimilehti ja ensimmäiset sivut olivat toisesta paikasta kotoisin kuin kirjan jatko. Niinpä oli esimerkiksi tuntemattoman kirjailijattaren kirjoittaman englantilaisen romaanin alkulehdillä varustettu Mochnackin marraskuun kapinan historia, ja vaarattomien, sensuurin hyväksymien perheaikakauslehtien päällykset olivat kätkemässä katkeria ja surullisia runokokoelmia, jotka oli useita vuosia sitten painettu tuleville sukupolville Leipzigissä.

Piotr rupesi aluksi uteliaisuudesta, mutta sitten luettavaan yhä enemmän innostuen tutkimaan näitä nidoksia ja koko tuota kirjavarastoa, voimattomia, hauraita runoja ja räikeitä, kuin karkeista nauloista ja piikkilangasta lyötyjä yhteiskunnallisia lentolehtiä. Näiden vainottujen painotuotteiden parissa hän etsi lohtua ja lievitystä rakkaudenkivulleen, tuskan ja intohimon väliselle taistelulle, joka ajoi hänet usein kuilun partaalle asti. Hänen rakkaudentultaan lietsoivat vanhojen runoilijani laulujen liekit; niissä liekehtivät tähän saakka tuntemattomat sanat, ja ihmeelliset vanhat runosoinnut helskyivät kuin elävä musiikki. Töin tuskin ymmärtämänsä kielen omituisissa sanoissa hän tapasi ilmaistuna oman sielunsa salaisen nyyhkytyksen ja vaikeroinnan, huokaukset ja ilonkyyneleet. Piotr huomasi usein myöhään yön yksinäisyydessä tai venäläisessä seurassa lausuvansa sydäntään rauhoittaakseen hänelle tuntemattoman runoilijan säkeitä alkukielellä, kaikkine ajatuksineen, tunteineen, sieluineen kuunteli hän poljentoa, joka tuntui ilmaisevan olevaisen syvintä salaisuutta. Kirjailijat, joista hän ei tiennyt mitään, olivat vähitellen muuttuneet häntä myötätunnolla seuraaviksi ystäviksi, veljiksi, jotka aivan kuin kuorossa vastasivat huokauksin hänen huokauksiinsa.

Se, mikä oli kielessä epäselvää, viehätti kaksinkertaisesti, se uurtui rakkauden hehkuttamaan sydämeen, takertui sinne ja takoutui kiinni iäksi.

Toisaalta myös ne puolalaisen hengen elämän moninaiset alat, jotka olivat katkelmina edustettuina lukiolaislaukussa, tapasivat Rozluckissa hartaan ja tiedonhaluisen oppilaan, Piotr alkoi öisin raivata itselleen tietä yhdeksännentoista vuosisadan Puolan aate-elämän viidakkoihin, — ihmeellisiin muodostumiin ja kasvettumiin, tunteisiin, jotka ovat imeytyneet heimon veriin, itsepetoksen taikaan, joka on ollut ilmeisenä lääkkeenä ja pelastanut hengen kuolemasta. Hän syventyi tutkimaan Puolan Raivoisan Rolandin harhailuja kuilujen partaalla, enkelimäisten henkien sankaruutta ja ikävöintiä, ja hän tutki myös sitä Puolaa, joka on vain sielutonta ainesta ja jolla ei ole muuta päämäärää kuin ruoka ja rauha, — hän tutki kahden kaikkea muuta syvemmän voiman vaikutusta, rahan ja katolisuuden.

Jonkun ajan kuluttua oli lukeminen saanut aikaan Piotrin käsitteissä omituisen hämmennyksen ja tunteissa levottomuuden. Päästäkseen lujemmalle pohjalle ja voidakseen löytää hengelleen suuntaviivoja luki hän yhä järjestelmällisemmin ja tarkkaavaisemmin teoksen toisensa perästä. Hän osti itselleen laajan, perinpohjaisen puolalaisvenäläisen sanakirjan ja tutkiskeli useita kirjoja rautaisen ahkerasti. Venäläisessä ympäristössä saatu kasvatus, varhaisimmasta lapsuudesta saakka häneen juurtunut kurin ja opetuksen suoraviivaisuus, matemaattinen kouluutus, venäläinen »periaatteellinen» suhtautuminen niin ulkonaisen kuin sisäisen elämän ilmiöihin — kaikki tämä sai hänet oudoksumaan puolalaisen hengen omituista joustavuutta, joka elohopean tavoin häilyi hurmion ja toivottomuuden napojen välillä ja tuntui ohjaamattomalta, kompassittomalta hengeltä. Miten usein Piotr iskikään nyrkeillään kirjaa ja kiroili mitä karkeimmin venäläisin voimasanoin, kun hän huomasi, miten noiden ajatusten suuntaviiva lakkaamatta heilui ja väistyi ja eksyi, miten sen voima murtui ja kaikkosi, hitto ties, minne!…

Nämä kirjat kertoivat myös semmoisesta, mitä hänen oli pakko ruveta rakastamaan, unhoon joutuneesta puolalaisesta sotajoukosta, niissä oli taruja päälliköistä, jotka menivät ikuisuuteen, epätoivo sydämessä, »väännellen käsiään panssarilla», voimatta toteuttaa sotapäällikönsuunnitelmiaan, saavuttamatta päämääräänsä. Hän oppi rakastamaan katkenneiden puolalaisten miekkojen kalsketta ja ruostuneita huotria, Ostrolenkan rikkiammuttujen tykkien pauketta ja jyrinää ja Grochowista pakenevan ratsuväen töminää. Hän alkoi syventyä ammoin kärsittyihin tappioihin tuntien syvää kunnioitusta ja — kaihoa.

KOLMASTOISTA LUKU.

Palatessaan Varsovasta huhtikuun alkupäivinä kenraali Polenov toi mukanaan hyviä uutisia: itse oli hän saanut kunnianosoituksia, palkankorotuksen, useammaksi kuukaudeksi virkaloman ja Rozluckille, joka oli ollut kenraalin apulaisena keksinnön teossa, oli myönnetty ylennys ja loma ulkomaanmatkaa varten. Kenraali aikoi matkustaa ulkomaille heti tyttärensä ja tämän seuranaisen, neiti Mathilden kanssa. Heti Varsovasta tultuaan kysyi hän päivällispöydässä Piotrilta, haluaisiko hän liittyä heihin. Piotr ihastui tähän ehdotukseen.

Jo samalla viikolla lähdettiin matkalle Berliinin kautta Pariisiin. Berliinin uudenaikainen suurkaupunkilaiskulttuuri teki Piotriin tavattoman voimakkaan vaikutuksen. Tuhannet seikat todistivat johtavan tahdon järkkymättömyyttä, kaikilla aloilla tapahtuvaa edistystä, uussaksalaisen teollisuuden voimaa, joka vetää puoleensa, kytkee itseensä ja järjestelmällisyytensä vastustamattomalla voimalla liittää yhteen erilaisia, hyvinkin hajallaan olevia aineksia ja saattaa ne melkein sotilaalliseen järjestykseen. Berliinissä oltiin kuitenkin vain hyvin vähän aikaa, sillä tahdottiin viipymättä päästä ystävyyssuhteissa olevaan tasavaltaan.

Tatjana oli ollut Ranskassa jo kerran ennen, vaikkakin vain hyvin lyhyen ajan. Piotr ei ollut käynyt siellä ennen ja kenraalikin vain ohimennen. Mademoiselle Mathilde ja Tatjana ottivat siis opastustoimen käsiinsä.

Piotr asettui asumaan vaatimattomaan vieraskotiin Seinen vasemmalle rannalle, kenraali tyttärineen ensiluokkaiseen hotelliin bulevardin varrelle ja Mathilde sukulaisensa luo Place Clichyn läheisyyteen.

Ensi aluksi Piotria hämmästytti värikäs, syvälle juurtunut katuanarkia, joka taisteli menestyksellisesti uudenaikaisemman järjestyksen voimaansaattamista vastaan. Kaikki ihmetytti ja huvitti häntä: vanhat hevosajoneuvot ja niiden ajomiehet kiiltävine kardinaalinhattuineen aivan kuin Balzac'in aikana, ajajien huoleton ohjaus, kaupustelu katukäytävillä ja kojuissa bulevardien komeiden näyteikkunain vieressä, katujen uskomaton likaisuus, rihkamakaupustelijain huudot ja myyjien tunkeilevaisuus ja häikäilemättömyys.

Tämän ulkonaisen leimansa ohella tuntui väsymättömän, alati kihisevän työn kaupunki Piotrista houkuttelevalta. Piotrille tuotti sanomatonta huvia katsella tätä koko maailmassa ainutlaatuista ihmiskekoa ja sen vilinää. Hän kierteli katuja päivisin myöhään yöhön saakka, teki ajelumatkoja, kuunteli keskusteluja, kävi hienoissa ravintoloissa yökabareteissa, museoissa, kirjastoissa, taulukokoelmissa, kirkoissa, yliopistossa, teattereissa ja konserteissa, vankiloissa, oikeussaleissa ja hautausmailla. Ensivaikutelmien kaaos, joka ei suinkaan haihtunut, alkoi jonkun ajan kuluttua hiukan järjestyä ja löyhästi ryhmittyä, ja ajatusten sekamelskasta nousi utuinen synteesi.

Tatjanan vaikutelmat olivat aivan toiset; hän näki aivan toisenlaisen
Pariisin.

Kun he tapasivat toisensa, kertoivat he toisilleen näkemästään ja mietelmistään. Piotrin havainnot eivät herättäneet Tatjanassa suurtakaan mielenkiintoa mutta Piotr ei suhtautunut välinpitämättömästi Tatjanan huomioihin, siihen, mikä Tatjanasta oli tärkeintä elämässä, ainoaa, mikä täällä Pariisissa oli tuntemisen arvoista. Päinvastoin Tatjanan kuvauksista, tai pikemminkin huudahduksista, hänen sattuvasti lausumistaan havainnoista hymyili viekoittelevasti tuntematon elämä, joka huokui pelkkää olemassaolon riemua ja pursuavaa iloa. Hän kertoi Piotrille satumaisista hatuista, joista huokeimmat maksoivat monta sataa frangia, tanssiais- ja seurustelupuvuista, viitoista ja puseroista, joita sanottiin »kreatsioneiksi», Worthin ja Doucet'n mestariteoksista, šaketeista ja puseroista, silmiä häikäisevistä koristeista, hajuvesistä, toalettivälineistä ja lukemattomista pikkuseikoista. Hän vei Piotrin mukaansa Rue de la Paix'lle iltaisin, kun liike siellä oli vilkkaimmillaan ja kun veturinkokoiset autot olivat kahdessa rivissä molemmin puolin katua ja myöhästyneet tunkeutuivat niiden välistä bensiiniä tupruttaen. Hän kuljeskeli mielellään katsomassa ikkunoihin näytteille pantuja tavaroita, joiden eteen hän huoaten pysähtyi, ja hän loi usein kaihoisia katseita kukkasilla koristettuun Paquinin liikepalatsiin ja Doucet'n sala peräisiin neulomoihin. Kaikki ihastutti häntä tässä kaupungissa, kauniit naiset, hienot herrat, livreapukuiset palvelijat, jalokivien monivärinen loisto, sähkövalo, vieläpä hermoja ärsyttävä bensiinin hajukin.

He tapasivat toisensa joka päivä, milloin missäkin ja mihinkin aikaan vuorokautta. Tatjana oli nimellisesti Mathilden valvonnan alaisena, mutta hänen suojeluksensa oli hyvinkin muodollista. Mathilde myöhästyi aina taikka poistui aikaisin käydäkseen katsomassa jotain »sukulaista», »serkkua» tahi »tätiä». Kenraali kävi katsomassa sotilaallisia ja yhteiskunnallisia laitoksia ja teki suosiolliseen henkeen käyviä muistiinpanoja erittäin diplomaattisella ja ihmeteltävän varovaisella tavalla, mikä vaati paljon aikaa, Tatjanan, joka suuressa Pariisissa täten jäi aivan yksikseen, täytyi siis hakea jotakin muuta turvaa, ja Piotr tunsi velvollisuudekseen olla hänen tukenaan. He tapasivat toisiaan sovittuun aikaan määräpaikalla ja hävisivät lumoavan kaupungin helmaan kuin kaksi vähäistä vesipisaraa isoon valtamereen. Verrattoman suosiollisia ja hyväntahtoisia olivat heille syrjäkadut, torit, bulevardit ja vieras ihmisjoukko, jossa he liikkuivat. Miten paljon saivatkaan kuulla heidän onnestaan ikivanhat, kapeat pikku kadut Beaux Arts'in, Odeonin tahi Montparnasse'in hautausmaan ympäristössä!

Väliin virnisti heille yön pimeydestä jalustaltaan Voltaire'in kallellaan oleva ivallinen pää, väliin osui heidän lemmenhuumeiselle tielleen Danton huutaen titaanisia julistuksiaan meluisain katujen kuultaviksi.

Nämä historialliset hahmot johtivat heidän ajatuksensa uuteen uomaan. He vaipuivat muistelemaan, miksi nämä henkilöt oli niin koroitettu, ja he ihmettelivät, minkätähden valkea Musset aina oli niin surullinen ja mitä tulpaanien keskellä istuva, sateen kostuttama rouva Sand niin syvästi mietti… Sitten he kulkivat eteenpäin pysähtyäkseen säälivästi hymyilemään kenraali Neylle, urhoollisista urhoollisimmalle, joka kaatui omien maanmiestensä luodista, ranskalaisten sotilaiden ampumana siinä kaupungissa, jonka maineen hän oli kuljettanut kaukaisiin maihin ja suojannut sadoissa taisteluissa vihollista vastaan… He nauttivat nähdessään vuosisatoja vanhoja kauniita rakennuksia, menneisyyden ja nykyisyyden esineitä ja ilmiöitä, jotka kätkivät koomillisen vähäpätöisyytensä suuriin, jylhiin eleisiin, mutta oikeastaan he kuitenkin puhuivat vain sydämensä asiasta, joka oli suuri kuin Pariisi, — ei, totta puhuen suuri kuin koko maailma.

Kun he näin omassa maailmassaan eläen harhailivat kaupungilla, joutuivat he syrjäiselle kadulle, Rue Gracieuse'ille, ja näkivät äkkiä uskomattomia, kauhistuttavia näkyjä: mustia eteisiä, joista löyhkäsi saastainen ilma, rautaristikkoikkunoiden takana kurjia ja inhoittavan likaisia tupia, miehiä, joiden katse oli vihainen ja uhkaava, puolialastomia naisia ja peloittavan laihoja lapsia. Sieltä he lähtivät iloisempiin kaupunginosiin, jotka sointuivat paremmin heidän aurinkoiseen onneensa. Tatjana tarttui Piotrin käteen ja painoi sitä sydämelleen karkoittaakseen pikemmin ystävästään epämiellyttävän vaikutelman.

Usein tuli Piotr myöhästyneenä sen hotellin edustalle, jossa Tatjana odotti. Hän näki Tatjanan kaukaa ikkunan takaa, kuin saavuttamattoman varjon, ja hän tunsi melkein tuskallista riemua. Tatjana tuli nopeasti alas portaita. Painautuen toisiinsa kiinni kiiruhtivat he umpimähkään meluisille bulevardeille ja oudoille kaduille keskustellen sydämensä asioista. Mitä onnellisimmassa sielujen sopusoinnussa, täydellisesti toisiinsa sulautuneina ja toisilleen ripittäytyen tulivat he isolle aukeamalle. Seinen kivinen kaide osui heidän eteensä. Siihen nojautuneina katselivat he mustaa vettä, johon kuvastui satoja punaisia, vihreitä, kultaisia, keltaisia ja kirjavia valoja pitkinä väräjöivinä juovina. Välkkyvän, tumman veden ääreltä kohosi ihanana Louvre'in muhkea hahmo. Sen yli kaareutui keskikaupungin tiilenpunainen valomeri, ja kaupungin mahtava, työnraivoa möyryävä lakkaamaton kohina ja pauhina kierteli kuin miljoonien äänien luoma jättiläispyörä kammottavassa liekkien valossa. Tumma pursi liukui aavemaisen äänettömänä mustilla aalloilla. Maan sisustassa jyrisivät raivoisasti sähköjunat. Silloin tällöin kuului sieltä niiden jyminä. Piotr ja Tatjana vaipuivat yhdessä katselemaan tätä ihmeiden ihmettä, tätä suurenmoista, pelottavaa ja kaameata kauneutta, jonka jättiläismäisen, uuden aikaisen maailmankaupungin joukkoelämä luo. Katseelle avautuvan näyn mahtavuuden he ilmaisivat toisilleen puolella sanalla tai viittauksella. He ajattelivat laivoissa, proomuissa, rautatiellä, tehtaissa, työpajoissa ja puodeissa lepäämättä ahertavia ihmisiä.

Satumainen yö, jonka helmassa kiehuu pelottava työ, vaivutti heidät tenhollaan äänettömyyteen. He istuutuivat yksinäiselle penkille plataanien varjoon ja katselivat valomerta, kaupungin jättiläismäisen elämän kuvastinta.

Kerran lähtivät Piotr ja Tatjana pitemmälle kävelyretkelle Pére-Lachaise'in kirkkomaalle. He kiertelivät kauan tätä kalmiston rinnettä, kuuntelivat puiden huminaa ja koettivat löytää hautakivistä Ranskan suuria nimiä. Vainajien suuren kaupungin ahtaita, kiemurtelevia katuja harhailtuaan tulivat he Chopinin haudalle. Turhaan puhui Piotr tästä Puolan ylpeydestä, tästä ainutlaatuisesta airuesta, joka oli tuonut maailmalle unohtumattoman viestin maansa kauneudesta ja onnettomuudesta. Tatjana kuunteli häntä hartaasti, koska hänelle puhui Piotr, hän oli samaa mieltä, koska Piotr niin tahtoi. He kiipesivät korkeimmalle kukkulalle. Yksinäiselle huipulle, missä ei ollut ainoatakaan elävää olentoa, mutta missä lukemattomat sammuneet sydämet uinuivat heidän ympärillään ja — ihmeellistä! — tuntuivat unessaan hymyilevän heidän rakkaudelleen, jäivät he seisomaan toisiaan syleillen, puhuivat puiden autuaassa huminassa kuiskaten ihmeellisestä olemassaolon onnesta ja toistaiseksi olemattomasta lapsesta, joka oli heille kalleinta kaikesta. Hävinneen suuruuden ja maineen, tomuksi muuttuneen rikkauden valtakunnan läpi kuljettivat he hymyilevää, ajattelematonta onneaan ja kauneuden iloa huipulle saakka, josta he näkivät savun ja usvan verhoaman Pariisin. Siihen he istuutuivat ja katselivat kuolleiden ja elävien äärettömiä kekoja. Tuossa näkyi Bastiljin pylväs jonkinlaisena symbolina ja kauempana kukkulalla Panthéon. Heidän hymynsä kiiti symbolista symboliin kyyhkysen tavoin, joka toi öljypuun oksan kaikkeen, mihin silmä kantoi ja minkä ajatus tavoitti.

He pakenivat kuitenkin mieluimmin kaupungista pienellä laivalla pitkin jokea Charentoniin taikka hiljaista Seine'iä myötävirtaa Saint-Cloud'hun. Laiva kulki pitkien rakennusrivien välitse, sukelsi siltojen alitse, ja siitä oli mainion mukava katsella mielinmäärin ihmisaherrusta. Toistensa vieressä istuen katselivat he mustaa ihmisvilinää, joka tarumaisessa karkelossa hyöri nostokurkien ympärillä, tynnyripinoja, tavaravarastoja, jotka muodostivat uusia rantoja. Kun he pölystä ja huonosta ilmasta pääsivät niityille ja kuljeskelivat metsiköissä, unohtivat he mielellään kaupungin. Käsi kädessä, sydän sydämessä astuivat he kukkasten, vihreyden ja nurmikkojen valtakuntaan. Heidät ottivat vastaan salaperäiset, kiemurtelevat lehtokujat, joiden nuoret puut kaartuivat holvina suojaamaan heitä. Täällä saattoivat he suudella loppumattomiin toistensa huulia ja silmiä.

Vincenne'in metsässä oli sateen jälkeen vehmas tuoksu. Kivien lomitse lirisi keinotekoinen puro, ja hyväntahtoinen lehtokuja johti yhä kauemmas maailmasta ja ihmisistä, autojen toitotuksesta ja polkupyörien kilinästä. Saint-Cloud'ssakin oli tällaisia viekoittelevia lehtokujia. Ikivanhat hymyilevät puut ympäröivät liikkumattomina ruohorantaisia vedenpintoja, rungot tummaan veteen kuvastuen. Iltarusko kultasi pilvenhattarat, jotka viehättävien kenttien yltä leijailivat savuista kaupunkia kohti. He löysivät penkin, jonka muut nähtävästi olivat unhottaneet. Se tuntui kaitselmuksen lahjoittamalta, joka tiesi heidän suuren onnensa ja oli aavistanut tämän hetken heidän rakkautensa historiassa. Kahden kulkivat he äänettömässä puistossa ylös vuorta, joka muuttui heille rakkauden vuoreksi, ja harhailivat hämärtyvän metsän läpi, josta tuli heidän pyhä metsänsä. Bulevardilla he keksivät pienen kahvilan, jossa sai herkullista neapelilaista jäätelöä ja jossa näki kirjallisia kuuluisuuksia ja aistikkaimmat kokotit. Kun iloinen, huvittelunhaluinen ihmisjoukko ei enää liikkunut yksinomaan kaduilla, vaan kahvilamusiikin soidessa vaelsi myös läpi kahvilan salien, tuli Tatjana kauniiksi ja arvoitukselliseksi kuin uni. Hänen kasvonsa saivat ihmeellisen, aistillisen ilmeen, ikäänkuin heijastuksen hienostuneista ilotytöistä, joilla oli karmininpunaamat huulet. Hänen silmiinsä tuli polttava loiste, hänen liikkeensä tulivat kuumeisiksi, muulloin siveellinen suu lausui uskomattomia sanoja, hillittömiä mielikuvia syntyi käsittämättömällä tavalla hänen päässään, murtaen kuin taikaiskusta ajatusten tyynen uoman. Tällaisina hetkinä hän mielellään loi häikäilemättömiä katseita ympärilleen kiinnittääkseen kaikkien huomion itseensä, myöskin soittajien. Saavutetun menestyksen hän laski kuin saaliina hermostuneesti nauraen Piotrin jalkain juureen. Samalla hän tarttui huomaamatta Piotrin käteen ja käytti ensimmäistä sopivaa tilaisuutta pusertaakseen huulensa sitä vasten ja suuteli sitä silmät ummessa ikäänkuin sammumattomasti janoten ja haltioituneesti huumautuneena.

Tällaisina hetkinä ei Piotr voinut vastustaa häntä. Hän suostui kaikkeen, mitä Tatjana toivoi, vieläpä hän johti Tatjanan mieleen kahvilan ja houkutteli häntä Mathilden ja kenraalin huomaamatta hiipimään kotoa ja rientämään heidän lempipaikkaansa.

Eräänä iltapäivänä menivät he Colonne'in konserttiin. Kenraali istui Tatjanan kanssa aition etupaikoilla, Piotr takana. Orkesteri soitti Beethovenin »Eroicaa». Vanha kenraali tunsi velvollisuudekseen kuunnella hartaasti, koska hän tahtoi osoittaa huomaavaisuutta Bonapartea, sotilasta, kohtaan, jonka urotyöt olivat innoittaneet tämän kuolemattoman sävellyksen luomiseen. Tatjana oli hajamielinen, ja hänen katseensa harhaili lakkaamatta ympäri suurta Châtelet'n salia, joka oli täynnä hartaaseen tunnelmaan vaipuneita kuulijoita. Ensimmäisen osan jälkeen, joka tuntui kertovan ihmistyön hurjasta melskeestä, alkoi äänettömässä hiljaisuudessa toinen osa, Jumalan tekoja esittävä, jossa aineelliset soittimet puhuvat kuolemasta ihmissielun aineettomalla äänellä.

Alati uudistuvassa sävelessä saattoi kuulla askeleita, jotka riensivät ikuisuuden porttia kohti. Portti avautui, näkyi kuoleman olemus — kuoleman hävitystyö. Sävel horjui kuin kauhun valtaama ihminen, vaipui voimansa jalustalta ja alkoi lepyttämättömällä kynnyksellä vaikeroida tuskasta. Tässä sävelessä kuuli, miten epätoivo repi hiuksia, valitushuuto raukeni ja murtuva sydän väräjöi. Silloin kajahti etäältä uusia askeleita, jotka tulivat yhä lähemmäksi, polkivat armotta jalkoihinsa ihmisen tuskan ja kulkivat ihmisen yli.

Tatjana alkoi vähitellen seurata soittoa. Hänen päänsä vaipui sivulle kuin kuuntelevan eläimen pää, hänen silmänsä verhoutuivat. Outo hymy väikkyi hänen huulillaan. Posket kalpenivat yhtä valkeiksi kuin otsa. Sieraimet avartuivat, ja hän näytti tuskin voivan hengittää. Hän ojensi kätensä Piotrille, ja heidän sormensa olivat lujasti toisiinsa punoutuneina tämän sankarisinfonian majesteettisen draaman toisen osan aikana. Kun tämä musiikki vaikeni, sanoi Tatjana kohottamatta silmiään ja sama hymy huulillaan hiljaa Piotrille:

— Sanonko sinulle jotain?

— Sano.

— Mutta jollet sitten enää rakasta minua…

— Onko se sellaista?

— On varmasti.

— Sano vaan! Koetetaan.

— Voisi olla vaarallista koettaa.

— Mitä se sitten on?

— Älä naura!

— Tällaisen musiikin jälkeen ei voi nauraa.

— Kamalaa musiikkia! Aivankuin joku kuristaisi kurkusta.

— Tania, eihän toki? Minä haaveilen saavani kuulla vielä kerran tämän viulujen kuoron ja sitä seuraavan marssin. On kuin kaikki maailman sotajoukot kantaisivat hartioillaan sankarin ruumista…

— Sitä en minä siinä kuullut. Minusta oli kuin inhottava pyöveli olisi riistänyt vaatteet yltäni ja tarrautunut verisellä kourallaan tukkaani. Täällä pyöveli, ja tuolla rautaisen oven takana istui tsaari Iivana julma. Ovi saattoi minä hetkenä tahansa avautua… Ja nyt äkkiä tämä hiljaisuus. Sitten nuo kuvaamattomat viulujen äänet… Ja taas syvä hiljaisuus. Oi, Jumalani!

— Nyt on kai tuo epämiellyttävä vaikutus jo ohi?

— Voi, enhän minä siitä. Sinä et tiedä. Et ymmärrä mitä minä tarkoitan. Voitko kuvitella tsaari Iivana julmaa istumassa kultaisella tuolilla rautaoven takana?…

— Kerro!

— En vielä… kuiskasi Tatjana.

Konsertin jälkeen tyrkittiin heitä joka puolelta Rivolikadun ihmistungoksessa. Piotr oli Tatjanan vieressä ja kysyi:

— Kerrotko minulle nyt?

Sama arvoituksellinen hymy ilmestyi jälleen Tatjanan huulille ja hänen poskensa kalpenivat. Hän kohotti katseensa ja näytti miettivän, mitä sanoisi. Mutta äkkiä hän sanoikin kiivaasti ja tylysti:

— Ei! Järjetöntä. Ei kannata puhua siitä. Ei se ollut mitään.

— Etkö tahdo sitä sanoa?

— En. En sano. Se ei ole tärkeätä. Se on ollutta ja mennyttä.

— Oletko ollut rakastunut?

Tatjana nauroi ilkeästi ja katseli Piotria ylpeästi, melkein halveksien. Piotr vaikeni loukkaantuneena.

Välistä Tatjana pakotti ystävänsä kertomaan menneisyydestään, varsinkin naisiin kohdistuneista haaveistaan, ja kuvaamaan suhdettaan heihin. Kuunneltuaan näennäisesti levollisena, vieläpä veitikkamaisesti hymyillen, purskahti hän äkkiä itkuun ja nyyhkytti kauan ja lohduttomana. Hän oli mustasukkainen jokaisesta syleilystä, joka suudelmasta, jonka Piotr oli antanut noille »otuksille». Kyyneleitä seurasi murhaava halveksinta, viha ja raivo. Hän työnsi Piotrin inhoten luotaan, lausui ääneen epäilyksiään ja sanoi häntä tahallaan epämiellyttäväksi, raa'aksi, alhaiseksi ja vastenmieliseksi. Kesti tuntikausia ennenkuin hän rauhoittui, ennenkuin hänen sielussaan riehuvat hyrskyt asettuivat. Mutta myöskin Piotr tunsi mustasukkaisuutta. Hän kulki usein edestakaisin kadulla Tatjanan ikkunan alla ja väijyi kuviteltua kilpailijaa, vaikka hän sielunsa sisimmässä oli vakuutettu, ettei sellaista ollut olemassakaan. Usein kaipauksen hetkinä, jolloin hän kuvitteli mielessään rakastettunsa kasvoja, huulia ja helliä sanoja, kidutti häntä mitä tuskallisin mustasukkaisuus. Käsittämättömät, salaperäiset vaihtelut kuvastuivat Tatjanan mielialoina ja Piotrin tuskaisana kaihona. He tarkastivat mielellään näitä sisäisiä vaihtelujaan ja syventyivät niihin. Usein, kun Piotr tuli Tatjanan luo tuskaisan yön jälkeen, jolloin mustasukkaisuuden vampyyri oli häntä kalvanut ja kaipaus raadellut ja ikäänkuin sisäinen kyy imenyt sydämestä kaiken veren, tapasi hän myös Tatjanan miltei sairaana kaipauksesta ja kaukonäkijän tavoin tietoisena siitä, mitä Piotr oli kärsinyt. Joskus taas, kun Piotr tunsi olevansa tyyni, kohtasi häntä Tatjanan synkkä viha, ikäänkuin rangaistukseksi tuokion kestäneestä mielenrauhasta. Heidän tunteensa olivat niin kaikkivaltiaat, että ne löivät selvästi leimansa kasvoihin tehden ne milloin kuulakkaiksi, valoisiksi, rauhallisiksi, milloin synkiksi, kellertävän kelmeiksi, kaameiksi, tuntemattoman tragedian aaveiden kasvoiksi. Mutta kaikissa näissä tunteiden vaiheissa ei Piotrilla ollut ainoastaan vaikutelma, vaan raudanluja tietoisuus siitä, että hänen rinnallaan oli olento, joka oli kukistumattoman voimakkaana ja terveenä pursunut elämän omasta olemuksesta esiin, voima, joka oli omaa itseään ja oli olemassa oman itsensä vuoksi. Tuntui siltä kuin luja, väkevä tarkoitus olisi taukoamatta koettanut päästä toteutumaan Tatjanan sielussa, älyssä, hänen toimintatavassaan, hänen omituisen vaihtelevassa luonteessaan, hänen tahdossaan, haluissaan ja unelmissaan. Kaikki hänessä pyrki itsestään varmana, päämäärästään tietoisena jotakin kohti, joka oli saavutettava, oli mikä oli, kaikki hänessä oli hänen vallassaan, hänen omaansa, hän tunsi sen itse ja tiesi, minne se veisi. Piotr ihmetteli kohtalon teitä, kun juuri hän oli tämän naisen valitsema, naisen, joka samalla edusti mitä häikäilemättömintä voimaa ja elämän utuisinta kauneutta. Siinä, mihin Tatjana kiintyi, kuvastui aina ilmiölle ominaisin seikka, se, mitä ilmiö oli arvoltaan tai hyödyltään, mikä oli tosiasiallisinta ja aitoa, voimaa ja suloa. Kun hän katseli jotakin taideteosta tai esinettä, olipa se mitä laatua tahansa, osasi hän arvioida sen aina koruttoman sattuvalla sanalla.

Mutta hän ei välittänyt taideteoksista, tahi oikeammin, hän ei antanut niille kyllin suurta arvoa. Louvre'issa häntä miellytti Tizianin nuorukainen hansikkaineen; se miellytti häntä niin erikoisesti, että Piotr tunsi mustasukkaisuutta. Hän rakasti myös etruskilaisten peilien etsauksia, Fragonardia ja Bernardino Luinin Salomea.

Mutta mitkään taideluomat, kuuluisat nähtävyydet, vuosisatojen työn tulokset eivät tehneet häneen valtavaa vaikutusta. Kenties hän ei suhtautunut täysin välinpitämättömästi siihen, mitä tuli nähneeksi, muistomerkkeihin, elämän muotoihin, pyhinä kunnioitettuihin esineihin, mutta hän antoi niille arvoa vain sikäli kuin ne herättivät hänessä itsessään vaikutelmia. Pariisi, sen menneisyys, sen suurenmoiset rakennukset, museot, sen tieteen tyyssijat, edistys ja taide olivat vain hänen ajatustensa leikkikaluna, joskus suopeina hetkinä mietteen aiheena. Hän itse pysyi olemuksineen syrjässä näistä ihmistyön tuotteista. Ainoan todellisen haltioitumisen, jota hän tunsi, herättivät muodin viimeiset »uutuudet». Hän ihaili elämän pyörrettä. Hän nautti eniten joutuessaan iltaisin bulevardien kiehuvaan kattilaan. Piotrin mietteet, havainnot ja päätelmät ikävystyttivät häntä, tunsipa hän suorastaan vastenmielisyyttäkin niitä kohtaan. Hän ei ymmärtänyt Piotrin sieluntilaa, sisäisiä taisteluja ja ristiriitoja. Ponnistamalla tahtoaan hän kurottautui Piotrin sisäiseen maailmaan, silmäili ja kuunteli sitä, mutta hän ei voinut saattaa sitä omakseen. Joskus hän kyseli jotakin, tahi, mikä oli pahempaa, lausui mielipiteitä, jotka tuottivat Piotrille katkeraa mieltä.

Kun heidän välillään sattui erimielisyyksiä, saattoi Tatjana olla järkkymättömän kova, leppymätön ja taipumaton. Hän puristi huulensa yhteen ja loi Piotriin uhkaavia katseita. Piotr tiesi varmasti, ettei hän voinut Tatjanasta saada nyhdetyksi eräitä taipumuksia, vaikka olisi uhrannut henkensä hänelle, huolimatta siitä, että Tatjana rajattomasta rakkaudesta teki kaiken, mitä Piotr halusi, ja koetti tuntea, mitä tämä toivoi hänen tuntevan. Hän ei kyennyt kukistamaan Tatjanan vastarintaa. Piotr ymmärsi varsin hyvin, ettei Tatjanassa ollut sitä, mitä hän toivoi, ja että se, mitä oli, oli hänen luomaansa. Tunteensa voimalla saattoi hän mitata sen kallion vahvuuden, joka oli Tatjanan olemuksen maaperänä.

Eräänä päivänä, kun Piotr ei saanut tavata Tatjanaa, meni hän yksin Notre-Dame'iin ja viipyi siellä tuntikausia. Kaupungin suojelijatarpyhimyksen vieressä oli tällöin Jeanne d'Arcin kuvapatsas. Se oli tavallinen valkeasta marmorista hakattu, epätaiteellinen kuva. Piotr syventyi katsomaan tätä patsasta ja muisteli Jeanne d'Arcin elämää, ja äkkiä puhkesi hänen sydämestään rukous sankarittarelle, että hänen henkensä syttyisi Tatjanan sielussa. Hän ei tiennyt, mitä hän tahtoi, hän ei edes luullut rukoilevansa. Hän ei myöskään ollut selvillä, mihin tekoihin hän tahtoi saattaa Tatjanan taikka mihin hän pyrki. Hän oli kuin kuuromykkä, joka koettaa saada lausutuksi kokonaisen lauseen, tai idiootti, joka tahtoo tehdä johdonmukaisen päätelmän. Palavin silmin katseli hän panssaripukuista neitsyttä ja rukoili hartaasti, että Tatjanan sielu muuttuisi Jeanne d'Arcin sieluksi. Ketään muuta ei ollut tässä valtavassa kirkossa. Täällä vallitsi hämärä, pyöreistä ikkunoista siivilöityi sinipunervaa valoa. Piotrista tuntui kuin olisi hän kasvanut kiinni kiviseen lattiaan, ja kuitenkin olisi hän tahtonut nousta, kohota pystyyn. Tänä hartauden hetkenä painoi hän poissaolevaa Tatjanaa rintaansa vasten ja syleili häntä sielussaan. Kauan hehkui hän turhaan kivisen patsaan edessä.

Tämä tuokio häipyi muuten jäljettömiin salamannopeiden ilon ja onnen hetkien ja kaihon pitkän pimeyden sarjassa.

Heidän oli tapana tavata toisiaan neiti Mathilden etäällä olevassa asunnossa. Kun Piotr eräänä päivänä tuli sinne sovittuun aikaan, oli huone tyhjä. Hän odotti… Tuli jo pimeä. Kynttilä paloi pöydällä, jolla oli kirjoja ja kaikenlaisia pikkuesineitä. Lepattava liekki kuvastui kamiinissa ja kaapin peilissä ikäänkuin näkyvästi ilmaisten sydämessä riehuvaa voimatonta, väräjöivää kaipuuta. Suurkaupunki kohisi. Sama melske tuntui olevan levottomuuden kiduttamassa sydämessä. Piotr kosketteli lempiesineitä, jotka kertoivat heidän salaisesta rakkaudestaan. Joka kerran kun ovi narisi taikka askeleita kuului portaissa, lisääntyi odotuksen tuska. Kului tunti, kului toinen. Vihdoin kuului avautuvan oven narinaa ja rakkaita askeleita.

Tatjana oli tullut. Kuin jousesta ammuttu nuoli kiiti kaipaus Tatjanaa vastaan. Valitusta, ivaa, epäluuloa, äkillisiä lujia päätöksiä ja odottamattomia rakkaudentunnustuksia Tatjanalle. Tatjana vaikeni eikä tahtonut vastata Piotrin suudelmiin, hän ivaili ja singahutteli kiivaita sanoja. Kauan rukoiltuaan polvillaan sai Piotr tietää, että Tatjana oli ollut ostoksilla. Piotr ei sitä uskonut. Epäluulon tikari tunkeutui syvälle hänen sydämeensä. Salaperäisesti hymyillen, puoleksi poiskääntyneenä ja kiusoitellen tunnusti Tatjana lopulta olleensa Saint-Germain-des-Prés'n kirkossa. Hän oli ostanut kynttilän ja vienyt sen jumalanäidin kuvan eteen ja rukoillut Piotrin puolesta, rukoillut hänelle terveyttä ja kaikkea hyvää — ja heidän rakkautensa ja kaiken sen puolesta, mitä hänen sielunsa kaipasi. Polvistuen Tatjanan jalkojen juureen Piotr näki sielussaan mustuneen pienen kuvapatsaan ja sen edessä palavan kynttilärivin. Tatjana oli oikeauskoinen, Piotr ei ollut mitään, hän oli uskontoa vailla. Mutta heidän nyt istuessaan otsa otsaa vasten he tunsivat kumpikin edessään voiman, joka tuntui kaikkitietävältä mitä tulee siihen hämärään, käsittämättömään, monimutkaiseen ilmiöön, jota sanotaan rakkaudeksi. Oli siis olemassa joku, joka saattoi lieventää sielun kidutuksen, auttaa, ohjata tielle, vaikka tie ei edes häämöttänyt läpitunkemattomassa rakkauden yössä. Piotr kohotti katseensa etäällä väikkyvää kuvaa kohti ja toivoi saavansa itse viittauksen, saavansa kokea sitä, mikä niin monelle oli ollut pettämätön apu. Samalla hän ihmetteli moista harhakuvitelmaa, että voisi olla voima, joka ei ainoastaan tiedä, miten on — pienet monimutkaiset sisäiset pistot, ihanasti riuduttavan onnen, jotka eivät ole järjen ja vapaan tahdon alaisia, tuskan ja autuuden, olivatpa ne sitten hurmaavat tai julmat ja kuolettavat — vaan myöskin kuinka tulee olla… Tatjana virkkoi hiljaa:

— Kuule minua… Olen polvillani rukoillut häneltä armoa, jota en ole ansainnut, että elämä, vapaus ja olemassaolon onni vihdoinkin tulisivat sinulle rakkaiksi, että silmäsi vihdoinkin avautuisivat näkemään sitä, mikä on valoisaa, hyväilevää ja kaunista. Rukoilin häntä, että näkisit meille luodun, riemua uhkuvan maailman, että hän vapauttaisi sielusi kauhistuttavista kidutusraudoista, joihin olet sen kytkenyt.

— Tania, — kuiskasi Piotr muistaen oman rukouksensa. Hän sulki Tatjanan syliinsä ja koetti suutelemalla vetää hänet sydämeensä, olemukseensa, kukistaa hänet henkensä voimalla ja sulkea hänet rintaansa.

— Rukoilin, että sinun puolalainen raskasmielisyytesi sulaisi, että oppisit hymyilemään, että kevään tuulahdus saisi vihdoinkin koskettaa sinua ja aurinko valaisisi sieluasi…

Eräänä päivänä tuli Piotr rajusti kuin myrskypilvi eikä niinkuin elävä ihminen hotellin portaita ylös. Hän soitti kelloa. Kun hänet oli päästetty sisään, meni hän käytävää pitkin Tatjanan ovelle. Hänen jokainen hermonsa värisi. Seinä, joka erotti Tatjanan huoneen koridorista, oli hyvin ohut, vaalean sinisellä seinäpaperilla verhottu, sitten jatkui viereisen huoneen muuri. Piotr rakasti tätä pientä huonetta, pyhättöä, jossa jumalatar asusti. Jokainen sen esine oli hänelle rakas: vaatekaappi, pöytä, tuolit ja ennen kaikkea iso peili kamiinin yläpuolella, äänetön peili, jonka kirkas pinta oli kuvastanut ihmeellisiä muotoja ja taivaallista ihanuutta ja hukuttanut ne jälleen salaperäiseen, hymyilevään syvyyteensä. Luonnon tavoin torjui se luotaan muistot, säälin ja unelmat — tutkimattoman luonnon tavoin oli se valmis milloin tahansa loihtimaan esiin onnen yltäkylläisyyden tai unohtamaan sen, paljastamatta sitä milloinkaan ja ilmaisematta sen olemassaoloa aina maailman loppuun asti…

Kun Piotr oli hiipinyt Tatjanan huoneeseen, ei Tatjana rientänyt häntä vastaan kuten tavallisesti suutelemaan ja syleilemään. Avuttomana, kalpeana ja raskasmielisenä seisoi hän keskellä huonetta. Kun Piotr säikähtyneenä lähestyi häntä, sanoi Tatjana kuiskaten, ettei hän ollut nukkunut koko yönä; vasta seitsemältä aamulla oli hän vähäksi aikaa nukahtanut. Tuhansiin eri kysymyksiin, mikä siihen oli syynä, ei hän vastannut mitään taikka virkkoi vain jonkun lyhyen sanan, joka ei mitään selittänyt. Vihdoin, kun Piotr oli kiihkeästi polvillaan pyytänyt, tunnusti hän keskiyön aikana pelästyneensä ja vavisseensa koko yön kauhusta.

— Mitä sinä sitten pelästyit, Tania? kysyi Piotr jo tuhannennen kerran.

— Joku koputti oveani.

— Täälläkö? Keskellä yötä? Vieressähän nukkuu kenraali…

— Niin nukkuu. Mutta mitä siitä?

— Ehkä joku erehdyksestä…?

— Ei. Se, joka tänne pyrki, ei erehtynyt, hän tiesi, mistä minut löytäisi, sanoi Tatjana hymyillen niin kärsivän näköisenä, että Piotr tunsi verensä hyytyvän.

— Kuka se sitten oli?

— En tiedä.

— Mistä sitten tiedät, että koputtaja ei erehtynyt?

— Tiedän vaan.

— Siis tiedät etkä tiedä.

— Niin, tiedän enkä tiedä.

Kumarassa, kyyristyneenä istui hän vuoteellaan peittäen kasvonsa käsillään, hiukset epäjärjestyksessä, paksu liina hartioilla. Hänen liikkumaton asentonsa ilmaisi säälittävää, kuvaamatonta tuskaa. Piotr ei saattanut häntä herättää tästä kivettymistilasta, hän ei saanut häntä siirtymään tuolille istumaan, Tatjana palasi aina uudelleen ihmeelliseen asentoonsa. Kun Piotr nosti hänen päätään ja katsoi häntä silmiin, näki hän kalpeat, ilmeettömät kasvot, joiden katse oli kylmä ja kuollut. Tatjana oli vaiti, silloin tällöin hän sanoi jonkun merkityksettömän tai joutavanpäiväisen sanan.

Äkkiä hän sanoi kasvoja peittävien hiusten takaa järkevällä äänellä, joka ilmaisi syvää harkintaa:

— Jos annat minulle lapsen, en pelkää enää.

— Oletko sitten ennenkin ollut peloissasi?

— Olen.

— Ketä sitten pelkäät, ketä?

— Erästä.

— Tunnusta minulle!

— En voi.

— Vannon sinulle, että saan sinusta lähtemään tämän pelon!

— Et saa.

— Enkö todellakaan?

— Anna minulle lapsi…

— En ymmärrä sinua…

Piotr tarttui hänen käsiinsä, syleili häntä kuin aarretta, jonka oli saanut omakseen, ja pyysi:

— Sano, ketä pelkäät!

Tatjana oli jälleen vaiti, hän oli ääneti kauan, kammottavasti. Se tuntui kaamealta ja heille molemmille pahaa ennustavalta. Vihdoin hän pyytämättä sanoi:

— Eräs tulee tänne luokseni.

— Kuka? kuiskasi Piotr.

— Eräs.

— Mistä sitten tiedät, että hän aikoo tulla?

Tatjana nosti äkkiä päätään ja sanoi näyttäen ovea:

— Eilen hän ravisti ovea ainakin kymmenen kertaa. Koko seinä tärisi, kun hän ravisti. Hyvä Jumala! vaikeroi hän tuskassaan, katsoi ympärilleen sammuvin katsein ja kaatui hitaasti, voimattomana vuoteelleen.

— Luultavasti on tuuli jyskyttänyt ovea.

Tatjana vaikeni.

— Sano toki jotain, Tania!

— Mitä tahdot?

— Mistä tulit ajatelleeksi, että joku pyrki luoksesi? Miksi?

— Hän tietää miksi, ja minä myös.

— Kuka se sitten on? Hyvä Jumala, kuka se on? Sano!

— Sitä en sano koskaan, en kenellekään ihmiselle, en kenellekään!

— Etkö minullekaan?

Hitaasti, raskaasti ja hellästi nosti Tatjana kätensä, pani ne Piotrin kaulaan ja painoi hänen päätään rakastavaa rintaansa vasten, jossa kiihtynyt sydän löi kiivaasti. Hän pyysi rukoilevasti:

— Älä vaadi sitä tunnustusta minulta. Älä puhu minulle siitä. Pyydän sitä sinulta rakkautemme tähden.

— Hyvä, en sano enää sanaakaan. Mutta kun sama pelko jälleen valtaa sinut enkä minä ole luonasi, painaudu silloin minua vasten, kuten nyt, painaudu sieluani vasten. Purista minua sydäntäsi vasten, kuten nytkin. Olen aina luonasi, kuolemaani asti. Minä suojelen sinua. Olen voimakas, voin kuolla sinun tähtesi ja nujerran jokaisen vihollisen.

— Tätä vihollista et voi nujertaa, sanoi Tatjana tuskaisen varmasti ja pudisti raskasta päätään.

— Etkö voisi sanoa minulle edes mitä hän tahtoo?

Tatjana vapisi kuin nuori koivu, jonka juureen terävä kirves sattuu.
Hänen hampaansa kalisivat, hänen sormensa olivat kuin jääpuikot.
Silmistä tulvi vuolaita kyyneleitä, jotka kuitenkin pian tyrehtyivät.
Taaskin tuijotti silmistä kuiva, lasimainen pelko. Hän puhui
hiljaisella äänellä, joka ilmaisi todellista uupumusta:

— En tiedä, mitä hän tahtoo. Tiedän vain, että hän ravisti ovea niin kiivaasti, että lukko antoi perään ja tämä ohut seinä… kynnyksen ja oven välillä oli jo rako. Rappaus karisi seinäpaperin takana, suuria kokkareita oli vuoteen vieressä…

Tatjana kyyristyi kokoon ja painautui koko ruumiillaan Piotria vasten niin pohjattoman kauhun vallassa ja niin sydäntäsärkevästi valittaen, että Piotr tunsi, miten Tatjanan sydämestä vähitellen virtasi värisyttävää kylmyyttä hänen omaan sydämeensä. Hän kärsi Tatjanan kärsimyksiä. Tatjana kohotti päätään ja kysyi hiljaa:

— Rakastatko sinä niitä puolalaisia?

— Miksi sitä kysyt? Minkätähden tahdot siihen vastausta, Tania?

— Minä… Tahdoin vain kysyä…

Hän vaikeni ja näytti nukahtaneen Piotrin syliin.

Mutta hänen huokauksensa ilmaisivat, että tuska hänessä valvoi ja teki työtään.

— Ehkäpä se on joku vainaja, joka tulee luoksesi? sanoi Piotr ajattelemattoman ivallisesti.

Tatjana ei vastannut, huokasi vain.

— Selitä minulle ainakin…

Mutta Tatjana vastasi käskevästi:

— Älä puhu!

Pitkän ajan kuluttua nosti hän jälleen päätään ja uskoi Piotrille intohimoisesti, hämmentynein kuiskauksin sisimmän salaisuutensa, rukoili sydämensä syvimmästä:

— Anna minulle pieni lapsi… Anna minulle pieni mustatukkainen, mustasilmäinen tytär… Anna minulle pieni lapsi. Pidän häntä öisin rintaani vasten, tuuditan häntä sydäntäni vasten. Silloin sydän rauhoittuu… Minä kuulen jo hänen itkunsa… Anna minulle lapsi.

Yleensä oli Tatjana itsepäinen ja sulkeutunut. Ellei hän ymmärtänyt Piotrin sielun ristiriitoja ja sanoja, joita Piotr huomaamattaan tuli lausuneeksi, oli hän epäluuloinen, kärsi, kantoi kaunaa ja kun ei voinut vapautua tunteestaan, kosti syylliselle. Hän epäsi kauan sitten lupaamansa rakkauden osoituksen, hän peruutti lupauksia, joista he olivat molemmat jo kauan onnellisina nauttineet. Vasta äärimmäisen haltioitumisen hetkinä väistyi pilvi. Hellyys palasi. Nyt hän oli valmis selittelemään ja pohtimaan epäsuosion syitä. Totuus paljastui taas, ja sielun sisäisen olemuksen loiste välkkyi helmeilevässä ilossa. Hän tuli jälleen hyväksi ja korvasi Piotrille aiheuttamansa tuskan jalomielisen anteliaasti. Kumpaisenkin onni tuli yhä hiljaisemmaksi, sanattomammaksi ja kiteytyi yhteen ainoaan suudelmaan, nerokkaasti keksittyyn hyväilynimeen, hymyilyyn. He kasvoivat toisiaan kohti ja tulivat henkisesti lähemmäksi toisiaan. Tatjana syventyi katsomaan Piotrin silmiin, luki niistä hänen ajatuksensa, kuin olisivat ne olleet piirretyt kirjaimin ja sanoin, ja huomasi niiden kauneuden ja ylevyyden.

NELJÄSTOISTA LUKU.

Kenraali Polenovin ollessa toista kuukautta Pariisissa alkoi ranskalaisia vilistä hänen salongissaan. Etupäässä ne olivat pientä hyötyä tavoittelevia henkilöitä, sanomalehtimiehiä, jotka pyydystivät Venäjää koskevia juoruja; tulipa kuitenkin myöskin taiteilijoita, kirjailijoita ja musiikkimiehiä. Miltei jokainen näistä vieraista kantoi Tatjanan jalkain juureen verona silmäyksiä, hiljaisia huokauksia ja hienon arvokkaasti verhottuja tunnustuksia. Se mairitteli Tatjanaa. Tatjana piti näistä ranskalaisista suosionosoituksista. Eräät hänen satunnaisista ihailijoistaan saivat häneltä haaveellisen katseen, toisten hän taas soi verrattain kauan keskustella kanssaan. Erään taideaikakauslehden toimittaja matkusti äkkiä Sveitsiin levottomana sydämensä tilasta. Eräs draamakirjailija lahjoitti Tatjanalle teoksensa kukkaiskieleen sepitetyin omistuskirjoituksin. Nuori maalari alkoi maalata hänen muotokuvaansa. Tatjana kävi istumassa mallina hänen atelieessaan.

Piotr seurasi häntä tavallisesti atelieen, erään puutarhapaviljongin, ovelle asti ja jäi odottamaan. Hänen sydämensä uhkasi pakahtua, kun hän vaelteli ympäristön katuja kuin siipirikko lintu, joka on yhtäkkiä joutunut rakkauden vapaasta ilmasta ja onnen mailta petollisen ansan pimeyteen. Hänen maahan tuijottava katseensa näki kaameita kummituksia. Mitä olisikaan hän antanut, jos hänen katseensa olisi voinut tunkeutua paksujen muurien läpi päästäkseen varmuuteen, oliko totta mitä hänen ilvehtivä mielikuvituksensa hänen eteensä loihti! Ja jos se olisi ollut totta, — miten valmis hän olisi ollut antamaan sydämelleen viimeisen ja suoraan osuvan iskun! Mutta juuri kun hän hautoi näitä kauheita ajatuksia, saapui Tatjana äkkiä tyytyväisenä ja hilpeänä, uutta loistoa loistavana ja uutta tuoksua uhkuvana. Kaikki katosi kuin pimeys valon tieltä. Tatjanan tuoksuvat kädet, hänen iloiset silmänsä karkoittivat kaikki huolet. Hän puhkesi naurunpuuskiin Piotrin kustannuksella ja hän kertoi hänelle nopein sanoin, mitä huomioita maalari juuri oli tehnyt. Kerran oli Tatjana maininnut Piotrille sanomalehtimiehen voivan »todella» tulla »jonakin» kysymykseen, sitten hän oli taas puhunut salaperäisesti draamakirjailijasta…

Nämä tapaukset tekivät Piotrin levottomaksi. Kerran hän yöllä valvoi kauan saamatta unta silmiinsä. Maalari, jota hän ei ollut milloinkaan nähnyt, mutta jonka viat ja ansiot hän tunsi ulkoa Tatjanan kertoman perusteella, oli hänen silmiensä edessä aivan selväpiirteisenä olentona. Hän näki Tatjanan keskustelevan vieraan miehen kanssa, joka käänsi selkänsä hänelle, näkijälle. Tatjanan rakastuneet silmät olivat luodut tuon miehen kasvoihin. Hän katsoi kauan Tatjanan kasvoihin, noihin kasvoihin, jotka olivat hänen omansa, hänen onnensa, elämänsä — ja jotka nyt olivat antautuneet vieraan katseen valtaan. Unen kauhea voima näytti tunkeutuvan vahvojen muurien läpi, nostavan paikoiltaan suljetun oven, avaavan ikkunat ja näyttävän, mitä niiden takana tapahtui. Näistä tuskallisista, selväännähdyistä kuvista, näistä pirullisen salaisesti kuunnelluista keskusteluista otti hänet joskus suopeampi voima turviinsa ja saattoi hänet tajuttomuuden tilaan. Aamuun asti makasi hän unisen epäluulon kiusaamana, äärettömiin leiskahtelevan tuskan rovion kärventämänä.

Kun hän sitten äkkiä vaipui sikeään uneen, näki hän uninäyn, jota hän ei voinut unohtaa koko elämänsä aikana. Hän oli saava pitkän eron ja tuskallisen ikävöinnin jälkeen nähdä Tatjanan. Tatjana oli käskenyt hänen tulla erään meren rannalle, rannalle, jonka Piotr oli joskus nähnyt todellisuudessa tai kuvassa. Siellä oli kuivia, okaisia ohdakkeita autiolla hietikolla ja rotkoja, joista pisti esiin siellä täällä terävää ruohoa. Ympärillä oli rykelmä valkeita hiekkakumpuja. Meren rannalle ajautuneet kuivat leväkasat levittivät epämiellyttävää hajua. Ulompana mereen päin kurottautui ruosteenvärisiä sammaleen peittämiä kiviä, kun taas aivan veden ääressä sileä hiekkaranta hohti kultana, jota meri suuteli miljoonia kertoja kuten äiti lastaan. Piotr kulki unessa nopein askelin saadakseen nähdä Tatjanan mahdollisimman pian. Mutta silloin täytyi hänen kulkea pienen kivitalon ohi, jossa oli matala ovi ja jonka ikkuna oli auki. Tähän ikkunaan oli ahtautunut kaikenlaista väkeä, miehiä ja naisiakin. Piotr kulki kiireesti tämän oven ja ikkunan ohi. Mutta äkkiä kuuli hän äänen. Tatjana kurottautui avoimesta ikkunasta ja huusi häntä nimeltä ja antoi hänelle merkin käskien häntä jatkamaan matkaansa samaan suuntaan merelle. Hän kulki saraheinien välistä liukkaaksi huuhtoutuneelle rannalle. Tatjana tuli. Hänen kasvonsa hehkuivat. Hän päästi korvia vihlovan, kirvelevän naurun, joka teki pilaa Piotrin mustasukkaisuudesta. Kun Tatjana oli tullut lähelle, kysyi Piotr, niiksi hän oli niin punainen. Silloin vastasi Tatjana:

— Ajattelepas… tämä tässä… (hän mainitsi nimen, jonka Piotr kuuli, mutta jonka hän unensa tuskassa heti taas unhotti).

— Kuka?

— Tämä tässä… (Hän mainitsi taas nimen). — Mitä sitten hänestä?

— No arvaathan, Piotrus, ja anna anteeksi, suothan sinä minulle anteeksi! Minä en voinut puolustautua. Oh, miten sinä olet lapsellinen, miten naurettava!

Kauhea painajainen pakotti hänen laskeutumaan Tatjanan jalkain juureen. Hän syleili Tatjanan polvia päästäen mylvinnän, joka ei tuntunut tulevan yhden ainoan ihmisen huulilta, vaan koko maailman suusta. Tukehtuvin, pakahtumaisillaan olevin keuhkoin huusi hän taivasta kohti ja pyysi Jumalalta apua, apua. Hän huusi Jumalalle, hän pyysi, että Jumala käskisi Tatjanaa kieltämään sanansa, että hän nyhtäisi äskeisen hänen kurkustaan. Hänen huutonsa muuttui yhä kuuluvammaksi ja hillittömämmäksi, se pauhasi kuin hurja tuulispää. Tatjana nauroi sille hiljaista, noloa, hölmöä naurua. Kun Piotr vihdoin kylmän hien vallassa heräsi, kiitti hän Jumalaa siitä, että se oli ollut vain unta.

Aivan kuin noita unia uhmatakseen olivat he näihin aikoihin paljon yhdessä, niin paljon, että aika tuntui katoavan ja rakkaus käyvän onnesta mykäksi ja haihtuvan autuaalliseksi olemattomuudeksi. He kuiskailivat kiihkotta ja katkeruudetta siitä, millä tavoin he voisivat estää, ettei heidän tarvitsisi nyt eikä tulevaisuudessa eikä milloinkaan erota. Heidän mielestään oli juuri nykyhetki sopivin. Eräs ajatus saattoi Piotrin äänettömäksi, ajatus, joka näkyy olevan unohdettu maan päällä. Hän ilmaisi Tatjanalle tämän ajatuksen. Piotr tunsi heti, miten kiivaat kylmänväreet värisyttivät Tatjanan ruumista. Piotr ei voinut suudelmilla pyyhkiä sitä pois Tatjanan sydämestä eikä karkoittaa sitä hänen mielestään. Tuo nimetön, mainitsematon tunne jäyti Tatjanan sielua niinkuin mehiläisen pistin elävää lihaa. Hän makasi liikkumattomana ja tuijotti pimeään avoimin silmin. Katulyhdyistä levisi himmeä valo huoneisiin ja säteili Tatjanan mustissa, ulkonevissa silmissä. Silloin kuului ikkunan takaa, alhaalta pimeästä kadun syvyydestä, vanhan toiskätisen kerjäläisen laulu. He olivat jo kauan tunteneet tämän trubaduurin, he pitivät hänen bassoäänestään ja hänen kulkurilaulustaan:

»Non, tu ne sauras jamais,
O, toi qu' aujourd'hui j'adore,
Si je t'aime, si je te hais,
Si je t'aime, si je raille encore…»

[Oi, sinä et saa koskaan tietää, sinä, jota minä tänään jumaloin, rakastanko sinua vai vihaan, rakastanko vai pidänkö ehkä pilanani…»]

Heidän rakkautensa oli tullut niin voimakkaaksi, että ajatus ja tunne kuvastuivat selvän kirjoituksen tavoin heidän kasvojensa joka hymyssä, häiveessä ja vivahduksessa. Piotr luki Tatjanan pimeään tuijottavista silmistä mitä tämä tunsi. Siksi alkoi hän puhua sisäisestä maailmastaan, kadottamastaan isästä, puolalaisesta kapinoitsijasta, hänen haudastaan, joka oli metsän sydämessä, ja lahosta rististä. Hän katsoi Tatjanan ulkoneviin, himmeästi loistaviin silmiin ja suuteli kiihkeästi hänen huuliaan ja poskiaan, jotka uhkuivat ikuista suloa.

Yhtäkkiä sanoi Tatjana:

— Älä puhu enää siitä. Minua tympäisevät sinun juttusi. Sanon sen suoraan.

Piotr vaikeni. Hän ei tuntenut katkeruutta eikä surua. Hän katseli pimeyteen kuin yksinäisyytensä näkyvään kuvaan.

Yhtäkkiä Tatjana kohottautui kyynärpäänsä varaan, kumartui Piotriin päin ja kysyi:

— Oletko sielussasi puolalainen niinkuin isäsikin?

— Olen.

Tatjanan huulet, kuumat kuin tulen liekki, pusertuivat Piotrin huulia vasten. Mutta äkkiä alkoi kouristus vavahduttaa noita ihania huulia. Nyyhkytys tärisytti koko hänen ruumistaan, ja hän heittelehti vuoteellaan sinne tänne. Hänen tuuheahiuksinen raskas päänsä upposi rajusti pielukseen. Yhä hillittömämmin itkien hän kääntyi ja hautasi päänsä syvälle. Tässä hillittömässä nyyhkytyksessä hänen rautainen tahtonsa murtui ja haihtui olemattomiin. Niin alakuloiselta ja sydäntäsärkeväitä, niin uupuneelta kuului tämä nyyhkytys, että tuntui kuin hän ei enää jaksaisi mitään muuta.

Piotr tunsi, etteivät mitkään inhimilliset sanat jaksaisi sitä ehkäistä tai tyynnyttää. Mikä olisikaan voinut vaimentaa tätä kuolettavan katkeraa ja toivotonta itkua? Tuo kyyneliin hautautunut pää olisi voitu nostaa ja tyynnyttää vain siinä tapauksessa, että isän tarina, verinen luodintyö korven keskessä, saatettiin sovittaa ja karkoittaa muistista, että Venäjän vallanhimo, äärettömillä lumiaavikoilla mahdiksi ja perinnäistehtäväksi kehitetty tyrannia voitiin muuttaa lempeäksi veljesrakkaudeksi.

Piotr kuristi hengettömäksi valituksensa aivan kuin hän olisi kuristanut haavoitetun linnun, hän painoi kiihkeästi huulensa runsaina kumpuavaan tukkaan ja kietoi voimakkaaseen syleilyynsä itkunkouristuksessa värisevän rakkaan olennon.

VIIDESTOISTA LUKU.

Eräänä päivänä Piotr sai putkipostikirjeen, jossa kenraali kutsui hänet luokseen ilmoittaen tahtovansa sanoa »pari sanaa». Kun Piotr oli tämän kirjeen lukenut, käsitti hän heti, että oli tullut ratkaiseva hetki, jossa hänen oli tehtävä tiliä. Hän ei ollut sitä milloinkaan ajatellut, hän ei voinut eikä tahtonut sitä ajatella. Nyt harjasi hän pukunsa, järjesti paperinsa ja lähti. Noustessaan upean hotellin portaita muisteli hän Tatjanaa surumielistä hellyyttä tuntien.

Kenraalilla oli hallussaan toisessa kerroksessa suuri, hienosti kalustettu sali, jonka lattiaa peitti kallisarvoinen matto. Avoimesta parvekkeen ovesta tunkeutui kadulta sietämätön melu. Kenraali meni itse sulkemaan ovea. Piotr seurasi salaa hänen liikkeitään ja kuuli kuin unessa jo ennakolta lähestyvän keskustelun. Hän suunnitteli valmiiksi vastauksensa, jotka pukeutuivat lyhyihin ja selviin lauseisiin. »Olen puolustava Tatjanan kunniaa viimeiseen hengenvetoon asti», ajatteli hän, »enkä salaa itseeni nähden mitään.»

Kenraali kääntyi poispäin ikkunasta ja sanoi käsiään hieroen:

— No, Piotr Ivanytš, mitäs sanot kaikesta tästä? On aika selvittää nämä asiat.

— Se on… saanko kysyä… mitkä?

— No koko tämä Ranska, jossa nyt ollaan.

Piotrista tuntui hullunkuriselta. Hän tunsi samantapaista kuin mitä kaksintaistelija tuntisi, jos hän kohottaessaan sapelinsa toista vastaan kuulisi tämän ehdottavan veljenmaljaa sen sijaan että saisi sapelin iskun.

— Ranska … — sanoi hän venyttäen. — Viehättävää kansaa. Ihaninta kansaa maapallolla, valistuneinta, älykkäintä ja urhoollisinta… Miltei jokainen nainen on kaunotar, kaikki ovat he siroja, sulavia ja miellyttäviä. Miehet hyvin komeita, usein myös satumaisen kauniita. Entä lapset! Sellaisia lapsia mitä täällä näkee Luxembourgin puistossa, ei unohda koskaan. He ovat ihmissuvun kaunistus.

— Mutta eihän siitä olekaan kysymys. Naiset… niin, kieltämättä … — sanoi kenraali merkitsevästi huoaten, — siinä sinä olet oikeassa. Mutta kokonaisuus, ystäväni, kokonaisuus. Minun täytyy tunnustaa, minä olen pettynyt, pettynyt.

— Miksi niin?

— Katselepas tätä kansaa! Kaunista, mutta sukupuuttoa kohti menevää kansaa. Sukupuutto uhkaa. Puolessa vuodessa aina kahdeksantoista tuhannen hengen vähennys. Ei kulu viittäkymmentäkään vuotta ennenkuin heitä on vain kymmenen miljoonaa jäljellä maan päällä.

— Niillä on kolmekymmentä miljoonaa henkeä siirtomaissa. Kuuluu olevan jo monikymmentuhantinen neekeriarmeija.

— Neekerit eivät ole mitään ranskalaisia.

— Neekeri voi ampua konekiväärillä saksalaisia yhtä hyvin kuin meidän tunguusimme ja tšeremissimme. Ranskalaisia upseereja, jotka näyttävät, ketä on ammuttava, tulee aina olemaan riittävästi.

— Mutta näitä siirtomaita hallitaan barbarisella tavalla. Tasavalta käyttää Bourbonien ja Bonaparten keinoja. En huomaa mitään sydäntä.

— Sydäntä…? — sanoi Piotr hymyillen.

— Juuri sydäntä! Onhan huomattu, rakas ystävä, että Kanadassa asuvasta ranskalaisesta voi tulla Englannin uskollisin poika, jos hänelle näytetään, että sydamelläkin on jotain sanomista.

— Voi kyllä olla, — mutisi Piotr. — Vaikkei sitä vielä ole kaikkialla käsitetty.

— Mitä?

— Ei mitään. Minä vaan arvelen… Täällä näkee usein hienosti kiilloitettuja neekerejä, jotka pitävät lemmenpeliä parhaista perheistä olevien erittäin kauniiden naisten kanssa.

— Siitä juuri minä tahdoin puhua kanssasi.

— Mistä, herra kenraali?

— Sinun ilkeästä hymystäsi.

— Minun hymystäni?

— Niin juuri, sinun hymystäsi. Minä olen pitänyt sinua kauan silmällä, Piotr Ivanytš. Minä teen huomioita. Sinussa on jotain, sinä kaluat jotain niinkuin — suo anteeksi vertaus — niinkuin hevonen suitsiaan.

— Minkä arvoinen on hevonen, jos se ei pureksi suitsiaan? — sanoi Piotr.

— Ymmärrä minua oikein. Syvenny siihen, mitä minä tarkoitan, ja seuraa sitä askel askeleelta. Olen tahallani ottanut lähtökohdaksi Ranskan. Mitä on Ranska? Se on niellyt kaikki ylioppilasintoilijain ohjelmat, laskenut kurkustaan alas kaikki sosialismit. Toverit istuvat ministerintuoleilla.

— He ovatkin toisenlaisia »tovereja»! Heistä tulee ministerejä, kun he tietävät parhaiten, miten »tovereihin» on käytävä käsiksi, miten heidät voi tuhota heidän omalla aseellaan.

— Samantekevä. Mutta kansassa — mitä siinä on? Konservatismia, kaavamaisuutta, maa kääpiötiloihin jaettuna, maanviljelys rappiolla, saituri henki…

— Maailman rikkainta kansaa.

— Rikkainta? Odota vain, jyrisi kenraali. — Satatuhatta katurosvoa Pariisissa, kylät vailla ajanmukaisia laitoksia ja ennen kaikkea ilman kouluja. Armeija vailla kuria, armeija, jossa aseita varastetaan ja myydään viholliselle. Korkeammissa kouluissa mitä vanhanaikaisin kaavamaisuus, sairaaloissa, postissa ja kaikissa hallintolaitoksissa vanhentuneita, muotosaivartelua osoittavia tapoja. Rautatiellä vedenpaisumusta vanhempia vaunuja, joita ei muualla missään näe koko maailmassa, paitsi kenties museossa, palveluskunta töykeätä ja hullunkurinen epäjärjestys. Luen juuri vakavasta lehdestä artikkelia ja saan pidellä kupeitani naurulta. Siinä pohditaan kysymystä, katkaistaanko katurosvolta pää mestauskoneella, lähetetäänkö hänet Uuteen Kaledoniaan vai annetaanko poliisimiehelle, jonka kimppuun hän on hyökännyt, oikeus ilman rangaistusta ampua kuula hänen päähänsä. Katurosvon surmaama poliisi maksaa valtiolle viisikymmentä tuhatta frangia. Katurosvon tuomitseminen karkoitettavaksi maksaa vuosittain kahdeksansataa frangia. Hänen tuomitsemisensa kuolemaan maksaa summa summarum, oikeudenkäynti mukaanluettuna sekä palkkio hänen kuninkaalliselle majesteetilleen Mr Deibler'ille, kolmetuhatta frangia. Sitä vastoin maksaa pari katurosvoa kohti tähdättyä poliisin laukausta revolverilla numero 11 parikymmentä sentimia. Koska, kuten laskelmasta käy selville, tämä on huokeampaa, ça coûtera moins cher, ei nykyaikaisella kansalaisella ole valintaa. Sillä tavoin tässä nykyaikaisessa Ranskassa kysymys ihmisoikeudesta on supistunut kysymykseksi, miten vähimmillä kustannuksilla voi tasavallan kansalaiselle toimittaa lainmukaisen kuoleman.

— Minusta ei kaikki näytä niin pahalta. Onhan tämä nykyinen Ranska ajanut läpi kirkon ja valtion eron ja pannut toimeen uudenaikaisen, riippumattoman valistuksen. Se uudistaa hitaasti, mutta tarmokkaasti suunnatonta vanhoihin kaavoihin pinttyneisyyttä yhteiskuntaelämän eri aloilla, se on tieteiden ja keksintöjen tyyssija…

— Minustapa tuntuu siltä kuin ei täällä uudistettaisi mitään. Täällä vallitsee sama hillitön itsekkyys kuin ennenkin, ja anarkia vain lietsoo sitä. Maata hallitsevat valtiolliset onnenonkijat. Jokaisen ryhmän, joka tahtoo pysyä peräsimessä, on liehiteltävä saitoja pikkuporvareita. Täällä jatkuu yhä vielä suuren vallankumouksen sekamelska. Vallassa olevat johtajat mestaavat toisiaan yhä edelleen, vaikka toisin, viheliäisemmin keinoin, käyttäen poroporvarillisempaa ja salakavalampaa asianajotemppujen giljotiinia. Piotr Ivanytš, katselkaa tarkemmin tätä nykyaikaista Ranskaa!

— Minkätähden juuri minä, herra kenraali?

— Minkätähdenkö juuri sinä? Siksi, että sinä kaluat suitsia. Kuulepas: venäläiset suitset on viisas keksintö.

Piotr vaikeni.

Kenraali oli vihdoinkin päässyt siihen, mihin hän pyrki. Hänen silmänsä säkenöivät, hänen sileäksi ajetut poskensa punehtuivat. Hän kulki pitkin askelin edestakaisin vierashuoneessa ja jatkoi selvittelyään kiinnittämättä vieraaseen huomiota:

— Nykyinen Ranska on havainnollinen todistus siitä, mihin suurien periaatteiden syrjäyttäminen maan hallinnossa johtaa. Ihmiset voivat vaihtua, suvut seurata toisiaan, mutta aatteen tulee aina pysyä samana. Kansoilla on omat perinnäistehtävänsä. Hallitsevien henkilöiden tulee tajuta kansan tehtävä, heidän on tehtävä se kauhean vastuunalaisuuden uhalla. Sellainen mies Venäjällä oli Nikolai I. Tämä mies on luonut venäläisen sielun. Hänellä oli sekä rautainen käsi että isän rakastava sydän. Hän, hallitsija ja ihminen yhtaikaa, oli myös nykyisen Venäjän luoja. Ihmiset ymmärsivät hänet. Sinun isänisäsi ja hänen veljensä ymmärsivät hänet. Sinunkin tulisi ymmärtää tuon miehen suuruus, Piotr Ivanytš.

Rozlucki oli vaiti.

— Sinä olet vaiti? — kysyi kenraali tuikeasti asettuen hänen eteensä.

— Minä en ole korkea upseeri. Minulla ei ole ketään käskettävissäni.
Päinvastoin kaikki saavat käskeä minua, — sanoi Piotr sävyisästi.

— Mutta sinä voit päästä niin pitkälle kuin haluat. Voi tulla hetki, jolloin sinä saat käskeä. Entä silloin? Ymmärrätkö, mitä minä puhun? Mikä sotamies on se, jolla ei ole rensselissä marsalkkasauvaa?

— Se ei riipu minusta, vaan monista asianhaaroista.

— Se riippuu juuri sinusta! huusi kenraali. — Vain sinusta.

— Kuinka niin, herra kenraali?

— Sen sanon heti. Alku on lupaava. Minä kyllä pitäisin siitä huolen, että sinulla on loistava ura.

Rozlucki nousi paikaltaan.

— Mutta, — jatkoi kenraali pannen kätensä Piotrin olkapäälle, — minun täytyy tietää oletko sielusi sisimmässä venäläinen, rakastatko Venäjää niinkuin isoisäsi, niinkuin minä… Minun täytyy tietää, onko sinulla sellainen Nikolain terässielu, josta juuri puhuin. Toistaiseksi näen sinussa, ikävä kyllä, sisäisen vian.

— Minussa on paljonkin vikaa.

— Jokainen meistä on ollut nuori. Minä voin ymmärtää sielullisia myrskyjä ja kaikenmoista tuollaista… Mutta, minä toistan, katselkaa Ranskaa! Eivätkö turmiolliset periaatteet ole vieneet sitä siihen, että jos saksalaiset tänään marssisivat maahan…

Kenraali jatkoi kuiskaten:

— Tunkeutuisivat he Pyreneoille, valtamereen saakka.

— Se ei ole ollenkaan varma.

— Minusta se on niin selvää, etten viitsi, siitä ollenkaan puhua. Minä olen upseeri ja tunnen ne asiat. Tiedätkö, mitä nämä punahousut tekevät, kun vihollinen hyökkää? He heittävät kiväärinsä menemään tai liittoutuvat omia esimiehiään vastaan jonkin uuden aatteen nimessä, joka pälkähtää heidän päähänsä ja tuntuu miellyttävältä.

— Venäjä katsoo olevansa voittamaton mahti. Onko tosiaankin niin laita?
Eikö siellä ole mitään puutteita?

— Puutteita on kaikkialla, sillä ihmisiähän venäläisetkin ovat. Mutta »meidän kanssamme on Jumala».

— Dostojevski kirjoittaa »Kirjailijan päiväkirjassaan…»

— Minä en tahdo kuulla Dostojevskista! On kysymys valtiomahdista, ei kynäilijöistä.

— Hän juuri onkin valtiomahdin ylistäjä, hän on tämän vuosisadan Venäjän valtiomystiikan luoja. Voisi sanoa, »mustan sotnjan» henkinen isä.

— Ketä sinä sitten sanot »mustaksi sotnjaksi»?

— Mitä tämä tietäjä lieneekin ennustanut, kaikki se on käynyt toteen tai toteutuu, mutta aina päinvastoin, nurinpäin. Joka tahtoo tehdä purevaa ivaa nykyisestä Venäjästä, voi esittää julkisesti Dostojevskin päiväkirjasta mystillisen dityrambin Venäjän kunniaksi, Venäjän vastaisten vaiheiden profeetallisen näyn. Venäjän ylpeys ei ole pieni.

— Mitä sinä sitten sanot isänmaamme ylpeydeksi?

— Ylpeydeksi minä sanon himoa tehdä muille vääryyttä, jota Venäjä väittää tehtäväkseen.

— Vihdoinkin sinä lausuit ääneen sanottavasi. Kenelle ja missä Venäjä on milloinkaan tehnyt väärin? Kenelle? Sano!

Piotr oli vaiti.

— Minä tiedän, mitä sinä tarkoitat. Mutta eikö Venäjä ole tuon kansan isä ja äiti? Eikö se ole vapauttanut talonpojat herrojen sorrosta? Eikö tuo maa saa kiittää meitä uudenaikaisesta teollisuudestaan, kaupungeistaan, kaivoksistaan, rautateistään ja vilkkaasta kaupastaan? Ja kuka muuten vainoaa Venäjällä puolalaisia, kuka tekee heille vääryyttä? Kuka ei pidä heistä? Minä itse…

Kenraalin ääni aleni.

— Minä omasta puolestani rakastan heitä sydämen pohjasta. He ovat viehättävää ja kaunista kansaa. He ovat kaikessa aivan omaa itseään, heillä on kaikki siroa, vienoa, hempeätä ja käsittämätöntä. Se on totta. Mutta meidän valtiotaitomme ei voi ruveta heidän kanssaan tunnehymistyksiin. Pitäkää varanne, Piotr Ivanytš, muistakaa se. Pelastakaa sielunne!

— Sieluni? — vastasi Rozlucki hymyillen.

— Niin, sielusi! Venäjä tarvitsee uskollisia poikia. Kuka on Venäjän puolella, hänen tulee olla sitä kokonaan eikä puolinaisesti. Sinusta voi tulla kapinallinen… kuten… isästäsi.

Piotr katsoi häntä tuimasti ja pelottomasti silmiin:

— Jokaisella ihmisellä on ainakin eräs oikeus, jota häneltä ei voida riistää: oikeus omaan sieluunsa.

Kenraali nousi raskaasti tuoliltaan. Hän oli synkkä, masentunut. Hän mumisi hädissään, miltei häpeissään:

— Piotr Ivanytš… ajatelkaa Tatjanaa…

— Tatjanaa… — toisti Rozlucki ja tunsi kalpenevansa.

— En olisi puhunut näin sinun kanssasi, mutta hänen takiansa … — mutisi kenraali hampaittensa välistä.

KUUDESTOISTA LUKU.

Piotrin loma päättyi pikemmin kuin kenraalin. Kun Tatjana ei tahtonut enää jäädä Pariisiin, sai hän isänsä suostumaan siihen, että he matkustaisivat loppuajaksi meren rannalle ja sitten Sveitsiin ja Tyroliin. Viimeiset päivät kuluivat kuin lentäen. Heidän oli erottava. Se oli niin luonnollista ja kuitenkin uskomatonta…

Viime aikoina oli Tatjana pelkästä oikusta ja naisellisesta mairittelunhimosta joutunut likeisempään ystävyyteen taidemaalarin kanssa, joka aina vaan »viimeisteli» hänen muotokuvaansa, sanomalehtimiehen ja vielä eräiden muiden kanssa. Piotr sai sattumalta lukea kirjeen, jonka maalari oli kirjoittanut Tatjanalle ja joka oli tyhjänpäiväinen ja sävyltään nuhteeton, mutta alkoi sanoilla »Chère Amie». Millaista tuskaa tuottivat nämä sanat Piotrille! Tatjana vakuutti ja vannoi, ettei hän ollut antanut maalarille minkäänlaista aihetta tällaiseen puhutteluun. Hän itki niin vilpittömästi ja katkerasti, että sai Piotrin viimein vakuutetuksi. Piotr uskoi nyt, että ranskalainen tapa salli kutsua hyviä ystäviä kirjeissä niin tuttavallisesti. Mutta pian sai Piotr käsiinsä toisen kirjeen, jossa Tatjanaa pyydettiin saapumaan muotokuvan maalaukseen ja jossa allekirjoituksena olleen nimen edessä oli sana »Votre». Uusi mustasukkaisuuden puuska ja uusi viattomien kyynelten vuo.

Muutamia päiviä myöhemmin tuli Tatjana kiihtyneenä kaupungilta ja kertoi Piotrille itse, että hän oli sattumalta tavannut maalarin kadulla ja kulkenut vähän matkaa hänen kanssaan ja että »se aasi» oli ehdottanut hänelle, että he söisivät yhdessä päivällistä, vieläpä lisäksi Saint-Cloud'ssa. Hän vannoi tästä rikoksesta antaneensa matkapassin »sille aasille liiankin äkäisesti».

Piotr ei enää uskonut. Hän raivosi ja oli vimmoissaan. Samana päivänä saapui maalarilta kirje, jossa tämä pyysi tahdittomuuttaan anteeksi, mutta sanoi lopuksi, ettei hän kaikesta tahdittomuudestaan huolimatta »voi tottua siihen ajatukseen, ettei Tatjana pitäisi hänestä edes hiukkasen». Rozlucki vaati Tatjanaa kirjoittamaan tuolle maalarille kirjeen, jossa miehelle selitettäisiin, että Tatjana oli kihloissa ja rakasti ainoastaan ja yksinomaan sulhastaan ja että hän äkillisen poislähtönsä vuoksi sanoi jäähyväiset muotokuvamaalarilleen ja samalla, koska ei enää saisi nähdä häntä, kiitti häntä kauniista kuvasta. Tatjana kirjoitti tämän kirjeen ilomielin ja empimättä. He veivät sen nauraen yhdessä postiin, ja asia oli selvä.

Mutta kun he viimeisenä päivänä vähää ennen lähtöään Pariisista menivät lempikahvilaansa viettääkseen kenties viimeisen kerran iloisen hetken ja nauttiakseen siitä, tuli vanhanpuoleinen tarjoilija Tatjanan luo ja ilmoitti hänelle moneen kertaan kumartaen ja anteeksi pyytäen, että hän on tullut Monsieur de l'Aiglen pyynnöstä sanomaan, että hän on täällä kahvilassa.

Piotr tiesi, että se oli sanomalehtimiehen nimi, mutta personallisesti hän ei tuntenut tätä miestä. Hän tunsi herpautuvansa epätoivosta ja aikoi lähteä pois. Mutta Tatjana tarttui kenenkään huomaamatta hänen käteensä ja vastasi vahtimestarille, ettei hän tästä hetkestä lähtien enää tunne Monsieur de l'Aiglea.

Synkät aavistukset riehuivat Piotrin sielussa. Hän kärsi tuskia ja alentui suorastaan seuraamaan rakastettunsa askeleita ja penkomaan hänen kirjelippaansa. Tällöin löysi hän maalarin viimeisen kirjeen, vastauksen Tatjanan selitykseen, että hänellä oli sulhanen, jota hän rakasti. Maalari kirjoitti hassunkurisen juhlallisesti latinalaisesta sielustaan, joka oli muka niin toisenlainen kuin slaavilainen, ei myöntänyt ansainneensa niin ankaraa arvostelua ja ravisti »latinalaisena» varastostaan Tatjanalle kokonaisen korillisen tyhjänpäiväisiä kohteliaisuussanoja.

Kesken näitä mustasukkaisuuden tuottamia tuskia ja rakkauden uhritodisteita, jotka hävittivät jäljettömiin kaiken mustasukkaisuuden palaakseen hetken kuluttua itse olemattomiin uuden epäluulon liekeissä, tuli äkkiä ja odottamatta lähtöpäivä.

Piotr oli Gare du Nord-asemalla, ja Tatjana ja Mathilde olivat saattamassa häntä. Suuri halli oli täynnä savua. Se näytti silmissä kaamealta sadulta siitä, mitä oli tuleva. Tatjana nyyhkytti ääneen. Mistään välittämättä syleili hän Piotria ja puristautui kiinni häneen kuin kuolettavassa, pelokkaassa aavistelussa. Suuren kellon viisarit liikkuivat säälimättöminä, armottomina eteenpäin… Tatjana tarttui vielä kerran Piotrin käsiin, painoi tuskaisia suudelmia niille ja pyysi anteeksi kaikkea, mitä Piotr oli hänen tähtensä kärsinyt.

Juna vavahti, läksi liikkeelle ja Tatjana katosi näkyvistä.

Rozlucki sulki silmänsä. Sietämätön kipu kouristi hänen sydäntään.
Hän kuristi kädellä kaulaansa tukahuttaakseen äänekkään nyyhkytyksen.
Hetken kuluttua sai hän hillityksi itsensä.

Matkan Pariisista Varsovaan suoritti hän mieli rautaiseen tyyneyteen pakotettuna. Äärimmäisin tahdon ponnistuksin oli hän hävittänyt kaikki muistot ja sysännyt luotaan kaiken, mikä saattoi kertoa Tatjanasta. Hän astui vapaaehtoisesti maailmaan, missä ei ollut mitään aineksia hänen omasta sielustaan, ja saarsi itsensä kuolleilla esineillä ja mielikuvilla.

Heti perille tultuaan ryhtyi hän työhön. Kuinka paljon lujuutta häneltä vaadittiin itsensä voittamisessa, kun hänen täytyi astua kenraalin asuntoon ja työskennellä tyhjissä huoneissa! Tahto surmasi kaiken, mikä suinkin saattoi merkitä heikkoutta, mutta itse rakkautta se ei kyennyt surmaamaan. Vieraiden henkilöiden keskustelusta kaikui hänen korviinsa äkkiä Tatjanan nauru tai hänen äänensä helähti ja katosi heti jälleen. Turhaan herkisti Piotr kuuloaan kuullakseen tuon äänen vielä kerran… Se oli kadonnut eikä tullut enää mitenkään kuuluviin, se oli kuin syvyyteen uponnut. Joskus saattoivat jonkun vieraan naisen kasvot tuoda mieleen Tatjanan ulkonäön; mutta se kaikki oli kuin pilantekoa, sillä ei mikään maailmassa voinut kuvata hänen kasvojensa muotoa tai väriä. Useinkaan ei Piotr voinut tuntikausiin palauttaa selvästi muistiinsa viehättävän otsan muotoa tai väriä tahi edes ääriviivojakaan, niin lukemattomat kerrat kuin hän olikin painanut sille huulensa. Tuntui siltä kuin silmät olisivat kadottaneet kaiken näkövoimansa, kuin ne eivät olisi enää voineet maan päällä nähdä mitään siitä, mitä sydän vaali ja rakasti.

Herätessään öisin Piotr tuijotti pimeään, sillä sieltä katselivat häntä Tatjanan ihmeelliset silmät. Lyhyt harhanäön hetki häipyi kuitenkin pian ja vain pimeys jäi jäljelle. Sydämestä kohosi tuskanhuuto, jota tahto ei voinut hillitä. Väliin kuului hänen takaansa kuiskaus, joka lausui hyväilevästi hänen nimensä, hellyyttä uhkuva huudahdus, joka saattoi kuulua vain yhdestä ainoasta suusta. Usein näki hän silmäinsä edessä aivan arkipäiväisessä seurustelussa toveripiirissä Tatjanan ruusuisen pikku suun. Ollessaan kerran Tatjanan kanssa yhdessä oli hän nähnyt tämän suun äkkiä uutena kuin ilmestys, joka paljasti Tatjanan erikoisen kauneuden. Nyt kaikkosi tuo suu katseilta pimeyteen ikäänkuin rangaistukseksi jostain, pakeni ajatusta ja jätti auttamattomasti jälkeensä pohjattoman tyhjyyden.

Jokainen erossaolon päivä lisäsi Piotrin kaipuuta. Tuska tuli yhä äänettömämmäksi, sulkeutuneemmaksi ja syvemmäksi. Kaikki vastakohtaisuudet ja koko heidän kohtalonsa ristiaallokko tuli taas Tatjanan kuvan rinnalla esiin. Ei elämää eikä kuolemaa! Piotr tiesi, että hänen oli ratkaistava, oikealleko vai vasemmalle, kun Tatjana tulee. Hänen oli joko luovuttava Tatjanasta tai omasta itsestään. Hän tuijotti onnettomuuteensa ja kuilunsyvään rakkauteensa. Hän ei voinut valita toista eikä toista. Tällaisina hetkinä, hänen seistessään huojuvalla partaalla, hiipivät lumoavimmat muistot…

SEITSEMÄSTOISTA LUKU.

Oli kulunut suunnilleen viikon päivät Piotrin paluusta, kun hän lähti varhain aamulla Ciernieen. Saavuttuaan kartanolle jätti hän hevosensa talliin ja lähti keittäjättären osoitusten mukaan etsimään setää, joka oli pellolla. Hän tapasi tämän heinänteossa. Joen varrella olevilta alavilta niityiltä menivät he molemmat kahden jyrkkärinteisen harjun väliin ahtautuneen laakson kautta suorinta tietä kotiin.

Rotkoon vei kivikkoinen, kapea ja jyrkkä tie, jota voitiin ajaa vain talonpoikaisrattailla ja joka rehoitti tiheässä kasvavia sanajalkoja, sinivatukkapensaita ja tuulessa huiskivia vihvilöitä. Kaukaa välkkyi ruohon välissä pulpahteleva puro. Sillä oli uomansa syvällä saviperässä, missä se kiemurteli korkealle kohoavien tummain kaislain reunustamana. Kirjavia perhosia ja sinerviä korentoja välkkyili liihoittavien kukkien tavoin orapihlajapensaikossa, pajukossa ja sankassa, läpipääsemättömässä nuoressa tammi-, koivu- ja saksanheisiviidakossa. Tie muuttui poluksi, joka oli paikoittain kova ja valkea ja kimmoisa kuin tiukka nahkahihna; sitten tuli taas vetisiä paikkoja, joihin oli kylvetty litteitä kiviä. Lopuksi tämä polku häipyi korkeassa heinikossa epämääräiseksi jäljeksi ja tarjosi tilaa yhdelle ainoalle kulkijalle. Niittämätön niitty nuokkui tuulen hivellessä ja näytti kumaraan taipuessaan milloin vaaleankellervältä, milloin taas äkkiä punervanruskealta kaunokeista ja puna-apilaista tai vaalealta meriruohosta. Siellä täällä olivat valtavat heinärykelmät menneet lakoon aivan kuin aikansa eläneet, riutuvat kansat, jotka haluttomina uusiin tekoihin kääntävät selkänsä elämän vaatimuksille. Ja niiden keskessä oli solakkana ja ihanana sininen kukka, jalon tietäjän tavoin miettien ja katsellen tätä vieressä olevaa maailmaa ja seisten yksin kaikkien puolesta. Usein kävi koko tämä niittylakeus aivan äänettömäksi. Kaikki huojunta lakkasi, kaikki äänet sammuivat, ja vain sininen kukka katsoi valppaan hengen tavoin maasta ylös taivaaseen. Mutta pian kahisi pensaikossa tuuli kuiskaavaa ja heläjävää soittoaan. Taaskin virittivät heinäsirkat soittimiaan, laajat alat, kokonaiset kukkaisvaltakunnat aaltoilivat paljastaen salaisia syvyyksiä, taaskin ihastutti silmää lemmikin kaino sini tai apilaan ruskea puna. Virkeät pääskyset halkoivat riemukkain huudoin ilmaa, metsän pikku linnut visersivät oksilla, ampiaiset ja mehiläiset surisivat vaipuneina hiljaiseen, tutkimatonta viisautta osoittavaan työhönsä.

Piotr oli matkasta väsynyt. Hän istuutui ojan reunalle auringonpaisteeseen ja kukkien tuoksuun. Hän katseli ruohikkoa ja kuunteli tarkkaavasti. Tähän niittyyn kätkeytyi koko inhimillinen tunnemaailma, se näytti olevan ihmissydämen verraton tuntija. Ei ainoakaan korsi tuntunut kohoavan maasta, savesta, vaan sielusta, jokaisella kukalla oli juurensa sydämen onnen syvyydessä.

— Tämä heinä kuivuu seisoalleen… sanoi Michal huoaten.

— Miksi et sitten niitä sitä, setä?

— Hohhoo! Niittämiseen tarvitaan niittäjiä, ja niiden hankkimiseen tarvitaan rahaa, millä maksaa.

— Oletko ihan ilman?

— Minä olen veloissa korvia myöten. Isän ja Hippolitin luo en uskalla enää mennä, — juutalaisia… sanoi setä, jonka posket punehtuivat häpeästä.

— Ota nyt sitten ainakin mitä minulla on! — huusi Piotr avaten lompakkonsa ja painaen hänen käteensä useampia kymmenenruplan setelejä.

— Sinä pelastat minut… sammalsi Michal-setä. — Näetkös, tämä heinä alkaa kuivua pilalle. Mutta kylläpä minä, hitto vie, olen vierasvarainen. En ole antanut pojalle edes lusikallista syötävää, vaan ryöstän heti ensi työksi viimeiset rahat.

— Mitäs tuosta. Saanhan minä joskus takaisin… sanoi Piotr syleillen häntä.

— Heti kun vilja on korjattu. Saat olla varma, sen velan maksan pois ensimäisenä. Niin varmasti kuin seison tässä sinun edessäsi.

— Eihän sillä ole kiirettä.

Setä kohotti sormensa lupauksen merkiksi. Lämmin tuuli leyhyi viljan ja kuivuvan heinän tuoksua alavilla niityillä. Oli kuin samalla olisi tuulahtanut uusia tunteita Piotrin sieluun.

Rinta tuntui olevan hänen sydämelleen liian ahdas paikka, tunteet eivät voineet asettua määrättyyn muotoon, Tatjanan kuva heräsi hänen sydämessään eloon, hänen nimensä saapui ja laskeutui hänen huulilleen kaukaisen sielun hiljaisena, hyvätuoksuisena suudelmana. Ja yhtäkkiä herätti epämääräinen, mutta tuskaisa liikutus syvällä hänen sisimmässään selittämättömän huokailun ja kuiskailun. Säälimätön, kirpeä, vaimenematon valitus kulki läpi koko hänen olemuksensa. Tietämättä miksi ja miten tunsi Piotr, ei mielikuvituksen voimalla, vaan sokean vaiston tietä, että isävainaja makasi tuollaisessa maassa yksin, aivan yksin. Maa ja hän! Niin oli hän itse tahtonut. Kaikki ovat unhottaneet hänet, koko suku, isä, veli ja poika. Ainiaaksi on hänen muistonsa kuollut. Vain sirkat niityillä sirisevät hänestä, linnut laulavat orapihlaja pensaikossa ja tuuli vaikeroi ruohikossa.

Piotr ei olisi osannut sanoa, kuinka ja minkä vuoksi näin oli, mutta juuri näin hän nyt tunsi.

— Setä, — kysyi hän, — olethan sinä tuntenut minun isäni?

— Olen, — vastasi toinen vastahakoisesti ja kylmästi.

— Muistutanko minä häntä?

— Tarkoitatko ulkonäköä?

— Minä tarkoitan ryhtiä, liikkeitä ja ääntä. Muistutanko häntä?

— Muistutat. Sinä olet hänen näköisensä. Usein hyvinkin paljon. Etenkin nauraessasi muistutat sinä niin häntä, että tulee kaamea olla.

— Milloin sinä näit hänet viimeksi?

— Viimeksi, poikani — kapinan aikana, — sanoi setä kasvot väärässä huoaten.

— Asuitko täällä?

— Asuin, — vastasi hän hiljaa, — minä asuin jo silloin täällä.

— Kuinka te sitten tapasitte?

— Hän tuli minun luokseni yöllä toveriensa luota. Oli syksy. Loppu oli jo käsissä. Repaleisena ja rääsyisenä, kengät hihnoilla kiinni, paita riekaleina, samoin alushousut. Täitä täynnä kuin kurjin renki. Hän nukkui yön minun luonani sohvalla.

— Silläkö vihreällä sohvalla, joka on sinun huoneessasi?

— Niin. Hän muutti puhtaan paidan yllensä, otti mitä minulla oli liinavaatteita, söi ja joi…

— Entä sitten?

— Viikkoa myöhemmin oli sitten taistelu, ja… ja…

— Ja viikkoa myöhemmin sedän isä ammutti hänet?

— No… niin!

— Entä sinä, setä, etkö itse kuulunut kapinallisiin?

— En.

— Miksikä et?

— Hm — miksikö?

— Niin, tunnusta!

— Ei siinä ole mitään tunnustamista. En kuulunut ja sillä hyvä.

— Etkö uskonut heidän kapinansa onnistumiseen?

— Oli hyvin helppoa olla uskomatta »heidän kapinansa» onnistumiseen. Siihen ei vaadittu mitään taitoa, istui vain rauhallisena kotona. Mutta se ei ollut syynä.

— Mikä sitten?

— Jätä tuo kysely!

— En, sitä en voi!

— En ollut mukana, kun olen itse samanlainen kuin koko tuo kapina: puolittain täällä, puolittain tuolla, viisaita ajatuksia ja kalvava sydän, toisella jalalla vapaudessa, toisella vapaaehtoisesti kahleissa — tyypillinen puolalainen. Mutta mitä sinä »moskovalainen» ymmärrät kaikesta tästä…

— Olet oikeassa, setä. En ymmärrä sinua, sanoi Piotr.

Hetken kuluttua hän kysyi:

— Oliko hän luonteeltaan iloinen vai surumielinen, rakastettava vai epämiellyttävä? Millainen hän oli?

— Mitenkä sinulle sanoisin… Urhoollinen mies, vakava, mutta iloinen.

— Siis millainen hän oli, millainen?

— Näetkös… hän ei ollut mikään tyypillinen puolalainen. Hän oli Venäjän palveluksessa kasvatettu sotilas, joka rakasti Puolaa henkeen ja vereen asti, eikä vain sanoin, vaan sotilaan tavoin, hampain ja kynsin.

— Vai niin… mumisi Piotr.

Hetken kuluttua hän taas ahdisti setäänsä:

— Entä kasvot, millaiset ne olivat?

— Hänellä oli kapeat kasvot samoin kuin sinullakin ja kauniit viikset.
Leuka oli sileäksi ajettu.

— Hänellä oli siniset silmät — muistan ne. Tai niin minusta ainakin tuntuu, sillä muistoni ovat niin himmeät, että häämötys aina heti sammuu. Näen vain jotain sinervän viirun tapaista. Puolaksi sen voi sanoa niin kauniisti — modra smuga… Kun äsken katselin ruohikkoa — näetkö tuolla — silloin näin sellaisen sinervän viirun. Hänen silmänsä katsoivat sieltä minuun.

— Oikea romantikko! — sanoi Michal hymyillen.

Piotr ei juuri kuunnellut mitä hänen setänsä puhui. Hän katseli kaukaista ruohikkoa. Tuulen henkäys leyhytteli sitä taaskin ja näytti kohottavan pyhää verhoa ja paljastavan viirun sinisiä lemmikkejä. Piotrin kasvot muuttuivat vähitellen koviksi, ankariksi, rautaisiksi. Silmät painautuivat kulmien alle ja suuntautuivat katsomaan jotain kaukaista, nenä näytti pidentyvän, pahaenteinen hymy panssaroi hänen huulensa. Kasvot kävivät kalpeiksi.

— No, älä nyt viitsi… sanoi Michal-setä. — Tulepas, nuori soturi, maistamaan uusia perunoitamme ja punajuurilientämme. Muuta ei ole tarjota kuin mitä vanha Jagna on meille keittänyt. Pyydän jo edeltäpäin anteeksi, sillä päivällinen tulee olemaan hyvin vaatimaton.

He nousivat ja alkoivat astua ylämäkeä. Heidän vastassaan oli nuorten tammien välkkyvä vehreys, joka toi mieleen voiman tunteen, taikka korkeat ja sirot lautaheinät, jotka herättivät kauneuden mielteen. Polku vei heidät rinnettä myöten korkean viljan läpi, sitten piennarta pitkin ohi vehnäpeltojen. Solakkavartinen tuleentumaton vehnä suhisi ja kahisi, iloitsi ja riemuitsi vielä keskenkasvuisin tähkäpäin ja soi kuin viulujen äänin. Piotr kuuli tämän kaiken kuin unessa. Hänen sielunsa oli liitänyt omaan maailmaansa.

KAHDEKSASTOISTA LUKU.

Muutamia päiviä myöhemmin pani hän täytäntöön suunnitelmansa, joka oli häntä askarruttanut. Kaikki, mihin hän ryhtyi sen toteuttamiseksi, tapahtui voimakkaan tunnepalon vaikutuksesta taikka pikemmin puserruksesta.

Jo monta päivää aikaisemmin oli hän hankkinut kaikki tarpeelliset varusteet: lyhytvartisen kuokan, kokoonpantavan lapion, viitan. Hän lähti matkalleen yksin ratsain ikäpuolella päivää. Aluksi hän ratsasti maantietä, sitten hän kääntyi peltoteille, jotka hän oli kartalla tarkoin tutkinut, ja lopulta metsäpolulle. Hän oli saapunut salolle ja mieli kiihkeän palon vallassa antoi hevosen kiitää täyttä laukkaa.

Hän ehti määräpaikkaan ennen auringonlaskua. Hän riisui hevosensa ja sitoi sen suitsilla kiinni tiheään pensaikkoon. Maaten rikkaruohoja kasvavilla poroksi palaneen kapakan raunioilla odotti hän auringonlaskua. Ketään ihmistä ei näkynyt, silmänkantamiin saakka vallitsi tyhjyys. Paimenhuutojen viimeinen kaiku häipyi etäälle ihmisasuntojen suunnalla. Yksinäinen lintu vain viserteli jäähyväislaulua laskevalle auringolle. Tulipunainen iltarusko levisi yli rehevän kankaan.

Ennenkuin päivä kokonaan sammui nousi Piotr esiin paikaltaan, astui hautakummulle ja alkoi kaivaa. Ensin loi hän lapiollaan kevyttä hiekkaa, jota lapioi kuin viljaa. Kun kuoppa syveni ja kovempi maa tuli vastaan, käytti hän vuorotellen kuokkaa ja lapiota. Tunteet liekehtivät hänen sielussaan aivan kuin iltarusko yli maan. Hän muuttui koneelliseksi voimaksi, hän tuli kuumeisesta työstään kuuroksi ja sokeaksi. Intohimoisesti tutkien hän tarkkasi maata, kun lapio tunkeutui pehmeään maaperään taikka kuokka irroitti kuivia, kovia maakokkareita. Oli hetkiä, jolloin hän epäili koko tarua viheliäiseksi valheeksi, hänen sieluaan häpäiseväksi ja pilkkaavaksi sepustukseksi, ilkeiden herjaajien konnanjuoruksi. Niin ihmeellistä, niin uskomatonta oli, että hän omin silmin voisi nähdä isänsä — nähdä legendan! Mutta nyt lapionkärki vingahti oudosti. Kuullessaan tämän äänen Piotr tunsi sydämensä kouristuvan — ja jokin siinä särkyi.

Kiinteä savi hiekan alla oli muuttunut tummaksi, tahmeaksi murajuovaksi. Piotr alkoi varovasti irroittaa multaa luoden sitä pois vähän kerrallaan. Hän kuljetti asettaan luita pitkin, tunsi varpaat ja sääriluun, lantion, selkärangan. Hän näki kaarevat kylkiluut, jotka törröttivät mustasta savesta maahan jähmettyneen huudon kaltaisina. Käsivarsien luut olivat ruumiista sivulla pystyssä, haudan seinämillä, kohoten ruumista ylemmäksi. Piotr alkoi käsillään mättää pois multaa molemmin puolin, ikäänkuin työntäen syrjään jonkin verhon mustia poimuja. Hänen sormensa nostivat hellävaroen, ikäänkuin loihtien, maasta esiin murskaantuneen pääkallon ammottavan leuan. Tajuttomana, nyyhkyttäen painoi hän huulensa luita vasten. Ja hän kosketti huulillaan suuta, joka oli muuttunut maaksi. Lukemattomia kertoja hyväili hän kädellään rikkoutumia, kohtia, joihin sotilaitten kuulat olivat tehneet kuolettavia aukkoja. Tuhansin hellin nimityksin hän sitoi jokaisen haavan, kyynelin huuhteli hän jokaisen vamman. Isän kuolintuskan hän puki helliin sanoihin, vienoimpiin sointuihin, mitä hän tiesi, tehden sen nyt niin rakkaaksi käyneellä puolankielellä.

Hän löysi pari ruostunutta saappaan kantanaulaa ja vyösoljen ja kätki nämä esineet povitaskuunsa.

Oli jo myöhäinen ilta kun hän nousi pois haudasta.

Kuu oli äsken noussut taivaanrannalle. Piotr loi umpeen haudan ja peitti kummun hiekalla. Hän nousi hevosen selkään, heitti ohjakset hevosen harjalle ja ratsasti kädet voimattomina, riipuksissa. Hän katseli pilvettömällä taivaalla loistavaa kuun kiekkoa. Hän tunsi pelkkää iloa. Hänelle oli avautunut ylevä maailma, uusi sielun valtakunta. Hänen sydämensä riemuitsi siitä, että tällä maan kamaralla oli elänyt ja niin yksinäisenä kuollut puolalainen ritari Jan Rozlucki ja että tämä ritari oli hänen isänsä.

Omin päin kulkeva hevonen asteli varovasti leveällä, syväraiteisella, rattaiden ja karjan jälkien uurtamalla tiellä.

Aivan odottamatta lähestyi mies ratsastajaa ja alkoi nopein askelin kulkea hänen rinnallaan. Se oli paljasjalkainen renkipoika, olkihattu päässä ja karkea takki hartioille viskattuna. Hän tarkasti Piotrin upseerinunivormua, kyyristyi äkkiä ja katosi kuin aave tien varrella oleviin pensaikkoihin.

— Pakene minua, pakene!… huusi ratsastaja nauraen tälle miehelle, sielu riemusta väräjöiden.

Hän ratsasti suureen, tiheästi asuttuun kylään, jossa tuoksusi vasta niitetyltä heinältä. Täyteen kuormatut heinärattaat olivat pihalla, heinää ei ollut vielä ehditty purkaa latoihin. Koiranhaukunta seurasi häntä ja salamyhkäinen kuiskailu tuvissa ja puutarhoissa, paljasten jalkojen kopse kujilla, takiaispensaikon kahina… Hän hoputti hevosensa vinhaan raviin, ratsasti pois kylästä ja joutui tuntemattomille poluille nähden kaukaa kuunvalossa loistavan puron. Hän oli joutunut kukkulain väliseen laaksoon. Pajut kumartuivat siellä veden pinnan yli ja loivat varjoja niitetyille niityille. Nuoret tammilehdot kohosivat rinteillä mustina ja liikkumattomina tässä hiljaisessa yössä. Jossain, aivan kaukana, lirisi joki kiviä huuhdellen kuutamon ja valkean usvan verhoamissa alhoissa. Rajaton äänettömyys täytti tämän siunatun laakson. Kuu loisti pistäytyen tuon tuostakin hohtavien hattarain taa. Tuo yhtäjaksoinen, tasainen valo vuoti lähteestään kuin salainen ja käsittämätön totuus, joka vetää sielua puoleensa aina samaan suuntaan. Töyräiden tummien kuusten painavien oksien lomitse valautui välinpitämätön, ikuisen kaunis valo maahan. Jokainen säde lisäsi yksinäisyyden tunnetta, oikealta tieltä harhaantuneiden kaihoisaa surumielisyyttä. Pilkallisena, jäykistyneenä hymynä, autuuden hymynä avaruuden erämaassa, väikkyi kuutamo häipyen etäisiin pilviin. Minne silmä kääntyikin loi kuutamo valheellista eloa kuolleeseen avaruuteen, loihti sen täyteen outoa, tajuamatonta autuutta. Kultareunaisina, hiljaa ja huomaamatta hajautuivat öiset sumut. Paikasta toiseen siirtyi kevyt auer, joka ikuisen vahdin tavoin vartioi ihmissuvun pyhiä unelmia, tuntee sen huokaukset ja kahlehditut voimat ihmisen sielussa ja hymyilee niille taivaan pyhätöistä. Yösirkat sirisivät pimeydessä. Puron ääreltä loisti himmeästi kukkia kosteassa yössä. Näkymättömät yrtit levittivät tuoksujaan.

Hevonen, joka taas sai kulkea omin päin, alkoi hiljaa tömistäen juosta kivikossa, kasteessa ja pehmeässä tienpölyssä.

Ratsastaja tunsi sielussaan voimaa, joka olisi kyennyt taivuttamaan taivaan ja maan. Hän ojensi taivasta kohti kätensä, jotka, hän tunsi omikseen, mutta joissa samalla elivät hänen isänsä luut, ja levitti ne aivan kuin käydäkseen käsiksi rajattomaan työhön. Hän riistäytyi irti kaikista kahleistaan, kohosi oman itsensä yläpuolelle, yläpuolelle elämän ja kuoleman, ja upotti henkensä voiman hymyn iäisyyden taivaalliseen hymyyn.

YHDEKSÄSTOISTA LUKU.

Ravintola, johon upseerien oli tapana kokoontua, oli pienen kaupungin suurimman hotellin ensimmäisessä kerroksessa. Tämä hotelli koetti kaikin tavoin olla suurkaupungin hotellien tasalla. Ravintolan omistaja ansaitsi sievoisen omaisuuden. Puhdas tulo, joka vuoti hänen taskuihinsa, ei kertynyt ainoastaan ravintolassa tarjoilluista paisti- ja vihannesvadeista, vaan myöskin salin päässä olevasta hyllystä, missä tyhjät, aikoinaan kalliilla likööreillä ja valtamerentakaisilla viineillä täytetyt pullot komeilivat. Iloiselle päälle tulleet soturit heittivät säännöllisesti hyvän tuulensa merkiksi hyllyn kumoon, survoivat saappaankoroillaan kirjavan lasin murskaksi ja maksoivat kirveleviä laskuja niiden sisältämästä viinimäärästä, joka, kuten he luulivat, oli vuotanut hukkaan.

Sali oli tyypillinen slaavilainen ravintola, öljypainosten, kuivien, värjättyjen kukkien, saksalaisten mineraalivesi-ilmoitusten ja muun semmoisen koristama.

Piotr Rozlucki oli Pariisista palattuaan alkanut syödä täällä. Viime aikoina oli hän alkanut vähitellen ja järjestelmällisesti välttää patteritovereitaan, pujahtaa salaa pois kasinoilloista ja kieltäytyä kohteliaasti, kun pyydettiin eristetyissä ravintolahuoneissa pidettäviin iloisiin illanviettoihin. Oletettiin sen johtuvan ylpeydestä, Rozluckin läheisestä suhteesta kenraaliin. Kuiskailtiin hänen kihlauksestaan Tatjanan kanssa. Useat toverit olivat sen johdosta kylmiä ja tylyjä, toiset taas liian mielisteleviä ja nöyriä.

Ravintolassa oli tykistöupseerin tapana istua pienen nurkkapöydän ääressä ikkunan luona. Tarjoilijat pitivät hänestä hänen rauhallisen ja kohteliaan käytöksensä vuoksi, kenties jonkun verran myöskin siksi, että hän puhui heidän kanssaan puolaa.

Eräänä päivänä kesällä, kun koko jalkaväkirykmentti oli manöövereiltä palannut kaupunkiin ja ravintolassa vilisi sapeleja ja olkalappuja, huomasi Rozlucki heti saliin tultuaan tutut kasvot erään pöydän ääressä. Ensi hetkenä hän ei voinut muistaa, missä hän oli ne nähnyt. Mutta heti kun se juolahti hänen mieleensä, hymyili hän ystävällisesti. Se oli sama tummatukkainen nuori tyttö, jonka hän oli tavannut junaosastossa matkustaessaan ensi kertaa Pietarista Varsovaan. Piotr asettui paikalleen, irroitti tapansa mukaan sapelinsa ja ripusti sen tuolin selkänojaan kuten aina. Hän tarkasteli syrjästä entistä »tuttavaansa». Tämä oli eräiden henkilöiden, naisten ja herrojen, seurassa, jotka luultavasti olivat tulleet maalta; sillä herrat olivat kulmakarvoja myöten ruskeiksi päivettyneitä, naiset tottumattomia ravintoloihin yleensä ja tähän erikoisesti. Naiset olivat nuoria, verrattain sieviä ja hyvin puettuja; miehistä saattoi nähdä, että he olivat varakkaista piireistä. He istuivat oman erikoisen pöytänsä ääressä, esiintyivät hillitysti, vieläpä keskustelivatkin puoliääneen. Nuoren tytön eleissä, hänen katseessaan ja puheessaan oli kuten aikaisemminkin miltei jotain lapsellista. Kaunis hän myöskin oli, kuten ennenkin. Hänen kauneutensa ei ollut häikäisevää, kuten Tatjanan, vaan suloa, joka loisti lakkaamatta — ja sitä voimakkaammin, mitä kauemmin häntä katsoi — verhottua, vienoa, mutta taukoamatta säteilevää suloa. Nuorella tytöllä oli aivan yksinkertainen kesäpuku ja tavallinen olkihattu, mutta kuitenkin oli hän tässä puvussaan äärimmäisen hieno. Hänen liikkeensä olivat luonnolliset, mutta sisäisen esteettisen maun hillitsemät. Hän puhui vähän ja nauroi hyvin hillitysti, mutta hänen kasvoillaan loisti hymy. Piotr tarkasti häntä huomaamatta ja ajatteli:

— Kun minulla olisi tuollainen sisar! Jos hän olisi minun sisareni!

Kerran tuo tummatukkainen tyttö huomasi Rozluckin tarkkaavan häntä. Vaistomaisesti kiinnitti hän tutkivan katseensa Piotriin. Hänen kasvonsa jäykistyivät vähitellen ja peittyivät hitaasti aivan kuin naamioon. Rozlucki tunsi kiitollisuutta häntä kohtaan juuri tämän halveksinnan, tuon kylmän katseen vuoksi, joka torjui luotaan hänet, upseerin. »Juuri niin, niin pitää ollakin, sisko», kuiskasi hän mielessään tytölle.

Tällä välin virtasi yhä lisää päivällisvieraita saliin. Siviilihenkilöt asettuivat mieluummin nurkissa olevien pöytien ääreen, kun taas manöövereillä ruskettuneet sotilashenkilöt ujostelematta vetäen ylös housujaan istuutuivat meluisasti keskellä salia olevan pääpöydän ääreen. He olivat jalkaväenupseereja, erinäköisiä ja kokoisia, mutta enimmäkseen pörröisiä, partaisia ja takkuisia. Kunniapaikalla pöydän päässä istui kapteeni Sorokin, möhömaha, jonka kasvot olivat kuin kuparikattila ja viikset törröttivät pystyssä. Pöydän pitkillä sivuilla istui suunnilleen viisitoista upseeria. Kaikki puhuivat äänekkäästi siitä, mikä heistä oli mielenkiintoista, syytivät haukkumasanoja tarjoilijoille, aloittivat tavallisella ryypyllä, siirtyivät sitten paloviinaan ja kurkkuvälipalaan, palasivat konjakkiin j.n.e. Tuo kapteeni Sorokin toitotti bassoäänellään saliin halki mitä hänen päähänsä pälkähti. Niinpä hän kertoi vuoropuhelustaan parturin kanssa, joka oli juuri ajanut hänen partansa, ja sekoitti tähän kertomukseen puolalaisia sanoja, joita hän väänteli, vääristeli ja saattoi naurunalaiseksi.

— Minä kysyn häneltä, — kertoi hän leveästi, — 'uskotko sinä sitten Jumalaan, sinä pan'? — 'Tietysti minä uskon', sanoo hän, 'meillä uskotaan Jumalaan'. — Jos sinä uskot Jumalaan, miksi et ole ripustanut nurkkaan pyhänkuvaa? — 'Tästä', sanoo hän, 'ei ole olemassa mitään käskyä, eikä se ole meillä myöskään tullut tavaksi. Jokainen', sanoo hän, 'ripustaa mitä kuvia haluaa'. — 'Nurkassa pitää sinulla olla pyhänkuva, jos kerran olet kristitty, siitä et pääse. Seinälle voit minun puolestani ripustaa häntäisen pirun tai alastoman tytön, mutta nurkkaan toimita pyhänkuva. Minä, venäläinen, tulen luoksesi ajattamaan partaani, ja sinun on siksi lafkaasi ripustettava minua varten kuva. Kuulitko?' — 'Kuulen, herra kapteeni', sanoo hän. — 'Mutta kuulekin tarkoin, kuule molemmilla korvilla', sanon minä, 'sillä minun kanssani ei lasketa leikkiä. Jos minä tulen tänne toisen kerran ja näen, ettei täällä ole mitään kuvaa, niin käy sinun huonosti!' — 'Minä tiedän, ettei herra kapteenin kanssa ole laskeminen leikkiä', sanoo hän, 'ja tottelen tarkoin'. — 'Miksi sinä sitten tottelet?' — 'Kun herra kapteeni on ensiksikin korkea henkilö ja toiseksi korpulentti…'

Koko upseeriseura purskahti raikuvaan nauruun.

— Kuulepas, Sorokin, oletko sinä todellakin korpulentti? kysyi joku joukosta.

— Mitä se korpulentti merkitsee? — uteli eräs pörröinen sotilas, siniset silmälasit nenällä ja housut huolimattomasti riipuksissa.

— Oletko käynyt kimnaasia? — keskeytti hänet Sorokin.

— Totta kai.

— Ja lukenut latinaa?

— Tietysti.

— Kysyttiinkö sinulta, mitä merkitsee sana 'corpus'?

— Totta kai.

— Siinähän on koko 'korpulentti'. Johda itse.

— Sitä latinalaista kansaa!

— Ei latinalaista, vaan ranskalaista.

— Pohjolan ranskalaisia…

— Kysyn tuolta poskikarvarilta, mylvi Sorokin edelleen, 'mitä sinä, pan, oikeastaan olet, sanopas, juutalainen vai mikä?' — 'En', herra kapteeni, sanoo hän, 'en ole mikään juutalainen, vaan kristitty'. — 'Kristitty — katsokaapas vaan! Mitä lajia kristittyjä sitten olet?' — 'Roomalaiskatolilainen', hän sanoo. — 'Ja kun olet »pannasi» kanssa kahden, mitä kieltä te puhutte keskenänne?' — 'Puolaa', hän sanoo. — 'No, mikä sinä siis olet?' — 'Olen varsovalainen', sanoo hän, 'sillä olen Varsovasta, ja myöskin isäni oli Varsovasta…' — Ota siitä sitten selvä!

— Semmoisia he ovat kaikki. Ensin kierrellään ja kaarrellaan ja sitten paiskataan valhe vasten kasvoja.

— Ranskalaisia… hyh! Koeta puhua heille suoraan, selvästi, slaavilaiseen tapaan, välittömästi, sielusta, niin he mutkittelevat ja luikertelevat ja sitten pamauttavat oikein latinalaisen valheen.

— Senpätähden on heitä pidettävä lujilla.

— Silittää heitä kyllä voi sekä myöten että vasten karvaa, mutta päästää vapauteen — sitä älä tee!

— Sinä kai tahtoisit silittää sekä myöten että vasten karvaa tuota kainoa tyttöstä, joka istuu takanasi olkihattu päässä — katsopas taaksesi, Koletskin!

— Olen jo kauan katsonut taakseni, hyvä veli! Koko upseeriseurue kääntyi nyt katsomaan kaunista, ruskeatukkaista tyttöä, tehden sen niin häikäilemättömästi, ettei ainoastaan hän, vaan muutkin naiset punastuivat korviaan myöten. Soturit puhelivat ilmaisten toisilleen ajatuksensa huudahduksin, rykäyksin, puoliääneen lausutuin kehoituksin ja viittauksin. Yli koko salin vallitsi kiusallinen äänettömyys.

— No, entäs sinä, Ivanenko, kummastako sinä pitäisit, tuosta tummastako vai tuosta toisesta? — kysyi joku äänekkäämmin.

— Toinen ei ole mitään! Typerä ja pyöreä kuin typerä kuu typerällä taivaalla, — lausui edellinen Puškinin säkein.

— Siis tummasta?

— Luonnollisesti.

— No, hyvä. Jos tahdot, niin minä teen tuttavuutta.

— Antakaa olla, hyvät herrat, — yritti joku pöydän päästä varoittaa.

— Mitä? Luuletteko minun kainostelevan noita, jotka istuvat hänen seurassaan? Saatte nähdä heti paikalla. Olen minä ennenkin, Varsovassa ollessani… Näin sanoessaan otti univormupukuinen naissankari pöydällä olevasta kukkamaljakosta ruusun ja heitti sen kaikkien toverien nauraessa sydämensä pohjasta viereiselle pöydälle kauniin tytön lautasen eteen.

Kun nuoren naisen seurassa olevat herrat huomasivat tämän, säpsähtivät he, vetäisivät tuolejaan lähemmäksi naisia ja katsoivat uhkaavasti julkeaan häiritsijään, mutta saattoi huomata, että he jo yksistään upseerien lukumäärästä joutuivat ymmälle, nämä kun ilkamoiden osoittivat ihastustaan toverinsa tekoon.

Eräs heistä sanoi:

— Ivanenko! Ole varuillasi, nämä puolalaisherrat nyhtävät sinulta viikset.

— Eivät nyhdä —, vastasi Ivanenko rauhallisena. — He pelkäävät. Katsopas, miten he pelkäävät. Siihen aikaan, jolloin he kiertelivät metsissä, eivät he pitäneet »ryssistä», mutta nyt he pitävät. Kun heitä taputtaa, suutelevat he kättä. Nyt eivät he enää mistään hinnasta ryhtyisi metsäsisseiksi. He ovat tulleet viisaammiksi ja nöyremmiksi… Odota, minä heitän heti toisen ruusun, punaisen…

— Äskeinen oli valkea, nyt on punaisen vuoro.

— Valkean ja punaisen ruusun sota. Kumpiko voittaa?

Nuori nainen söi yhä edelleen rauhallisesti jälkiruokaansa ja työnsi välinpitämättömällä, täysin halveksivalla liikkeellä upseerin ruusun lautasliinaltaan hiljaa maahan kuin olisi karistanut muruja.

— Vai niin! Tuo on epäkohteliasta! — huusi liehittelijä Ivanenko suoraan tuntemattomalle nuorelle tytölle.

— Tuo on raakaa! — sanoi toinen.

— Tosiaankin, se ei sovellu…

— Upseerin ruusua ei saa heittää maahan.

— Sellaisesta loukkauksesta…

— No, näetkös, Ivanenko, siinäpä sait, — hihitti kapteeni Sorokin.

— Siinä on palkka sinun liehittelystäsi!

— Katsotaanpas, — huusi Ivanenko.

Nuoren tytön seurue neuvotteli levottomasti kuiskaten. Varmaankin pohdittiin kysymystä, miten päästä pois tästä salista. Eräs herroista kilisytti kiivaasti lasia kutsuen luokseen tarjoilijaa. Mutta tarjoilijat aavistivat, että asia saisi huonon lopun, eivätkä välittäneet hälyytysmerkeistä. Heidän isäntänsäkin, jonka kalju pää, sormukset, helyt ja kalliit timanttinapit aina muulloin kimmelsivät, pysyi nyt näkymättömänä ravintolahuoneen tarjoilupöydän takana. Upseerien suuri pöytä sulki tien sekä pää- että sivuovelle. Molemmat siviilipukuiset herrat pälyilivät asestetun voiman edustajia ja varustautuivat neuvottomina tuohon nyt jo varmaankin torjumattomaan skandaliin.

Piotr Rozlucki istui pöytänsä ääressä pää käden varassa ja seurasi tapahtumaa välinpitämättömänä. Kun oli tullut hetkeksi täydellinen hiljaisuus ja nuori kopeilija Ivanenko oli aikeissa heittää mainitun punaisen ruusun vieraalle, sanoi Rozlucki, muuttamatta asentoaan ja vetämättä kättään pois päänsä alta, tyynesti, mutta pontevasti, niin että koko sali saattoi sen kuulla:

— Hyvät herrat, tuo on alhaista.

— Kuka puhuu? — huusi kapteeni Sorokin samalla kuin hän pani binokkelin silmilleen.

— Upseeri, joka häpeää tovereitaan.

— Suu kiinni! — huusi riidanhaluinen Ivanenko hyökäten tuoliltaan.

Istuen yhä samassa asennossa pää käden varassa Rozlucki singahutti ikäänkuin heille kaikille korvapuustiksi sanan, joka on venäläisestä upseerista suunnaton loukkaus:

— Svolotš! [Roskaväkeä!]

Kuin räjähdys sai tämä sana kaikki ponnahtamaan paikoiltaan. Kaatuvien tuohen jyrinä, lasien helinä, murskaantuvien maljakkojen kilinä, kiroukset, naisten kimeät huudot ja huotrasta vedettyjen sapelien metallinen suihke… Rozlucki tuskin ehti vetää esiin oman sapelinsa. Kaikki hyökkäsivät paljastetuin miekoin hänen kimppuunsa. Hän sysäsi katetun pöydän jalallaan heidän ja itsensä väliin, syöksähti salin nurkkaan ja asettui siellä salamannopeasti taisteluasentoon. Hän iski koko voimallaan sapeleihin, jotka olivat häntä lähinnä. Eräs sapeleista lensi hänen lyönnistään päiden yli ja murskasi vastakkaisella seinällä olevan peilin. Kiristäen hampaitaan tappeli tykistöupseeri koko joukkion kanssa. Hänen iskunsa satelivat päihin, niskoihin, käsiin, suoraan sapelien väliin tai sapeleihin. Verta räiskähti. Hän huusi:

— Tulkaa koko joukko, yksi kerrassaan.

Silmittömässä raivossaan he eivät totelleet. He hyökkäsivät hänen kimppuunsa sankkana joukkona. Eturivissä seisovat iskivät hurjasti, toiset huitoivat toverien olkapäiden yli koettaen lyödä hänet palasiksi. Taistellessaan heitä kaikkia vastaan singahutti hän vielä kerran saman haukkumasanan vihollisilleen vasten kasvoja. Erinomainen miekkailija kun oli, toimitti hän yhden vastustajistaan maahan, sivautti toista rintaan, niin että tämä vaipui selin pöydälle, kolmannelta hän halkaisi käden. Nurkka suojasi hänen selkänsä. Häntä saatettiin ahdistaa vain edestäpäin. Hän pysyi paikallaan torjuen iskuja salamannopeasti ja hyökäten minkä ehti etumaisten kimppuun. Mutta pian hänen sapelinsa häilähti vastaiskusta, sotkeutui sapelisateessa ja horjahtaen iski tyhjää ilmaa.

Äkkiä näki Piotr käsittämättömän sinipunervan värin silmissään. Särisevää kellonsoittoa kuului hänen päässään, ylhäällä avaruuksissa tärisevää jyminää… Veri virtasi yli hänen silmiensä, nenänsä ja suunsa. Hän alkoi niellä sitä vetäessään henkeä sisäänsä. Seinät näyttivät irtautuneen saumoistaan. Hän vaipui kädet levällään suoraan kasvoilleen maahan. Hän näki vahatun parkettilattian, jalkoja, kiiltonahkasaappaita, jotka jättivät astuessaan punaisia läiskiä lattialle — verta, joka pitkinä viiruina juoksi nopeasti lattian rakoihin.

Vaistomaisesti koetti hän nousta ja kohotti epätoivoisena päänsä. Kuin sumuverhon läpi näki hän salin nurkassa pienen siviiliseurueen. Molemmat herrat olivat levittäneet kätensä ja suojelivat naisia rinta saliin päin kääntyneinä. Ruskeatukkainen nuori tyttö katseli Piotria kädet rinnalle koukistuneina, suu puoleksi avoinna, kauhun huuto huulille kangistuneena.

Suullaan silvottuna maaten ja pahasti veren tahraamana hymyili Rozlucki hänelle iloisesti ja koetti saada sanotuksi puolaksi, että hän pyysi häneltä anteeksi, mitä oli tapahtunut. Rozlucki katsoi naisen sinisiä huulia, hänen liikkumattomia silmiään. Hänen puheensa muuttui sammaltavaksi. Synkkä, musta kansi, jossa oli kyhmyisiä uurteita, painoi häntä, sen reuna pusersi häntä ja tyrkkäsi hänet pohjattoman pimeän aaltoihin.

KAHDESKYMMENES LUKU.

Piotr ei kuollut sapeliniskuihin, hän ei menehtynyt omaan vereensä. Sotilassairaalassa, niissä hänen haavojaan hoidettiin, hän oli ankaran valvonnan alaisena. Häntä odotti oikeudenkäynti siitä, että hän oli aiheuttanut julkisella paikalla verisen kahakan. Sitäpaitsi vihasivat häntä kaikki jalkaväen upseerit, joita tovereihin kohdistettu häväistys oli loukannut. Tykistöläiset sitävastoin, jotka olivat hienostuneempia ja joilla oli korkeampi sivistys, myönsivät hänen tehneen oikein ja asettuivat solidarisiksi hänen kanssaan. He kävivät häntä katsomassa, valvoivat hänen luonaan öisin ja pitivät huolta siitä, ettei häneltä puuttunut mitään. He toivat hänelle kirjoja ja koettivat kaikin tavoin tehdä hänen elämänsä hupaisammaksi.

Heti ensimmäisinä päivinä ja öinä, ollessaan vielä puoleksi tajuttomana, kysyi hän lakkaamatta kirjeitä.

Mitään ei ollut tullut. Kasvot seinään päin kääntyneinä tuijotti hän tuntikausia samaan seinäpaperin täplään ja sai lopulta sanotuksi omituisen, käsittämättömiä sanoja sisältävän lauseen.

Hän ei voinut nostaa siteiden puristamaa päätään, joka oli raskas kuin hartioille asetettu alasin. Kipu ei hellittänyt hetkeksikään, haavoja kirveli ja poltti kuin ne olisivat olleet tulessa. Toisissa paikoin pakotti ärtyisä, pistävä turvotus, ja koko ruumis hehkui kuumeessa.

Tylsässä horrostilassa, korvien humistessa ja käsien tuntuessa jättiläismäisiltä ja raskailta kuin myllynkivet, vaivasi häntä alati uudistuva, ahdistava painajainen. Hän kulki aina oudoilla kentillä jonkun kanssa, jonka kasvoja hän ei mitenkään voinut nähdä. Tämä seuralainen lyöttäytyi häneen, he riensivät yhdessä eteenpäin, mutta toinen oli aina puolisen askelta edellä ja vältti vastata hänen uteleviin sanoihinsa.

Piotr tahtoi päästä selville seuralaisestaan, nähdä totuuden, tietää, mikä sisäinen voima toisessa asusti, mikä ajatus hallitsi hänen järkeään, millainen hänen tahtonsa oli, mistä tunneyhteydestä nousi hänen päätöksensä. Hän pyysi ja rukoili seuralaistaan, lankesi hänen jalkoihinsa — turhaan. Mustan varjon tavoin tämä kiiti eteenpäin, yhä eteenpäin… Niin menivät päivät ja yöt ahdistavassa tuskassa.

Näihin aikoihin tuli vanha kenraali Rozlucki sairasta katsomaan. Hän tahtoi epäilemättä sotilaspukunsa avulla pelastaa seikkailijasukulaisensa ja oli senvuoksi täydessä kenraalin univormussa. Piotr sattui juuri nukkumaan, kun hän tuli sairaalaan. Vanha herra odotti kärsivällisesti hänen heräämistään. Mutta kun sairas äkkiä heräsi unesta, syntyi omituinen ja kiusallinen kohtaus. Piotr katsoi näkevällä, sitomattomalla silmällään kauan isänsä setää ja veti peitteen terveellä kädellään ylemmäs kasvoilleen. Sitten hän kaikkien hämmästykseksi kohosi omin voimin istumaan, viittasi vanhusta luokseen ja sai ilmaistuksi, että tämä panisi korvansa lähelle hänen suutaan. Tässä asennossa hän supisi kauan jotain puolaksi vanhuksen korvaan. Kuuntelevan vanhan kenraalin kasvot tulivat ensin kalpeiksi, sitten tulipunaisiksi, sinisiksi ja lopuksi miltei mustiksi. Äkkiä vanhus sysäsi sairaan selälleen vuoteeseen, nousi paikaltaan, kohensi pukuaan, suoristi olkalaput ja lähti huoneesta katsomatta enää taakseen. Koko hänen ruumiinsa vapisi, kun hän pani päällystakin ylleen, ja astuessaan alas portaita hän mutisi jotain epäselvää. Arveltiin sairaan kuumeessa sanoneen sukulaiselleen jotain hyvin epämiellyttävää ja närkästyttäneen häntä syvästi.

Vasta monen viikon kuluttua annettiin Piotrille pakka Tatjanan kirjeitä, jotka olivat viipyneet kauan matkalla ja sitten, kun Piotr oli seikkailunsa vuoksi joutunut sairaalaan, olleet monenlaisten vaiheiden alaisina ennenkuin saapuivat sairaalaan Piotrin käsiin. Ne oli palautettu Tatjanalle Atlantin rannikolle ja sieltä ne oli taas osoitettu määräpaikkaansa. Tatjana, joka matkusteli isänsä kanssa, ei näin ollen saanut pitkään aikaan Piotrilta mitään tietoja.

Kun Piotr luki näitä kirjeitä, jotka kävivät yhä alakuloisemmiksi ja levottomammiksi ja joista huokui loukattu ylpeys, pelko ja turtunut tuska, itki hän katkerasti. Hän ei tiennyt missä Tatjana oli, ei voinut itse hänelle kirjoittaa — ja mitäpä hän olisikaan hänelle sanonut? Hän kätki pieluksensa alle kirjeet, jotka oli kirjoitettu mitä ristiriitaisimmissa mielialoissa, painoi niitä öisin huulilleen — ja oli vaiti.

Kun hän vähitellen alkoi toipua ja pahin haava, joka kulki yli otsan, silmäkulman ja posken, alkoi parantua, kun takaraivon saamien vammojen aiheuttama päänsärky helpotti eikä käsi enää ollut niin jäykkä, kävi hänen luonaan usein eräs Andrei Jevgenjevitš Rošov (eli »André Rochoff», kuten seisoi käyntikorteissa, joita tappelun jälkeen kuluneena aikana oli kertynyt sairaalaan suuri määrä). Se oli nuori tuomarikandidaatti, Pietarista äskettäin tullut komea, elegantti juristi, jolla oli suosituskirjeitä korkeissa asemissa olevilta henkilöiltä.

Rošov kävi usein kenraali Polenovin kodissa ja liehitteli ilmeisesti Tatjanaa, johon hän oli rakastunut. Kenraali piti hänestä hyvin paljon. Rošov oli saman hengen miehiä kuin hänkin, tarmokas ja eteenpäin pyrkivä. Hän oli toistaiseksi vain asianajajana täällä in partibus infidelium, mutta hän odotti hetkeään. Sitä paitsi oli Rošov aika komea mies, kaupungin parhaiten pukeutuvia nuoria miehiä, joka tiesi kaikki asiat, muisti kaikki, antoi aina tarvittaessa parhaan neuvon tahtomatta siitä mitään korvausta. Piotrin onni oli niin ilmeinen, ettei se voinut jäädä Rošovilta huomaamatta. Kaikki tiesivät kauniin juristin kärsivän helvetintuskia. Hän, muuten tasapainoinen, järkevä, rauhallinen, määrätietoinen luonne, osoitti peittelemätöntä epätoivoa nähdessään Tatjanan ja Piotrin yhdessä, kalpeni ja vaikeni, tuli alakuloiseksi ja menetti henkisen tasapainonsa, vieläpä itkikin muiden nähden. Kuitenkaan ei häntä ollut syrjäytetty niin ratkaisevasti kuin hän itse kuvitteli. Tatjana oli ennen Piotrin tuloa ollut koko lailla ihastunut kauniiseen juristiin. Pariisissa oli Tatjana kerran tunnustanut, että tuo »André» oli miellyttänyt häntä paljonkin, mutta hänen luontainen vastustushalunsa oli estänyt häntä sitä Rošoville näyttämästä. Hän oli päinvastoin tehnyt kaikkensa riistääkseen Rošovilta pienimmätkin kuvitelmat. Jollei Piotr olisi ilmestynyt näköpiiriin, olisi hän ehkä toden teolla rakastunut Rošoviin.

Piotr suorastaan hämmästyi, kun tuo hieno juristi tuli ensi kertaa häntä katsomaan sairaalaan. Hän ei ollut odottanut Rošovia eikä voinut edellyttää mitään osanottoa siltä taholta. Kylmin katsein tuijotti potilas vieraansa huolellisesti jakaukselle kammattuun mustaan tukkaan, joka oli sileä ja silkinkiiltävä, hänen kaunismuotoiseen otsaansa, suoraan nenäänsä, lyhyiden viiksien varjostamiin huuliin, valkeaan ihoon ja hänen solakkaan vartaloonsa. Rošov oli kuten aina aistikkaasti puettu. Kädessä hänellä oli kukkia, jotka hän huomaamatta laski peitteelle. Piotr oli synkän vaitelias ja katseli kukkia kipein sydämin.

Kun Rošov alkoi puhua miellyttävällä, tasaisella, luottamusta herättävällä äänellään, kuunteli Piotr häntä vaiti ja antoi ruumiillisen tilansa käydä vaitiolon syystä. Monin perinpohjaisin lausein kertoi Rošov upseerille, että kaupungin koko venäläinen hienosto oli Piotrin puolella ja tuomitsi jalkaväen upseerien häpeällisen — juuri niin, »häpeällisen» — käytöksen ravintolassa, että koko tämä venäläinen hienosto ei saattanut löytää kyllin voimakkaita sanoja ilmaisemaan osanottoa kaunista nuorta naista kohtaan, jonka kimppuun oli niin röyhkeällä tavalla käyty ja joka oli onneksi tavannut puolustajan ja kostajan. Rošov vihjaili hienosti siihen, että hän tietää tapahtuman sankarittaren nimen ja missä hän asuu, hän puhui hänestä yhä uudestaan ja uudestaan, palasi aina tähän aiheeseen, ylisti nuoren puolattaren kauneutta, kirosi vielä kerran jalkaväen upseerien raakuutta, ei ainoastaan gentlemannina, ei ainoastaan venäläisenä tässä maassa, jossa lippua oli kannettava korkealla j.n.e., vaan myöskin juristina, joka tämän surun laakson viheliäisyydessä aina vain piti silmällä oikeutta ja ennen kaikkea vain oikeutta.

Piotr pysyi välinpitämättömänä ja oli vaiti.

Kun juristi tahtoi jälleen aloittaa laajasanaiset selittelynsä ikäänkuin huomaamatta kuljettaakseen valmista päämäärää kohti, keskeytti sairas hänen esitelmänsä äkkiä yksinkertaisella kysymyksellä:

— Oletteko jo kirjoittanut Tatjana Ivanovnalle kaikesta tästä?

Rošov joutui hämilleen.

— Mistä sitten?

— Että minä olen tapellut puolustaakseni nuorta naista.

— Kun tiedän kenraali Polenovin kiintymyksen teihin, — puhui Rošov harvakseen ja juhlallisesti, — ja kun sitä paitsi tunnen teidän ystävyytenne Tatjana Ivanovnaan ja kun otin huomioon, ettette te voinut itse hetipaikalla kirjoittaa, olen minä tosiaankin kiiruhtanut rauhoittamaan kenraalia ja hänen tytärtään, jotka olisivat voineet muulta taholta saada kuulla tapahtumasta, sekä selittämään heille, että koko asia on oikeastaan joutavanpäiväinen.

— Missä on sitten kenraali Polenov nyt?

— Rapallossa, lähellä Genovaa.

— Tyttärensä kanssa?

— Niin.

— Minä kiitän teitä, sanoi Piotr jäykästi.

— Olen katsonut sen velvollisuudekseni talon ystävänä.

— Te olette toiminut tosi ystävän tavoin.

— Tahdoin myös rauhoittaa Tatjana Ivanovnaa.

— Yksityiskohtaisella kuvauksella kauniista puolattaresta?

— Mitä? Onko Tatjana Ivanovna kirjoittanut teille jotain sellaista?

— Ei.

— Niinkö? Olen siitä hyvin iloinen.

— Miksi niin?

— Kirjeisiin saattaa helposti pujahtaa epätarkkuutta, epätäsmällisyyttä, kun taas personallinen selvittely aina takaa paremmin asian oikean laidan säilymisen.

— Te tiedätte sen juristina paremmin ja tarkemmin kuin minä.

— Sallisitteko, että matkustan Varsovaan kenraalia ja hänen tytärtään vastaan rauhoittamaan heitä ja estämään heitä kuulemasta ikäviä juoruja, jotka eivät ole vältettävissä?

— Luonnollisesti. Jos suostumukseni voi millään tavoin vaikuttaa teidän päätökseenne.

— Piotr Ivanovitš, uskokaa minua, teen tämän yksinomaan ystävyydestä teihin ja Tatjana Ivanovnaan.

— En epäile sitä hetkeäkään.

Keskustelu pysähtyi. Sen johtolanka katkesi, kun Rošov alkoi puhua matkastaan Varsovaan. Vieras jäi vielä hetkeksi, tiedusteli perinpohjin Piotrin terveydentilaa voidakseen antaa siitä tarkan kuvan Varsovassa ja puheltuaan vielä hetken rakastettavasti jos jostakin sanoi potilaalle jäähyväiset.

Piotr oli koko ajan seurannut hänen mielenkiintoisia kasvojaan ja hänen vilkkaita, miellyttäviä eleitään, jotka todistivat sisäistä terveyttä. Kun Rošov oli mennyt, veti hän peitteen kasvoilleen kuin olisi tahtonut nukkua ja alkoi epätoivosta hiljaa nyyhkyttää.

KAHDESKYMMENES ENSIMMÄINEN LUKU.

Eräänä päivänä noin pari viikkoa Rošovin käynnin jälkeen ilmoitti päivystäjäupseeri Piotrille parin naisen pyytävän päästä hänen luokseen. Potilas istui vuoteellaan eikä aluksi antanut myöntämisen eikä epäämisenkään merkkiä. Hän tuijotti oveen. Samalla se työntyi auki ja Tatjana hiipi sisään varpaisillaan, hame kahisten. Hänen jälessään tuli Mathilde ja jonkun askeleen päässä Rošov. Piotr kohotti Tatjanaan silmänsä, oikeastaan vain toisen. Tatjana oli harvinaisen kaunis, hänellä oli päässään muodikas hattu ja yllään pariisilainen päällysviitta, joka oli uusinta kuosia, sininen ja tuoksuva. Hänen kotkansilmänsä iskeytyivät Piotriin rajusti kuin petolinnun katse. Hänen suunsa oli puoleksi avoin, kuin olisi hän ollut huudahtamaisillaan. Hänen kasvonsa kalpenivat vähitellen. Piotrin tukka oli ajettu, samoin viikset, ja hänen poskensa olivat laastarilappujen peitossa. Hän muistutti siteissään ilveilijää, joka silmäpuolena katselee synkästi kääreistään.

Tatjana istuutui tuolille ojentamatta Piotrille edes kättä. Hän lyyhistyi voimattomasti kokoon ja katseli voimattomana Piotria saattamatta irroittaa hänestä katsettaan. Kukkavihko oli pudonnut hänen käsistään lattialle. Rošov nosti sen maasta ja laski huomaamatta sairaan peitteelle. Äkkiä Tatjana puhkesi hillittömään, miltei mielipuoliseen nauruun. Hän koetti pidättää sopimatonta nauruaan ja puri kaikin voimin huuliaan. Hän koetti peittää kasvonsa käsillään, mutta äänekäs nauru sai hänet uudestaan valtaansa. Mathilde seurasi hänen esimerkkiänsä. Rošov koetti pysyä nauramatta. Hän pyöritti silmiään ja hieroi otsaansa, mutta ei hänkään voinut pysyä vakavana.

— Millaiseksi olette itsenne tehnyt! — huudahti Tatjana tirskuen. —
Katso, Mathilde, tässä on Piotr Ivanytš!

— Niin todellakin, monsieur Pierre-raukka.

— Ja te sanoitte, — virkkoi Tatjana suuttuneena Rošoville, — että ne olivat vain vähäpätöisiä naarmuja. Hänethän on silvottu, hakattu palasiksi.

— Olin ja olen yhä vieläkin vakuutettu, — sanoi Rošov, — ettei tule jäämään mitään jälkiä. Tällaiset terävien sapelien tekemät haavat paranevat ihmeellisesti. Muutaman viikon kuluttua ovat arvet Piotr Ivanytšin kasvoissa miltei näkymättömiä ja ne vain kaunistavat häntä meidän silmissämme.

— Se ei voi olla totta! — huudahti Tatjana. Hänen naurunsa väräjöi äkkiä nyyhkytystä.

— Saatte olla vakuutettu… — sanoi Rošov.

— Näyttäkää toista silmäänne! — huusi Tatjana Piotrille. — Se on varmaankin puhki!

— Ei se ole puhki, mutta toistaiseksi on epätietoista … — virkkoi sairas rauhallisesti.

— Sapelilla lyöty vai pistetty? Millä lailla?

— Sain terävän sapeliniskun, joka ulottuu keskeltä otsaa toisen silmäkulman, poskipään ja koko posken yli alaleukaan asti. Luut murskaantuivat. Säilyykö silmä, en tiedä. Parhaimmassa tapauksessa tulen katsomaan sillä kieroon. Milloin palasitte?

— Eilen — vastasi Tatjana ja katseli Piotria leppymättömästi. Hän istuutui syvemmälle tuoliinsa ja pureskeli kärsimättömästi huuliaan. Piotr tiesi, että tämä merkitsi yltyvää intohimoa. Tatjanan silmiin kihosi kyyneleitä, joita hän koetti pidättää. Hän veti hansikkaat käsistään eikä huomannut, että ne putosivat maahan. Piotr näki, miten hänen ihastuttavat, valkeat kätensä vapisivat ja miten ne olisivat mielellään kietoutuneet hänen kaulaansa. Piotr tunsi, miten Tatjanan polvet puristuivat yhteen haluten polvistua vuoteen ääreen. Hänen huuliaan vääristi yhä enemmän vavahteleva sisäinen tuska, joka puhkesi esiin nauruna. Piotr tunsi sydämellään Tanian sydämen läheisyyden. Kuinka kuvaamaton rakkaus sykkikään hänessä!

Tatjana virkkoi kiihkeästi:

— Onko se nuori »panna» jo käynyt teitä tervehtimässä, jonka vuoksi te ryhdyitte ritarilliseen taisteluun?

— Ei, — vastasi Piotr.

— Miten epäkiitollista!

— En tunne häntä ollenkaan.

— Minusta on yhdentekevää, tunnetteko toisenne vai ette.

— En tunne häntä. Se on varma.

— Sen sijaan minä tunnen hänet. Rošov on kertonut minulle, kuka hän on. Olen nähnyt hänet kerran tanssiaisissa täällä klubissa, missä oli sekä puolalaisia että venäläisiä. Puku oli aivan tavallinen, täkäläisen maun mukainen.

— Mutta jotain viehättävää hänessä on, sitä ette voi kieltää, — sekaantui Rošov keskusteluun.

— Oh, tässä henkilössä ei ole ainoastaan suloa, vaan myös paljon muita hyveitä, — sanoi Tatjana myrkyllisen ivallisesti.

— Eihän kukaan häntä tunne, minkätähden puhumme hänestä niin paljon? — huokasi Piotr.

— Ette suinkaan usko, että alennun olemaan mustasukkainen tuolle tuntemattomalle kaunottarelle? Pyydän, ettette loukkaa minua sellaisilla arveluilla… — huudahti Tatjana.

— Tunnetteko hänet? — kysyi Rošov vilkkaasti.

— Noissa tanssiaisissa meidät esitettiin. Tanssittiin. Eräässä vuorossa pyysin häneltä viuhkaa, kun en muistanut minne edellisen valssin aikana olin pannut omani. Hän katsoi minua sellaisin silmin kuin hän olisi vähintäänkin ollut kuningatar Maria Leszczyńska ja antoi minulle viuhkan hetken kuluttua, mutta sellaisella tavalla, ettei mieleni tehnyt siihen koskeakaan.

Viisaana ja neuvokkaana kuten aina mademoiselle Mathilde ryhtyi Rošovin kanssa vilkkaaseen keskusteluun. Kertoakseen kauniille juristille jotain erittäin mielenkiintoista, joka oli juolahtanut hänen mieleensä, vei hän hänet salin toiseen päähän. Sitten hänessä heräsi odottamatta mielenkiinto sairaalan sisustukseen ja hän viittasi Rošovia tulemaan viereiseen käytävään.

Tatjana katsoi ympärilleen. Hän näytti odottavan, että Piotr tekisi jotain, liikuttaisi kättään, voidakseen peittää sen suudelmilla. Mutta sairaan molemmat kädet pysyivät raskaina ja liikkumattomina peitteellä. Hän ei siirtänyt katsettaan siitä kohdasta, mihin se oli jäänyt. Kyyneleitä virtasi hänen silmistään kuin verta haavasta. Tuskaisa hymy väikkyi hänen huulillaan. Tatjana vavahti huomatessaan tämän hymyn. Hän tunsi sen. Koko hänen ruumiinsa värisi epätoivosta.

Mutta sitten kuohahti hänessä taas suuttumus. Hän olisi ollut valmis heittäytymään Piotrin syliin ja repimään siteet hänen kasvoiltaan, mutta seuraavana hetkenä alkoikin katseellaan voimattomasti rukoilla, että Piotr ensin ojentaisi hänelle kätensä. Kun Piotr ei ojentanut kättään, nöyrtyi hän ja laski viehättävän, rakastavan kätensä Piotrin kylmille sormille. Ne vavahtivat ja Piotrin kasvoilla, joista toinen puoli oli vapaana siteestä, kävi hymy vielä kärsivämmäksi.

Tatjana tarrautui kiinni Piotrin käteen ja pudisti sitä kaikin voimin:

— Sinä! — kuiskasi hän Piotrille raivoisasti.

Piotr nosti verkalleen päänsä, joka oli raskas kuin alasin, ja sanoi kuvaamattoman tuskan vallassa:

— Rošov on sinun kanssasi.

— Ja sinä olet tapellut hänen puolestaan.

— Rošov on sinun kanssasi.

— Piotruš… — kuiskasi Tatjana kuolonkalpeana, koko ruumis vavisten. Sanat tulivat hyväillen suoraan sydämestä, katseessa loisti vilpitön hellyys.

— Rošov… — sanoi Piotr säälimättömäsi pudistaen päätään.

— Mitä sinä olet tehnyt minulle! Mitä olet täällä tehnyt! Miksi sinä ryhdyit sellaiseen? Miksi sekaannuit siihen? Sinä olet surmannut meidät molemmat.

— Vain itseni.

— Isä ei tahdo enää nähdä sinua.

— Minä ihmettelen, että sinä tahdoit vielä nähdä minua.

Tatjana purskahti loukkaantuneen lapsen avuttomaan, äänekkääseen itkuun. Mathilde kiiruhti hänen luokseen, hänen perästään Rošov, joka juoksi sinne tänne levottomana, syvää osanottoa tuntien.

Tatjana poistui huoneesta edes katsomatta enää Piotriin. Häntä seurasivat Mathilde ja Rošov.

KAHDESKYMMENES TOINEN LUKU.

Suunnilleen viikkoa myöhemmin ilmoitti päivystävä upseeri potilaalle, että kohta tulisi olemaan sairaalan tarkastus ja että komentava kenraali saapuisi personallisesti tilaisuuteen. Ja tosiaankin astui kenraali Polenov-Tšernovratski pian sairaalan saliin. Hän kulki suorana, tuimana ja niin jäykkänä kuin olisi niellyt sapelin, jota hän kuolevien peloitukseksi kantoi sivullaan. Hän oli pukeutunut paradiunivormuun, jossa kimmelsivät kunniamerkit, nauhat ja olkavyöt. Tuima ilme ei väistynyt hänen otsaltaan, kun hän oli astunut huoneen kynnyksen yli. Piotrista tuntui, ettei kenraali halunnut nähdä häntä eikä tervehtisi häntä, mutta hän tyytyi tähän kohtaloonsa. Hän istui vuoteessaan pää sidottuna ja odotti asiain kulkua.

Kenraali loi julmia katseita kaikkiin nurkkiin tähystellen sitä ja tätä, kuten tarkastajan onkin tehtävä, mutta hetken kuluttua kääntyivät hänen vihaiset, uhkaavat kasvonsa suoraan Piotriin. Hän antoi seurueelleen merkin, että hän tahtoi jäädä yksin. Kun lääkärit, hoitajattaret, välskärit, päivystävät upseerit ja kaikki muutkin olivat poistuneet salista, istuutui kenraali tuolille ja katsahti pari kertaa Piotriin kiukkuisesti — kenties karkoittaakseen siten hämilläänolonsa siitä, miten päästä keskustelun alkuun. Vihdoin hän sanoi häikäilemättömästi ja masentavan ylhäisesti:

— Tiedättekö, että te olette joutunut syytteeseen?

— Minä tiedän, herra kenraali.

— Tiedättekö, että teitä voi odottaa arvoalennus sen inhottavan jutun vuoksi, joka nyt kuuluu ansioluetteloonne.

— Minä tiedän sen, herra kenraali.

— Olisivatko… niin… olisiko teidän alempi ja ylempi esimiehistönne, minä, teidän päällikkönne, teidän toverinne, koko venäläinen yleisö tässä maassa, koko armeija, Venäjän lippu… voineet odottaa teiltä sellaista tekoa!… Mitä?

— Minä en ymmärrä, mistä on kysymys, herra kenraali.

— Mitä? Te ette ymmärrä? Minä neuvon teitä mieluummin olemaan vaiti, kun teidän päällikkönne puhuu ystävällisesti teidän kanssanne. Mitä? Mitä tämä taas on? Olkaa vaiti! Minun suopeuteni on tehnyt teidät julkeaksi. Mutta minun suopeuteni on lopussa! Kenties te olette luullut, että minä painan tämän jutun villasella, ja pitänyt sen vuoksi sopivana hurjistella, panna täällä toimeen skandaleja ja tehdä mitä päähänne pälkähtää. Te laskitte kenties selviävänne siitä rankaisutta. Kuulkaa siis…

Piotr hymyili ivallisesti.

— Te nauratte, kun kenraali puhuu!

— Minä en naura, herra kenraali.

— Te nauratte! Hitto vieköön!…

— Minä olen sairas, herra kenraali.

— Te olette sairas, mutta te olette samalla syytetty!

— Oikeus ratkaisee minun syyllisyyteni.

— Oikeus!…

Kenraali kadotti oikean langan eikä nyt enää ollenkaan tiennyt, millä todistuskappaleilla hän saisi tuon itsepäisen uhmailijan murskatuksi. Viittaus oikeudenkäyntiin oli katkaissut keskustelun. Kenraali tunsi kiivastuneensa tarpeettomasti, ja, mikä oli pahempi, loukanneensa hyvää sävyä. Hän puhkui kauan, oikaisi sapelia ja vääntelehti tuolillaan. Viimein hän sanoi raivoissaan:

— No hyvä — oikeus! Siis sotaoikeus, ja sillä hyvä. Se saattaa kyllä teidät järkiinne.

— Minä odotan tyynesti tuomiota.

— »Tyynesti». Sankari!

— Sankari tahi ei, joka tapauksessa säädyllinen ja hyvinkasvatettu mies.

— Senkin sankari! Pää silvottu, ajetaan rykmentistä, arvoalennus!

— Herra kenraali, jos te olisitte ollut minun sijassani, alemman upseerin asemassa, jossa ei ole mitään muuta valittavana, olisitte te toiminut aivan niinkuin minä.

— Mitä ihmettä! Mitä minä kuulen! Mitä te sanotte?

— Mitä minä sanon? Etten voi olettaa mitään muuta. Olisitteko te suvainnut, herra kenraali, että teidän läsnäollessanne julkisella paikalla joukko puoleksi juopuneita upseereja rupeaa mitä raaimmalla tavalla ahdistamaan rauhallisia, säädyllisiä siviilihenkilöitä?

— Kauniita neitosia…

— Aivan niin, kauniita neitosia, jotka söivät rauhallisten henkilöiden seurassa.

— Kaiken lisäksi puolalaisia!

— Kaiken lisäksi puolalaisia! — toisti Piotr painokkaasti.

— Sehän juuri on merkillisintä koko asiassa!

— Juuri niin, se on merkillisintä. Venäläisten upseerien on siis lupa käyttäytyä niinkuin nämä käyttäytyivät, koska asianomaiset ovat puolalaisia?

— Te unohdatte kenen kanssa puhutte!

— En, herra kenraali. Minä kysyn teidän mielipidettänne.

— Mielipidettä! Te tunnette minun mielipiteeni. Te tiedätte, että puolalaisia minä… hm… Kuinka julkeatte olettaa sellaista minusta! Te tiedätte aivan hyvin! Mutta te olette herjannut tovereitanne, te olette häväissyt heitä uskomattomalla tavalla. Te lausuitte vasten kasvoja sanan…

— Saman sanan toistan vielä oikeudessa. En peruuta sitä oikeudessa enkä missään muuallakaan. En missään enkä koskaan. Ovatko nuo toiset mitenkään tahtoneet hyvittää käytöstään asianomaisia naisia ja miehiä kohtaan? Eivät. Jokaisen upseerin velvollisuus olisi ollut tehdä samoin kuin minä tein. He syöksyivät laumana kimppuuni ja hakkasivat minut tällaiseksi. Siksi en milloinkaan peruuta tätä sanaani!

Kenraali ei tietänyt, mitä hänen tulisi sanoa. Hän oli ankaran näköinen, siveli viiksiään ja korjaili sapelia paikoilleen.

— Piotr Ivanytš, — sanoi hän muuttuneella äänellä. — Rauhoittukaa. Ymmärrän… kunnian vaatimus — ja niin edespäin … Nyt on kysymyksessä asian hiljainen hautaaminen. Käsitättekö, Piotr Ivanytš?

— En, sitä en käsitä. Jos tulen terveeksi, joudun oikeuteen. Jos kuolen haavoihini, en joudu oikeuteen. Siinä kaikki.

— Lopeta, kuule, lopeta! On käynyt niin, että yleinen mielipide kallistuu puolellesi. Jalkaväen upseeritkin jakautuvat jo kahteen puolueeseen. Pienempi on sinun puolellasi, toinen, joka on luvultaan hyvin suuri, tuomitsee sinut. On siis tärkeätä, että suurempi puolue pienenee ja pienempi kasvaa. Sinun täytyy tehdä jonkinlainen myönnytys, pyytää anteeksi, peruuttaa sanasi. Silloin asia siirtyy toiselle tasolle, siitä tehdään kunnia-asia. Ymmärrätkö? Kunnia-asia…

— En peruuta sitä sanaa milloinkaan, herra kenraali. Olen valmis taistelemaan jokaisen kanssa, jos sikseen tulee. Tulkoon vaikka koko jalkaväkirykmentti!

— No, no, no, no! Sankari!

Piotrin pää vaipui, ja hän oli kauan vaiti. Sitten hän nosti katseensa ja sanoi lyhyesti:

— Herra kenraali, te heitätte jo kolmannen kerran halveksivasti minulle vasten kasvoja tuon sanan. Olkoon siis niin, olen sankari!

— Byronilainenko vai jokin muu?

— Jokin muu… — sanoi Piotr katsoen kenraalia syvälle silmiin.

Kenraali teki päättäväisenä käskevän kädenliikkeen, ikäänkuin hän olisi tahtonut syöstä Piotrin mamertiniseen luolaan, mutta hillitsi kuitenkin itsensä. Saattoi huomata, että hänellä oli vielä jotain sanottavaa. Hän kulki huoneessa edestakaisin ja kysyi harkitsevasti:

— Mitenkä on haavojen laita?

— Ne paranevat.

— Mutta lääkäri on sanonut minulle, ettet voi vielä piankaan nousta. Et vielä kohtakaan.

— Jos täytyy maata, niin mitäs muuta…

— Niinpä niin, mutta… tahtoisitko… hm…

— Mitä tarkoitatte, herra kenraali?

— Etkö… tahtoisi… hm, Piotr Ivanytš, mieluummin maata minun kodissani? kysyi kenraali ankaran näköisenä, ikäänkuin ohimennen. Mutta Piotr arvasi, että Tatjana oli lähettäneet isänsä tässä asiassa.

— Kiitän…

— Ei mitään kiittämistä… Tiedäthän, hyvä mies, että… niin että…

— En sitä epäile. Tiedän varsin hyvin, herra kenraali, miten hyvä te olette minulle, mutta minun täytyy jäädä tänne sairaalaan. Jos käyttäisin hyväkseni ystävällistä kutsuanne, silloin olisi koko jalkaväkirykmentin upseereilla oikeus sanoa minulle, että olen suosiossa.

— Mitä minä jalkaväkirykmentin upseereista!

— Jos tästä tulee oikeusjuttu, epäiltäisiin tuomiota. Ihmiset olisivat oikeutettuja väittämään, että teidän suosionne, herra kenraali, on lieventänyt tuomiotani.

— Mitä näillä asioilla on tekemistä keskenään?

— Pyydän saada jäädä tänne, — sanoi Piotr vilpittömästi.

— Tiedät varsin hyvin, — jatkoi kenraali, — kuinka ankara, kuinka kauhistuttava isku tämä on ollut Tatjanalle. Lapsi itkee yöt päivät. Mademoiselle Mathilde kertoi minulle, ettei hän syö eikä juo mitään, makaa vain sohvalla ja itkee. Hän antaa ylen jotain sapensekaista, — jatkoi hän aivan avuttomana.

— Niin, tunnen olevani syyllinen, — sanoi Piotr heltymättä.

— Hän ei voi edes käydä täällä sinua katsomassa, sillä miltä se näyttäisi? Kotona hän voisi hoitaa sinua mademoiselle Mathilden kanssa ja sinä paranisit pian.

Kenraali oli aivan sulanut. Koko sotilaallinen ankaruus oli haihtunut ja piileskeli korkeintaan jäykkien housujen punaisissa nauhoissa, korkeassa kauluksessa ja arvovaltaisessa sapelissa. Hän istui siinä kumarana, miltei kuin anomuksentekijä, hyväntahtoisesti hymyillen ja Piotriin melkein yhtä rakastuneena kuin tytärkin.

— Kaupunki olisi pelkkänä juorupesänä, jos minä muuttaisin täältä teidän kotiinne, herra kenraali.

— Juuri niin, juuri niin… Ja nyt kaikki ihmiset puhuvat, että sinä olet rakastunut tuohon puolattareen ja tapellut hänen takiansa. Ota huomioon Tatjana! Sinä olet toisen takia antanut silpoa itsesi. Jos nyt siirtyisit meille, tekisit Tanian onnelliseksi, sillä se todistaisi, että tämä toinen oli pelkkä kunnia-asia, jolla ei ole mitään muuta merkitystä. Minä puhun aivan suoraan. Sinä tiedät itse, miten Tania… Sinä tiedät, mitä Pariisissa… Tania, miten herttainen tyttö, Piotr Ivanytš…

Vanhan upseerin äänessä värisi harras, nöyrä pyyntö.

Piotr tunsi, että hänen sielunsa punnitsi tänä hetkenä jotain ikäänkuin vaa'alla. Suurella tahdon voimalla hän pääsi sisäiseen tasapainoon. Hän sanoi:

— Tania ymmärtää minut. Minun täytyy jäädä tänne.

— Täytyy… — huokasi kenraali.

— Täytyy!

Ja Piotr nosti samalla sisäistä loistetta säteilevän katseensa vanhukseen ja siveli hyväillen hänen kättään.

KAHDESKYMMENES KOLMAS LUKU.

Kolmen päivän kuluttua Piotr muutti suunnitelmansa ja päätti siirtyä kenraali Polenovin taloon. Hänen sisäinen kamppailunsa sai hänet siihen. Sieluntilaansa vähitellen syventyessään hän tunsi, että jos hän kieltäytyisi siitä, mitä kenraali ehdotti hänelle, saisivat mustasukkaisuus ja kaipaus hänessä vallan. Hän päätti tarkoin harkita, mikä häntä saattoi odottaa, tutkia sisintään ja asettaa sen koetukselle. Hän oli kyllä selvillä siitä, että hän näin peräytyi siveellisesti, alentui ja väistyi ihanteen alttarin luota; mutta hänen täytyi tehdä näin karaistakseen tulessa sieluansa ja voidakseen muokata sen siihen muotoon, jonka se itse tahtoisi omaksua.

Hän kirjoitti kenraalille kirjeen ja pyysi siinä lupaa saada siirtyä hänen kotiinsa. Samana päivänä iltapuoleen vietiin hänet sinne suljetuissa vaunuissa. Hän sai pienen huoneen toisessa kerroksessa, yhden niistä, joiden ikkunat olivat puutarhaan päin. Tämä huone oli talon toisessa siivessä, kaukana Piotrille niin kotoisaksi käyneestä Tatjanan huoneesta.

Vuoteestaan hän näki puutarhaa reunustavien korkeiden puiden latvat, kaukaiset metsät ja kunnaat. Kun hänen haavansa jo olivat paranemaisillaan, saattoi hän nousta ja katsella tuntikausia etäisyyteen. Oli elokuun loppupuoli. Puutarhassa kypsyivät hedelmät. Kuumien säteiden paahtaessa kiemurtelevia lehtokujia alkoivat valtavan suuret, siihen saakka näkymättömissä olleet omenat ja keltaisten, riippuvien päärynöiden raskaat rykelmät paistaa lehväin alta. Ylhäältä ikkunasta näytti tämä puutarha hiljaiselta eristetyltä Herran pyhätöltä, ja sen hedelmien salaperäinen kypsyntä tuntui Piotrista päivä päivältä yhä voimakkaammalta henkiseltä elämykseltä. Kesän helle tuntui tarkoittavan yksinomaan tätä hedelmätarhaa. Se synnytti ja herätti eloon hedelmien määrittelemättömän tuoksun ja siroitteli värejä yksitoikkoiseen vehreyteen. Öisin hiipi kuu näihin kapeihin, salamyhkäisiin käytäviin. Muutamiin se loi tummimman varjon, mitä sydänyö saattaa synnyttää, toisiin se taas levitti lumoavaa loistetta, aivan kuin öisen rakkausunelman vertauskuvana. Viileä ilma ja raskaiden oksien alla väijyvä pimeys sulautuivat äänettömyyteen. Pyhäisen hiljaisina kuluivat tunnit mysterion täyttyessä pimeydessä.

Huoneen katto oli matalalla, huonekalut hyvin yksinkertaisia, ikkuna pieni. Piotrille tuli tuontuostakin vankila mieleen. Hän istui usein myöhään yöhön ikkunan ääressä ja uneksi valveilla, ettei hän ollut ainoastaan ruumiillisesti ihmisten, tapausten ja kohtalon vankina, vaan myöskin oman itsensä kahleissa. Hän silmäili puutarhaan kuin mykän oraakkelin kasvoihin ja olisi mielellään tahtonut saada vastauksen, koittaisiko milloinkaan vapauden päivä. Hän tunsi, että hänen rinnassaan oli säikkymätön, peloton sydän, joka sykki hitaasti, tasaisesti ja terveesti, mutta oli vielä ääneti ja totteli vaitiolokäskyä.

Englannin kuningas Rikhard, Leijonanmieleksi kutsuttu, tuli nyt kouluajan muistona alinomaa hänen mieleensä. Voittamaton ritari Leijonanmieli istuu ylivoiman kahleisiin kytkemänä synkässä Dürnsteinin linnassa. Hänen kansansa suuri myöhempi historia, jälkipolvien valtavat, uskomattomat teot maalla ja merellä uinuvat hänen rinnassaan, hänen tahdossaan, joka pakottaa häntä raivoisaan työhön ja leijonamaista voimaa käyttämään. Mutta ritari on yksin. Kaikki ovat hänet jättäneet, kaikki ovat pettäneet hänet. Kaukana odottavat häntä kuningaskunta, hänen luomansa, sotaratsu vuorien ja merien takana ja kultainen valtaistuin. Mutta hän ei ole kuitenkaan epätoivoinen eikä tuskaisa. Hänen sydämensä osaa olla kärsivällinen. Hän tietää, että vuorien ja laaksojen takaa lähestyy uskollinen ystävä, että muurien juurella hiipii kaukaisista maista tullut uskollinen trubaduuri Blondel de Nesle. Eräänä päivänä tulee Blondel laulamaan heidän yhdessä sepittämänsä provensalilaisen romanssin. Ja kun trubaduuri laulaa ensimmäisen säkeen, vastaa kahleissa oleva ritari hänelle toisella. Niin tuntevat he toisensa.

Piotr tiesi, ettei hänellä ole maan päällä mitään Blondel de Nesleä. Hänen vankeutensa oli pahempi kuin vankeus Dürnsteinin linnassa, hänen kuningaskuntansa sata kertaa kauempana, hänen yksinäisyytensä tuhat kertaa kolkompi. Kuningaskunta oli hänellä yksinomaan sielussaan äärettömänä, rajattomana, monin verroin kauniimpana kuin Plantagenet-suvun maat.

Katsoessaan joka päivä hiljaiseen puutarhaan ja kärsivällisesti seuratessaan hedelmien kypsyntää ja punaisten omenain ja keltaisten päärynäin värivivahdusten vaihtelua uneksi Piotr salaista untaan. Ehtymätön kärsivällisyys, hedelmän kärsivällisyys, joka ei pidä kypsyessään kiirettä, leijonanvoimainen kärsivällisyys kiteytyi hänen sieluunsa.

KAHDESKYMMENES NELJÄS LUKU.

Siirtymisellään kenraalin kotiin upseeriskandaalin jälkeen ja siinä terveydentilassa, jossa hän oli, Piotr osoitti suurta miehekkyyttä. Hän aavisti, miten loukkaantunut Tatjana olisi. Kun tämä saapui Piotrin luo, mikä tapahtui vain kenraalin tai mademoiselle Mathilden seurassa, tervehti hän Piotria ja erosi hänestä ääneti tai hiljainen, nyrpeä hymy huulilla. Hän katseli Piotria uhmaten tai tunkeilevan tarkkaavasti. Hän tunsi Piotrin mielettömän ihastuksen hänen fyysillistä kauneuttaan kohtaan ja osasi nyt asettaa sen koetukselle. Isänsä tai ranskattaren läsnäollessa hän aina istui niin, että hänen siro jalkansa ohuine sukkineen ja kiiltonahkakenkineen tuli näkyviin. Hän osasi salaa hivellä huulillaan potilaan kättä, kammata tukkansa tavalla, josta Piotr piti, tai kuulumattomasti, vain huulten liikkeellä sanoa sanoja, jotka muistuttivat kummallekin heidän rajuinta aistihuumaansa. Piotr kamppaili viettelystä vastaan. Hän asettui dialektiseen väittelyyn intohimonsa kanssa, koetti sitä vaimentaa, kesyttää, kukistaa, ottaa hengiltä. Hän analysoi Tatjanan kauneutta ja hänen sieluaan, paisutti mielikuvansa hänestä äärimmäisimpään selvyyteen, tutki ja mittasi hänen valtaansa hänen ylitseen ja vertasi tätä kauneutta ja sen herättämiä tunteita Tatjanan ajatusten sisäiseen tyhjyyteen, hänen ympäristön kehittämään turmeltuneisuuteensa, Tatjanan vihamielisyyteen hänen henkistä olemustaan kohtaan ja sen vierontaan. Alkoi raivoisa taistelu. Hän sulki silmänsä ollakseen näkemättä kaikkia niitä keinoja, joita hänen täytyi käyttää. Milloin rehelliset aseet eivät auttaneet, tarttui hän salakavalaan, julmaan aseeseen, jota hän ei tahtonut nähdä eikä mainita nimeltä. Hän ei koettanut saada itseensä ainoastaan jalopeuran sielua, vaan myöskin tiikerin luonnon. Hän vakuutti itselleen, että hän oli omistanut tämän tytön ruumiin ja sielun, saanut hänestä kylläkseen ja että hänen tenhonsa oikeastaan oli kadonnut. Mutta nämä keinot eivät sittenkään antaneet voitosta takeita. Tatjanan hiljaisten kyynelten jäljet tuhosivat hänen parhaimmat aseensa. Kun Tatjana pää pystyssä, kylmänä ja äänetönnä lähti huoneesta katsomatta häneen jäähyväisiksi, ikäänkuin alistuen hänen tahtoonsa, ja nyyhkytti lohduttomana ja epätoivoisena laskeutuessaan portaita allapäin — Piotr oli siitä varma, hän tunsi Tatjanan siksi hyvin — heittäytyi Piotr kiroten vuoteelleen ja sadatteli leijonanmieltään.

Hän alkoi uudelleen etsiä syytökseensä yksityiskohtia, kuten noitaa vastaan todisteita keräävä keskiajan tuomari, ja koota ajatuksissaan Tatjanan siveellisen rappeutuneisuuden tunnusmerkkejä. Kaiken pahan juurena hän piti ylellisyyttä. Ylellisyyden hän katsoi johtuvan sen omaisuuden ryöstämisestä, jonka onnettomat olivat otsansa hiessä työllään hankkineet. Leppymättömän kiihkeästi hän mietti, miten kyyneleet ja hiki luovat hopeamaljakkoja, niitä täyttävät ja tarjoavat, miten ne ompelevat hulmuavaa silkkiä ja pehmoista samettia. Hän punnitsi mielessään kaikkea tyranniaa, alhaisuutta, rikollisuutta, kaikkea petosta, mielistelyä ja matelevaisuutta, jota sotilasarvo, salonki, puutarha, hyvät huonekalut, korulippaat ja hajuvesipullot edellyttivät.

Yhtä katkeraa taistelua kävi Tatjana häntä vastaan. Piotrin vuoteen viereen jätti hän eräänä päivänä huomaamatta, viattomalla ja naivilla tavalla pakan kirjeitä, joita useat hänen liehittelijänsä olivat viime aikoina kirjoittaneet hänelle. Eräät näistä ihailijoista olivat Piotrille ennestään tuttuja, toiset tuntemattomia. Eräitä lauseita näissä kirjeissä oli Tatjana huolellisesti pyyhkinyt varmaankin siinä tarkoituksessa, että se saattaisi Piotrin epätoivoon. Hän oli lisäksi alinomaa Rošovin seurassa. Kaunis juristi oli hänen ainainen henkivartiansa. Hän oleskeli niin paljon kenraalin talossa, että näytti kuin hän olisi siellä asunut. Hän keksi aina jotain suoritettavaa; erikoisen mielellään otti hän toimekseen kaikenlaisia ostoksia, varsinkin naisille. Hänen äänensä kuului salista, puutarhasta, kansliasta, vieläpä toisesta siivestäkin, missä Tatjana ja Mathilde asuivat ja jonne aikaisemmin oli tullut vain yksi mies, hänkin salaa. Piotrin huoneeseen ei Rošov tullut. Vain joskus, kun hän puutarhasta näki potilaan ikkunan ääressä, tervehti hän häntä vilpittömän sydämellisyyden ilmein, aivan kuin rakasta vierasta, joka kaupanpäällisiksi oli sairaana ja joka oli erikoisen kohteliaisuuden arvoinen. Rošovin ääni oli aina iloinen, naurava — ja sitä seurasi kaikuna toisen nauru. Hänen suurkaupunkilaistarinansa, hänen pietarilainen ääntämisensä, hänen valikoitu loisteliaisuutensa, runsaat tietonsa mitä erilaisimmilla inhimillisen tietämisen aloilla, nopea käsityskykynsä ja erinomainen muistinsa lumosivat kuulijan ja katsojan.

Yhä enemmän väkeä kävi nyt kenraalin vieraanvaraisessa kodissa, viipyen tuuheassa puutarhassa ja villinviinin reunustamalla parvekkeella. Piotr saattoi havaita kaiken tämän korkealla olevasta ikkunastaan…

Eräänä päivänä katsoessaan ikkunasta puutarhaan hän huomasi mutkaisella käytävällä Tatjanan sinihohteisen puvun. Hohde välkähteli rehoittavan vihreän välissä ja pujahti sinne kokonaan näkymättömiin. Mutta Piotrin silmät kiinnittyivät niin tiukasti tiheikköön ja tunsivat sen niin hyvin, että ne havaitsivat tämän sakean, näennäisesti läpitunkemattoman verhon takana toisen värin, Rošovin valkean flanellipuvun. Piotrin pää vaipui raskaasti käsien varaan. Kaikki ajatukset pysähtyivät, musta yö valtasi hänen sielunsa. Keskellä tuskaansa Piotr kuuli odottamatta Tatjanan askeleita ja hänen pukunsa kahinaa oven takaa. Tuo kahina oli aivan hiljaista, hiljaisempaa ja kauniimpaa kuin kuusten humina ikkunan takana, kuin lehmusten huohunta.

Tatjana avasi koputtamatta oven ja hiipi huoneeseen. Kärsivä hymy väikkyi hänen suunsa ympärillä, avuton ikävä hänen silmissään. Piotr ei ainoastaan nähnyt, vaan myöskin aivan kuin uudelleen tunsi hänen kauneutensa. Tatjanan silmissä ei ollut ainoastaan rakkautta, vaan janoavaa intohimoa, joka odotti ahneesti Piotrilta hellää katsetta. Tatjanalla oli yllään heleänsininen puku, jonka he olivat Pariisissa yhdessä valinneet. Tämä läpikuultavan ohut kangas töin tuskin verhosi hänen ruumiinsa. Hänellä oli nyt sellainen tukkalaite, josta Piotr eniten piti. Tatjana istuutui Piotria vastapäätä, mutta hetken kuluttua hän nousi paikaltaan katsoen Piotrin silmiin kuvaamaton pyyntö ilmeessään, meni hiljaa ovelle ja sulki sen.

— Missä on herra Rošov? — kysyi Piotr säälimättömästi ja näennäisen välinpitämättömästi.

Tämä kysymys sai Tatjanan jäämään oven luo ja näytti tekevän hänen kätensä hervottomiksi.

— Sinä kysyt aina tuota Rošovia.

— Hän on aina sinun seurassasi. Kun minä siis en näe häntä sinun kanssasi, niin se ihmetyttää minua. Siksi minä kysyn.

— Ei, sinä et kysy siksi, vaan sinä tahtoisit työntää hänet minulle.

— Minä tahdon työntää hänet sinulle, Rošovin?

— Sinä juuri!

— Sinä et ymmärrä kerrassaan mitään, eikä sinulla ole harrastusta mihinkään muuhun kuin rahaan, huvituksiin ja nautintoon. Siksi sinä et myöskään ymmärrä, mitä sanot.

— Minä sanon sinulle totuuden, vaikkakaan minä en mitään ymmärrä. Sinä olisit kenties onneton, jos näkisit minut tuon toisen kanssa, mutta nyt sinä toivoisit, että niin kävisi. Sinä toivoisit ja samalla et toivoisi. Tahi oikeastaan sinä toivoisit, että minä tekisin sinut onnettomaksi, jotta voisit tuntea itsesi marttyyriksi ja halveksia minua.

— Sinä olet tarkkanäköinen ja viisas.

— Niin, minä olen kauhean, tavattoman tarkkanäköinen juuri nyt. Koeta väittää, että se, mitä olen sanonut, ei ole totta.

— Minä sanon sinulle totuuden, mutta sinun täytyy myös sanoa minulle.

— No?

— Onko tuo Rošov jo suudellut sinua?

— Ei, hän ei ole vielä suudellut minua, mutta hän puhuu minulle yhtämittaa rakkaudestaan, makaa jaloissani kuin koira ja rukoilee minulta edes hymyä.

— Onko tuo Rošov jo suudellut sinua?

— Hän on kerran isän ja Mathilden läsnäollessa suudellut kättäni. Sano siis, mitä minun on tehtävä.

— Tee mitä tahdot! Aiotko uskoa minulle hänen sydämensä asioita? On sekin päähänpisto!

— Kuule nyt minua!

— Minä en tahdo kuulla!

— Piotruš… Sääli minua! Jos tällaista jatkuu, surmaat sinä minut, surmaat minun sieluni.

— Minä en tahdo sinun takiasi surmata omaa sieluani. Ymmärrätkö, mitä minä sanon? Minä rukoilin Jumalaa Notre-Dame'issa, että sinä muuttuisit. Rukoilin Jeanne d'Arcia, että hän anoisi sinun puolestasi. Mutta sinussa ei ole mikään muuttunut. Minä olen antanut sinulle kirjoja, olen koettanut vaikuttaa sinuun keskusteluilla. Yökausia olen täällä kamppaillut. Mikä sinä olet? Muotinukke, kaunis kenraalin tytär. Me olemme aina olleet vieraita toisillemme. Minä olen kulkenut jyrkkää vuortani ylös ja sinä alas. Sinulla ei ole ollenkaan sielua.

— Piotruš, mikä sinun on? Miten sinä puhut nyt minulle? Niin suloisia, tuoksuavia, lumoavia sanoja olet sinä puhunut minulle. Tukkaani sinä olet silittänyt, huuliani suudellut, huuliani — muistatko meidän suudelmiamme, Piotruš, muistatko vielä? Sinä olit minun ja minä olin sinun. Minä olen uhrannut sinulle kaiken. Mitä vielä tahdot? Minä olen valmis tekemään kaiken, mitä sinä vain käsket, olen valmis uhraamaan kaiken, mitä haluat! Minä olen valmis rupeamaan palvelijattareksi kodissasi, hoitamaan lastasi… Kunhan vain saan olla lähellä sinua, viereisessä huoneessa tai keittiössä… kun vain kuulen, että sinä olet siellä, että sinä tulet, oma rakas herrani, elämäni, aurinkoiseni… Piotruš, minä en voi ymmärtää…

— Sinä et ymmärrä…

— Minä tulen tekemään kaikkeni, ponnistan kaikki voimani ymmärtääkseni. Minä en ole lahjakas, mutta minä voin olla uuttera. Minä olen toisenlainen, se on totta, minä en tiedä mitään, mutta minä voin pakottaa itseni. Jos täytyy oppia, niin minä opin. Jos se on välttämätöntä…

Piotrin pää vaipui, ja hän oli vaiti.

— Miksi sinä et sano mitään, Piotruš, miksi? — kuiskasi Tatjana epätoivoissaan vaipuen polvilleen Piotrin jalkain juureen.

— Minä olen vaiti, sillä mitä minä osaan sanoa? Minä olen kurja houkkio.

— Ei! Sinä olet viisas, ylevä ja jalomielinen. Sinä olet uljas ritari, jota ei kukaan ymmärrä eikä tahdo ymmärtää. Sinä olet minun opettajani, ja vain minä tulen sinua ymmärtämään. Sano vain mitä sinä tahdot. Sano!

Tatjana tarttui Piotrin käteen ja painoi sen polttaville huulilleen.

— Kun en tiedä, mitä minun on sanottava… — kuiskasi Piotr. — Jos minä nyt kumarrun suutelemaan sinun ihania huuliasi, niin surmaan ainaiseksi sieluni ja poljen jalkoihini isäni pyhän tomun.

— Isäsi?… — huudahti Tatjana pelästyneenä.

— Sinä saattaisit olla vain minun rakastajattareni. Sieluani en voi antaa sinulle.

Piotr painoi päänsä alemmas ja sanoi katsoen Tatjanaa suoraan silmiin:

— Minä en voi edes näyttää sinulle sieluani.

— Miksi et? — kysyi Tatjana syleillen häntä sormet koukussa kuin pedon kynnet.

— Siksi että niin on. Sinä olet syntynyt venäläisen kenraalin tyttäreksi ja tiedät vain sen, mitä olet tässä kenraalimaailmassa saanut nähdä. Minä taas olen syntynyt puolalaisten hautojen partaalla.

— Nuo ovat vain kauniita sanoja, joilla sinä aina kiusaat itseäsi.

— Sinä olet syytön, sillä sinä olet lapsi. Mutta vaikka oletkin lapsi, olet sinä pienoiskuva siitä maailmasta, jota edustat. Kansat ovat surmanneet toisiaan, rikoksia on haudattu rikoksiin, ihmiset ovat nääntyneet kahleisiin ja heidän kuolemansa on mennyt hukkaan — ajattele! He ovat kuolleet hautaan, yksinäisen tien varrella olevaan ojaan, eikä heidän kuolemaansa ole vielä mitenkään hyvitetty. He ovat heittäneet henkensä, jotta sinä voisit olla niin iloinen kuin sinä olet, kuin juuri vastikään olit Rošovin kanssa puutarhassa. Minä en voi nauraa sinun kanssasi milloinkaan niinkuin sinä ja Rošov nauratte yhdessä. En milloinkaan! Sinä olet ylellisyyden lapsi, minulla sen sijaan ei ole ollenkaan rahaa.

— Sinä voit saada sitä, jos vain haluat.

— Niin, siinä on sinun ainoa vastauksesi siihen, mitä minä juuri sanoin. Kuule siis, minä voin, mutta minä en tahdo. Minä en koskaan tahdo!

— Sitten minä elän rahatta sinun kanssasi, — vastasi Tatjana puhuen vilpittömän rakkauden kieltä. — Vaikka et milloinkaan saisi arvoylennystä, niin olen minä sinun kanssasi onnellinen ja tyydyn kahteen pieneen huoneeseenkin. Vain kauniin lampun ostamme me itsellemme… Vaikka jäisit ikipäiviksi alimmaksi upseeriksi!

— Mutta minä en ehkä kohta ole enää ollenkaan upseeri.

— Mitä sitten?

— En mitään.

— Minä en ymmärrä sinua, mutta olen valmis sittenkin seuraamaan sinua.

— Sinä et olisi minun kanssani onnellinen. Ylellisyyden puutteessa sinä kuolisit niinkuin kala, joka on ilman vettä. Sinä ja raha olette yhtä. Ilman rahaa…

— Pane minut koetukselle. Anna minulle tilaisuus näyttää.

— Se ei ole tarpeellista, minä tunnen sinut.

— Entä lapsemme?

Piotr syöksähti pystyyn, puristi kätensä nyrkkiin ja vaikeroi:

— Hyvä Jumala!

— Mitä minä nyt teen?

— Rošov… — tämä myrkyllinen sana pääsi Piotrin huulilta.

Tatjana katsoi häntä himmein silmin. Hän oli kalpea ja väsynyt. Hän istuutui nurkkaan. Pitkään aikaan ei hän saattanut liikuttaa itseään, viimein siirsi hän tuolinsa pöydän ääreen. Hän veti vaistomaisesti laatikon auki, huomaamatta mitä teki. Siellä oli puolalaisia kirjoja, jotka Piotr oli piilottanut uteliailta silmiltä. Siellä oli runokokoelmia, filosofisia ja teknillisiä teoksia. Tatjana lehteili hajamielisenä niitä. Hänen käteensä sattui erään nuoremman kirjailijan runokokoelma, mustiin nahkakansiin sidottu kirja, jonka väliin oli liitetty tyhjiä valkeita paperilehtiä; niille oli Piotr liimannut kaikenlaisia runoja ja mietelmiä, jotka kiinnittivät erikoisesti hänen mieltään. Tatjana lehteili koneellisesti kirjaa ja luki vaivaloisesti milloin sieltä, milloin täältä. Eräälle puhtaalle lehdelle oli liimattu Mickiewiczin runo:

»Kun mua tyyneks maiset lapset luulee,
Mä myrskyt sielun kätken näkyvistä,
Vain oma sydän ukkosäänet kuulee
Ja tietää salamoiden välkkehistä;
Mut yöllä helmaasi kun painan pääni
Niin kyyneliksi sulaa ukkossääni.»

Tatjanan katse kiiti lehdillä ja hänen kätensä alkoivat vapista. Huokaus pääsi hänen rinnastaan. Hänen poskensa punehtuivat ja kalpenivat vuorotellen. Sitten hänen katseensa harhaili Piotrin kasvoilla ja tutki niitä kauan ja leppymättömästi. Hän hymyili julmaa hymyä.

Hetken kuluttua hän heitti kirjan pöydälle ja tuijotti siihen peloittavin katsein, pää käsien varassa. Hänen kauniit, tukkaan vajonneet sormensa tarrautuivat lujasti kiehkuroihin. Äkkiä syttyi mieletön viha hänen silmiinsä. Mustat silmäterät tulivat tuhkanharmaiksi. Hän tarttui runoteokseen ja alkoi sitä repiä ja vääntää, nyhtää lehtiä irti, sylkeä niille, kolme, neljä, viisi kertaa samaan paikkaan, samaan runoon. Hän heitti kirjan maahan ja polki sitä herkeämättä jaloillaan. Viimein potkaisi hän sen kiiltonahkakenkänsä kärjellä, kunnes se joutui Piotrin eteen maahan. Näin tehtyään hän ymmärsi polkeneensa ja potkineensa Piotrin sydäntä. Hän näki sen Piotrin silmistä. Mutta se näytti herättävän hänessä vain naarassuden halun repiä ja raadella. Hän katsoi Piotrin silmiin ivallisesti, kostonhimoisesti, surmanhaluisesti. Kun Piotr yhä vain oli vaiti, puhkesi hän sanomaan:

— Narri! Viheliäinen, järjetön, naurettava narri! Jos sinulla olisi hiukankaan ymmärrystä, tulisi sinusta pian patterin komentaja ja tie korkeaan asemaan olisi sinulle avoinna. Voisit päästä mihin tahdot ja tehdä mitä tahdot… sinä hölmö!

Piotr tunsi hyvinkin selvästi, että hän puhui totta, että syvä kuilu ammotti hänen jalkainsa juuressa, niissä pieni kirja oli. Hän hymyili kirjalle. Huomatessaan tämän hymyn joutui Tatjana suunniltaan. Hän nousi kalmankalpeana ja astui ovelle. Mennessään hän huusi Piotrille:

— Se, mitä olet uneksinut, toteutuu tänään. Minä menen Rošovin luo. Ja jo tänään…

— Tania! — voihki Piotr väristen kylmästä.

— Jo tänään, jotta sinä voit pelastaa puolalaisen sieluraukkasi, pestä kätesi minun veressäni ja kulkea omaa tietäsi puolalainen roskakirja puhtaissa profeetan-käsissäsi.

— Tania! — vaikeroi Piotr ja vaipui polvilleen hänen eteensä.

Tatjana seisoi puolitiessä Piotrin ja oven välillä ja kääntyi Piotriin päin. Hän katsoi eteensä pieneen runneltuun puolalaiseen kirjaan. Syvä vako uurtautui hänen otsaansa, hän rypisti kulmiaan, huulet pusertuivat lujasti yhteen. Oltuaan kauan vaiti hän nosti katseensa. Silmät olivat syvät, miettiväiset, kyyneleettömät.

— Minä kerron sinulle jotakin, — alkoi Tatjana muuttuneella äänellä. — Minä kerron sinulle, mitä aioin kertoa sinulle Colonne'in konsertissa, muistatko? Siitä, joka öisin tuli luokseni Pariisissa… Muistatko vielä?

— Muistan, — sanoi Piotr ja nyökäytti päätään.

— Silloin ymmärrät, mitä olet minulle tehnyt.

Piotr vaikeni. Tatjana palasi nopeasti, otti jakkaran, siirsi sen lähelle Piotria, istuutui häntä vastapäätä ja tuijotti häneen hievahtamatta, pää käsien varassa. Kauan mietittyään alkoi hän tyynesti kertoa:

— Täällä oli yhteen aikaan eräs herra, puolalainen. En sano nimeä, sehän on turhaa. Eihän se vaikuta asiaan. Hän oli puolalainen — se riittää. Joku »icz» tai »ski». Tämä herra oli korkeassa asemassa oleva oikeuden virkamies, sanokaamme kihlakunnan oikeuden jäsen. Samalla hän oli oikea sika. Taikka ei! Ei sika. Mieluummin ilkeä, inhoittava myrkkykäärme. Hän seurusteli kaikissa puolalaisissa perheissä kaupungissa ja kaupungin ympäristössä, otti osaa kaikkiin metsästysretkiin ja huvituksiin, pani toimeen huviretkiä, amatööri näytäntöjä ja konsertteja ja hankki huomatuita esitelmänpitäjiä hyväntekeväisyysiltamiin, uhrasi aikaansa kaikenlaisten laitosten toimintaan, maallisten ja uskonnollisten. Kunhan se vain tarkoitti puolalaisia, aina puolalaisia. Isä sanoo puolalaisista, ettei kukaan heistä mitään tee, mutta joku aina juoksee ympäri kuin riivattu ja pyörittää kaikkia muita. Sellainen juuri oli se puolalainen. Hän pani koko kaupungin ylösalaisin; hän juoksi väsymättä ympäri, teki kaiken, seurusteli kaikkialla, kaikki pitivät hänestä ja jumaloivat häntä. Täkäläiset puolalaiset pitivät häntä oikein kaitselmuksen lähettämänä, sillä hän oli suhteissa hallituspiireihin ja samalla hänellä oli syvälle kätketty puolalainen sydän. Kun tuli levottomat ajat — ennen sinun saapumistasi —, määrättiin isä koko kuvernementin sotilaspäälliköksi. Siihen aikaan kävivät kaikki luonamme. Kuvernööri ja varakuvernööri, kaikkien virastojen neuvokset ja korkeammat upseerit, sanalla sanoen kaikki kävivät isän luona neuvottelemassa hänen kanssaan. Tuo herrasmies, tuo puolalaisten kaitselmus, oli aina salaa läsnä näissä neuvotteluissa. Neuvottelut pidettiin isän työhuoneessa, tiedäthän. Siitä on ovi kapeaan käytävään, joka vie äitivainajani huoneeseen. Minun tapanani oli olla siellä ja — usko minua — kuulin vasten tahtoani kaiken mitä puhuttiin ja mitä tuo herrasmies puhui. Se huvitti minua erikoisesti. Jos nyt ottaisin tuon puolalaisen romantiikan aarteen ja vertaisin sitä tämän miehen sanoihin! Hahaa! Miten hyvä kuva se olisikaan!… Hän oli niin ovela, että minussa vielä nytkin kääntyy kaikki hämmästyksestä nurin, kun muistelen, mitä hän puhui. Puolalainen! — kuiskasi hän vihamielisesti, raivostuneesti naurahtaen.

— Ovatko sinusta kaikki samanlaisia?

— Eivät. Hän kertoi kaikista. Silloin opin heidät tuntemaan. Hän kertoi juurtajaksain kustakin erikseen, heidän unelmistaan ja aikeistaan, mihin päämäärään he pyrkivät, mitä tuttavuus ja sukulaisuussuhteita heillä on, mistä he saavat rahansa ja miten he sitä käyttävät. Hän tiesi mitä kukin oli milloinkin sanonut, ketä täytyi pitää tarkasti silmällä, miten kauan vielä voi olla häntä hätyyttämättä ja minä hetkenä hänet oli pidätettävä.

— Mitä tuo minuun kuuluu?

— Odota vähän, sinä myönnät sen vielä mielenkiintoiseksi. Sinä opit siitä sitäpaitsi arvostelemaan oikeammin täkäläistä elämää. Kokouksien jälkeen jäivät tavallisesti kaikki illalliselle, jolloin luonnollisesti puhuttiin vain taiteesta, ilmasta, kukista… Suljettujen ikkunaluukkujen takana oli meidän tapana istua myöhään yöhön, usein aamupuoleen saakka. Minä soitin. Tuo herra, tuo molempien leirien apuri, alkoi luoda minuun ihastuneita katseita, kuiskailla korvaani puolinaisia viittauksia ja lopulta selviä sanoja, vaikka hän oli viidenkymmenen paikkeilla. Seurasin hänen esimerkkiään ja herätin hänessä tahallani toiveita. Pieniä huomaamatta annettuja kirjelappuja, kukkia, orvokkikimppuja. Näin kului aikaa. Hän alkoi pyytää minulta saada olla hetkisen tai muutamia minuutteja kahden kanssani, lopulta hän ehdotti oikeata kohtausta…

— Ehkä voisit säästää minulta romaanin lopun.

— En! Kohta olen kertonut kaiken. Se ei tule sinua kiduttamaan. En suonut ainoatakaan kertaa hänelle noita minuutteja, vaan suostuin sen sijaan pitempään kohtaukseen. Ilmoitin hänelle suullisesti, että hän tulisi määrättynä päivänä, sovittuun aikaan…

— Ja sittenkin sinä aina valehtelit minulle, että minä olin ensimmäinen rakastajasi, että minä olin ensimmäinen, joka on suudellut huuliasi, ja ettei kukaan muu kuin minä…

— No niin — katsos, — nyt minä sanon sinulle selvän totuuden… — vastasi Tatjana hymyillen.

— Minä en tahdo sitä kuulla!

— Käskin hänen tulla eräälle täällä päin olevalle vuorelle. Sen vuoren huipulla… Siinä oli, kuten kaikilla tämän seudun vuorilla, ollut aikoinaan, kauan sitten, keskiajalla, tarunomaisten puolalaisten kuninkaiden aikana lyijy-, kupari- tai rautakaivos. Nyt on näille paikoille kasvanut tiheä metsä ja kukkuloilla on enää vain pohjattomia rotkoja, aavistamattomia kuiluja ja petollisia syvyyksiä, joita vanha metsä peittää joka puolelta. Entisissä kaivoskäytävissä rehoittavat katajapensaat, sinivatukat ja orapihlajat. Ruosteen väristä tai tummansinistä soraa vierii synkkiin aukkoihin. Pukeuduin mustaan ratsastuspukuun ja pitkävartisiin saappaisiin. Jalkojen ympäri käärin paksuja kangassiteitä, sillä oli syksy. Ratsastin yksin, ensin kauas aivan toiseen suuntaan ketojen ja metsien halki. Mieleni oli iloisia ajatuksia täynnä. Tuntemattomia polkuja myöten pääsin tuolle vuorelle. Noustuani puoliväliin vuoren rinnettä panin hevosen kiinni tiheään pensaikkoon. Menin huipulle. Tuo herra, tuo sydänkäpyseni, odotti minua jo siellä kärsimättömänä. Hyvin kärsimättömänä… Oletko utelias?

— Siksikö et voi sietää puolalaisia? kysyi Piotr katkerasti, halveksivin katsein. — No, antauduitko hänelle?

— Oh, miten kärsimätön sinä olet! Ensin tietysti romaani… Hän oli onnesta aivan kalpea. Hän ei saanut ääntä suustaan, kuiskasi vain hiljaa, vaikka metsässä ei ollut ketään. Oli niin hiljaista. Syksy. Keltainen, kullanvärinen syksy. Pihlajia mäntyjen keskellä, nuoria vaahteria kultaisine kämmenineen. Aurinko paistoi. Ei ainoatakaan lintua eikä ääntä. Minä käskin hänen kulkea koko huipun ympäri ja mennä alemmas rinteen puolitiehen tähystämään, olisiko ketään lähettyvillä.

— Samaa rendez-vous-menetelmää sinä olet harrastanut aina, niinhän?

— Aivan niin… Hän totteli nöyrästi. Hän kiersi ympäri koko paikan, tutkisteli, kuunteli ja miltei nuuski siksi kunnes oli tullut vakuutetuksi, ettei ketään ollut lähellä. Ja hänhän oli mestari kuuntelemisessa ja tähystämisessä. Saattoi pitää varmana, ettei ketään ollut lähellä, koska hän oli tutkinut ja tullut siihen tulokseen. Ei ketään.

Kun hän kalpeana onnesta palasi takaisin, lähestyi hän minua, tarttui molempiin käsiini ja alkoi, oi, sammaltaa kauniita kirjallisia sanoja ja hyvin pyöristeltyjä lauseita. Hän pyöritti silmiään ja painoi silmäluomensa onnesta kiinni. Minussakin heräsi uudelleen naurun ilo. Minä olin todella onnellinen. Minä katsoin häntä silmiin, katsoin julkeasti kasvoihin. Minä keimailin, ja saattaakseni hänet aivan hurjasti rakastumaan itseeni en antanut hänen edes suudella kättäni. Sellainen on minun metodini. Minä saatoin hänet todellakin aivan rakkauden vimmaan. Kun hän oli jo aivan sulanut tunteisiinsa ja tullut liian tungettelevaksi, käskin minä häntä kääntymään ympäri, koska minun muka piti korjata jotain ratsastuspuvun alla olevaa — sukkaa tai muuta. Niin, selin minuun päin kääntyneenä tuli hänen odottaa, kunnes minä antaisin hänelle sovitun merkin. Hänen täytyi vannoa minulle, ettei hän käänny. Hän vannoi todellakin ja odotti kärsivällisenä, kuten hienotunteisen kehittelijän tuleekin. Minä saatoin rauhassa valmistautua tuon merkin antoon ja valita varmaksi maalitaulukseni hänen kaljun päänsä tai pikemmin punervan, sormenpaksuisen, lyhyeksi leikattujen hiusten peittämän poimun, joka oli kauluksen ja englantilaisen lakin reunan välillä. Tämän poimun minä otin tukikohdaksi. Sitten kohotin tähtäyspistettä noin kolme millimetriä. Se oli kummallinen kuolema, eikö ollutkin? Hän kuoli voihkaisematta, onnen hymy huulilla, sydän riemua sykkien, odottaen juuri saavansa suudella sellaisia huulia kuin minun huuleni ovat.

Piotr tuijotti häntä kasvoihin; hänen hengityksensä oli äkkiä salpautunut ja hänen kurkkunsa kuristui. Kauhu vei häneltä kyvyn puhua tai liikkua. Tatjanan ilmeistä hän huomasi, että kuvaus oli tosi. Kesti jonkun aikaa ennenkuin hän sai änkytetyksi:

— Mitä sinä olet tehnyt!

— Kun hän oli laukauksesta vaipunut kasvoilleen eikä enää liikkunut, kuuntelin minä, tulisiko kukaan, eikö mitään ääntä kuulunut. Vuoren huipulta minä näin kauas metsän yli. Minä katsoin ympärilleni. Minä tutkin silmilläni miltei jokaista puuta. Sama äänettömyys kuin ennenkin. Mitä kolkoin autius. Minä odotin vielä. Veri tahrautui hänen kaulalleen, hänen kaulukseensa ja virtasi pulppuavan lähteen tavoin lakkaamatta muodikkaan englantilaisen lakin alta. Minä tartuin hengettömän miehen jalkoihin ja työnsin ruumista edelläni erään kuilun reunalle saakka, joka oli siinä aivan vieressä. Siitä minä tyrkkäsin sen menemään nurinniskoin alas… Se lensi itsestään johonkin syvänteeseen, romahti koko painollaan vanhan kaivoskäytävän pohjattomaan onkaloon vieden vieriessään mukanaan kiviä, turvetta ja kokkareita. Kyykistyen reunalle minä kuuntelin ja odotin. Hänet nieli tuo iänikuinen puolalainen kaivos. Kun ei enää ollut mitään pelättävissä, kiskoin minä huolellisesti ne pienet puolukka- ja variksenmarjavesat maasta, jotka olivat tahriutuneet hänen vereensä, ja heitin ne menemään jäljestä. Kukkia armaani haudalle… Minä pyyhin käsiäni sammaleeseen, laskeuduin alemma hevoseni luo, hyppäsin satulaan ja ratsastin metsän läpi varmalle tielle. Minä pesin vielä käteni joessa. Sitten riisuin viilekkeet jalkojeni ympäriltä, käärin ne sykkyrälle ja heitin jokeen, kivi painona. Minun jalkojeni jäljet eivät olleet löydettävissä.

— Eikö kukaan ole saanut tietää sitä?

— Ei kukaan.

— Eikö kukaan sitä tiedä?

— Ei kukaan, paitsi sinä ja minä.

— Eikö ole etsitty?

— Oh, on etsitty vaikka miten paljon. Mutta hän osasi peittää tapaamisemme ja kaikki sinne johtavat jäljet. Kun hän kiiruhti kohtaamispaikalle, kuului hän kotona kertoneen menevänsä junalla metsästysretkelle. Hän oli todellakin matkustanut junalla yhden asemavälin kaupungista päinvastaiseen suuntaan. Hän kyllä osasi peittää jäljet. Minä samoin. Meidän rakkautemme jäi salaisuudeksi. Minä vihaan… noita puolalaisia. Mitä sinä sanot nyt minusta?

— En mitään.

— Sinä voit ilmiantaa minut ja päästä siten eroon minusta, puolalainen…

— Ole vaiti!

— Mitä arvelet, teinkö hyvin vai huonosti? Oliko tuo mies pyhä aarre, olivatko hänen tekonsa ja tunteensa kunnioitettavia, vai oliko hänen elämänsä madon elämää, konnan kurjaa elämää, joka oli hävitettävä, jotta viheliäinen kataluus ei tarttuisi muihin ja leviäisi? Mitä minuun tulee… Katso, Piotruš… mitä minuun tulee… niin kauan kuin hän pysyi loitolla, tunsin minä häntä kohtaan vain halveksuntaa. Mutta kun hän lähestyi minua, kun hän ojensi kätensä tarttuakseen minuun, kun hän tahtoi painaa suudelmansa minun huulilleni — tapoin minä tuon madon. Sano minulle nyt, ainokaiseni…

— Minä en tiedä. Minä en ole mikään juristi. Vastatkoon sinulle Rošov siihen.

— Rošov!

Piotr purskahti katkeraan itkuun.

— Minä olen haavoittanut sinun sieluasi… — sihisi Tatjana vihlovan ivallisesti.

Hänen pukunsa oli niin läpinäkyvä, että saattoi aavistaa koko hänen ruumiinsa. Hän nousi, kumarsi syvään, avasi nopeasti oven ja meni pää korkealla pystyssä pois.

KAHDESKYMMENES VIIDES LUKU.

Piotr ei jäänyt pitkäksi aikaa kenraalin kotiin. Oleskelu siellä kävi hänelle sietämättömäksi. Hänen haavansa olivat menneet umpeen, halkaistu silmäkulma oli rykmentinlääkärin tarmokkaasta hoidosta kasvanut kiinni, side otettiin pois; vain poskella piti hän yhä vielä laastarilappua, jonka alla ommeltu haava parani. Heti kun potilas saattoi liikkua ulkoilmassa, palasi hän Kozdroj'n oppilaskodin yläpuolella olevaan entiseen asuntoonsa.

Ensi aikoina oli hänellä aina ladattu revolveri mukanaan, kun hän käveli kaduilla, ja hän oli teroituttanut sapelinsa, kun kaikki jalkaväenupseerit väijyivät häntä kostaakseen silvottujen tovereittensa puolesta. Niin kauan kuin hän tunsi heikkoutta ruumiissaan, näyttäytyi hän harvoin kaupungilla. Sen sijaan hän teki aina pitempiä kävelymatkoja ympäristöön. Päivällisen tuotatti hän ravintolasta kotiinsa. Paikan kirjakaupan välityksellä hankki hän tieteellisiä teoksia muutaman kymmenen kilon painoisen määrän sekä erikoisalaltaan että eräältä uudelta alalta, joka yhä enemmän veti häntä puoleensa, ilmapurjehduksen alalta.

Hän alkoi opiskella perusteellisesti tätä ainetta, teoreettisesti ja historiallisesti, Leonardo da Vincistä alkaen. Hän syventyi tutkimaan erilaisia lentoteknillisiä teoksia. Systemaattisesti, kohta kohdalta hän tutki Langleyn ja Maximin taulukkoja aerodynamiikan alaan kuuluvista huomioista ja kokeista, ilman vastustuksesta, tuulen voimasta ja suunnasta, ilmavirroista ja ilman rakenteesta, tutki lintujen lentoa koskevia ilmiöitä, kaikkia erilaatuisia aerodynamisia siipiä, koko nykyisen lentotaidon statiikkaa ja dynamiikkaa. Hänen asuntonsa täyttyi albatrossien, pelikaanien, lepakkojen, kondorikotkain, kotkain ja haikarain luurangoilla. Työskentely ja syventyminen näihin kysymyksiin toi hänen sielulleen vähitellen rauhan. Hän opiskeli alusta alkaen, kuten aapista opitaan, ja tutustui niihin lakeihin, jotka hallitsevat tulevien ihmistekojen rajatonta alaa, alaa, joka on yhtä ääretön kuin avaruus, missä nämä teot suoritetaan. Hänen kipuaan vaimensi matemaattisen tiedon tuottama ylväs, kaunis nautinto, selkeiden ja kuulakkaiden totuuksien yksinkertaisuus, joita ihmisparat eivät huomaa, he kun juopuneiden lailla retkottavat elämän tien syrjänteellä eivätkä sameilla silmillään ollenkaan näe taivasta.

Eräät lentotekniikan probleemit tuottivat hänelle miltei voittamattomia vaikeuksia, ne kun kuuluivat matematiikan alaan, jota oli vain vähän hosaistu tykistökorkeakoulussa ja jonka hän oli jo unohtanut. Hänen oli pakko ottaa uudelleen esille romukoppaan heitetyt oppikirjat ja ruveta vaivaamaan päätään korkeammalla matematiikalla. Sen probleemit painoivat jossain määrin syrjään kaikista probleemeista suurimman, elämää itseään koskevan.

Kipein sydämin oli Piotr saanut sielunsa pakotetuksi päätökseen, ettei hän enää tulisi näkemään Tatjanaa. Hän oli niin päättänyt ja hän piti päätöksensä. Hän tukahutti säälin, joka häntä vaivasi, kun hän oli saanut kuulla Tatjanan kertomuksen metsäisellä vuorella tapahtuneesta draamasta. Hän tiesi vallan hyvin, että tuo sääli vielä eli hänessä, hän tiesi, että hänessä oli vielä tutkimaton, salakavala ja petollinen intohimo. Mutta hän ei voinut tehdä sovintoa Tatjanan kanssa, hän ei voinut antaa anteeksi Rošovia. Hänen sisällään kirvelivät syvemmät ja sata kertaa tuskallisemmat haavat kuin poskissa.

Hän aloitti todellisen skyyttalaissodan intohimoaan vastaan. Hän ei sallinut itsensä muistella eikä haaveilla Tatjanasta hetkeäkään. Vain syvimmässä sisimmässään, vasten tahtoaan ja tietämättään hän rakasti Tatjanaa. Hävittääkseen Tatjanan viehätyksen tehon hän söi vain harvoin lihaa, joi vain maitoa, paastosi usein ja koetti väsyttävällä työllä, harjoituksilla, voimistelulla ja pitkillä kävelymatkoilla karkoittaa kaikki muistot. Usein yöllä, kun näyt häntä ahdistivat, riistäytyi hän irti kaihon syleilyistä, haki hevosensa tallista, satuloi ja ajaa karautti vapaaseen luontoon. Viertotie luikerteli kalkinvalkeana vyönä yöhön, upposi siihen ja häipyi mustaan, näkymättömään autiuteen Piotrin ratsastaessa synkissä mietteissä eteenpäin. Tietämättään ja tahtomattaan oli hän yhä edelleen saman pakkomielteen vallassa. Pimeyteen häipyvä tie oli maallisen olemassaolon vertauskuva, askeleen päässä se oli jo hämärä ja parin askeleen päässä läpinäkymättömän aavistamaton.

Tatjanan salaperäinen teko leijaili kuin korppi hänen päänsä yllä, ja Tatjanan hämmentynyt sielu seurasi häntä ja keskusteli hänen kanssaan laajasti ja perinpohjaisesti. Tatjana heittäytyi Piotrin kaulaan, valkeat kädet laskeutuivat hänen hartioilleen, tummat silmät upposivat hänen silmiinsä ja suu virkkoi:

— Sinä olet siis jo unhottanut minut…

Silloin kohottautui Piotr suoraksi satulassaan kuin tyranni ja muutti voimakkaalla tahdonponnistuksella Tatjanan, ihanan armaansa, pelkäksi vertauskuvaksi, karkoitti hänet muististaan ja poisti ulottuviltaan. Hän ratsasti yksin, katse kiinnitettynä tien hämärään juovaan.

Neljään viikkoon ei hän enää ollut tietänyt mitään Tatjanasta, hän kun ei enää käynyt kenraalin kodissa. Kaiken, mitä sieltä kuuli, hän ilman muuta pyyhki olemattomiin ennenkuin se ehti tunkeutua hänen tietoisuuteensa. Hän iloitsi tahtonsa kristallinkirkkaasta ilmakehästä, jota, kuten hän uskoi, ei mikään voinut hämmentää. Mutta miten hän pettyikään! Oli hetkiä, jolloin hänen despoottisesti hallitussa valtakunnassaan sattui purkauksia, jotka olivat ikäänkuin hänen tahdostaan riippumattomia ja tuntuivat pahanhengen toimeenpanemilta.

Eräänä päivänä, kun hän taas oli penikulmia pitkällä ratsastusretkellään läpi metsien ja vainioiden kulkevalla viertotiellä ja oli ehtinyt noin kymmenen kilometrin päähän kaupungista, kuuli hän äkkiä takanaan auton törähdyksen. Heti senjälkeen suhahti näkyviin valkean tienkäänteen takaa komea, välkkyvä auto, joka kiiti ohi pölypilvessä suristen. Piotr nosti silmänsä ja näki lasiruudun läpi Tatjanan. Hänen vieressään istuivat Rošov ja mademoiselle Mathilde.

Tatjanalla ei ollut hattua päässä. Hänen hiuksiaan peitti sininen harsoliina, jonka hän oli ostanut yhdessä Piotrin kanssa Pariisissa, Galeries Lafayette'issa. Hänen kalpeat kasvonsa kääntyivät Piotriin päin. Piotr kuuli sydäntäsärkevän, tuskaisan huudahduksen. Mutta auto kiiti kimein valitushuudoin kuin myrskyn kiidättämänä eteenpäin valkeata viertotietä pitkin. Jälelle jäi vain bensiininhajua ja kauan kaarteleva pölypilvi. Jossain kaukana kajahti vielä auton mää'ähdys muistuttaen paholaisen kaameata naurua, paholaisen, joka on laskeutunut maan päälle, lävistänyt pyhän totuuden sydämen ja kuljettaa saalistaan voittokulussa yli vihreiden vainioiden.

Piotr horjahti tasaiselta tieltään, hänen taidokkaasti ja viisaasti taottu tahtonsa suojus petti. Auton etäinen surina kietoi hänet kahleisiinsa ja heitti maahan. Järkevä matemaatikko istuutui kuin juopunut kivelle, tarttui käsillään päähänsä ja huohotti ilmaa keuhkoihinsa ja eloa sydämeensä. Hän tuijotti tunteittensa pimeään kuiluun, joka äkkiä ammotti hänen edessään. Tatjanan kalpeat kasvot ja hänen silmänsä, hänen silmänsä… Vanhat muistot leijailivat Piotrin ympärillä, Pariisin unelma. Merenrannikko, bretagnelainen rapattu pikku maja, Tatjana ikkunassa, jossa tungeskeli joukko miehiä… Hänen lyhyt huudahduksensa! Miten paljon tuskaa, mikä kauhu, mikä suru, mikä kärsimyksen kuilu olikaan siinä unen huudahduksessa! Tuntui siltä kuin tämä huuto olisi saanut Piotrin rinnassa verisuonen katkeamaan. Hän vierähti puoleksi tajuttomana kiveltä alla olevaan ojaan. Hän ei voinut liikahtaa paikaltaan, ei nousta. Hän haparoi käsillään ilmaa, tarttui kivenhakkaajan moukarin lohkaisemaan möhkäleeseen ja syleili sitä kuin mielipuoli. Hänen silmistään, ah, ei hänen silmistään, vaan sydämeen sattuneesta haavasta alkoi vuotaa yksinäisiä kyyneleitä.

Silloin hän tunsi miehekästä häpeää. Hän kääntyi kasvoilleen ja nyyhkytti maata vasten tukkien siten suunsa ollakseen huutamatta. Huuto Jumalalle, jonka hän oli huutanut unessaan, muuttui todellisuudeksi — kaiuton huuto. Raskaana kuin kivi jysähti uni hänen mieleensä. Rošov pitää Tatjanan käsiä molemmissa käsissään. Vieras mies pitää Tatjanaa käsistä. Hänen silmänsä ovat vaipuneet toisen silmiin, hänen huulensa painuvat toisen huulia vastaan. Mielipuolisuus liekehti Piotrin aivoissa. Ajatukset pirstoutuivat. Hän ei enää kuullut eikä nähnyt.

Silloin kuului taaskin auton pirullinen törähdys. Oliko se kaiku vai kuulohäiriö? Kirottu ääni tuli yhä lähemmäksi, yhä tungettelevammaksi. Piotr kirosi sille tervehdykseksi, sillä hän ymmärsi Rošovin lähestyvän. Hetken kuluttua kuului surina aivan läheltä. Piotr nousi istualleen. Kun hän huomasi, että auto kiiti häntä kohti, nousi hän ja kulki tien reunaa myöten. Hänen ympärillään pölähti tomu. Auto suhisi kulkijaa kohti, hänen ohitseen. Se pysähtyi. Piotr ei kääntänyt päätään. Hän kulki eteenpäin. Mutta hänen nimeään huudettiin. Hän pysähtyi.

Tatjana astui autosta ja tuli häntä kohti. Piotr näki hänet omin silmin, hänet, ihanan, rakkaan unelmansa. Tatjana oli kalpea, solakka, puku oli ohut. Hän oli niin suuren liikutuksen vallassa, ettei Piotr ollut häntä milloinkaan ennen nähnyt sellaisena. Hänestä tuntui, ettei se ollut Tatjana, vaan epätoivo ihmishahmossa, ja että tuo näky oli heti häipyvä kuin maantien pöly.

Tatjana tuli hänen luokseen. Hän kompastui heidän välissään oleviin kiviin ja polvistui voimattomana maahan. Hän katsoi Piotria kasvoihin, silmiin, ja myöskin Piotr tuijotti häneen ihmetellen tätä kohtausta, joka näytti olevan riuhtaistu esiin hänen omasta sielustaan, hänen raskaasta kärsimyksestään.

— Näin sinun kävelevän täällä… — sanoi Tatjana hiljaa.

— Niin, kävelin tätä tietä pitkin.

— Kuljetko näin yksinäsi?

— Kuljen.

— Pukusi on tahraantunut.

— Niin, se tahraantui.

— Sinä olet kovin kalpea… Olet kai väsynyt?

— En. En ole väsynyt.

— Piotruš, Piotruš, oma lapseni…

— Tania …

— Rošov ei ole enää autossa … — sanoi Tatjana nöyrästi rukoillen hänen jalkainsa juuressa ja tuntien rajatonta häpeää.

— Missä hän sitten on?

— Annoin hänen nousta pois kaupungin ulkopuolella.

— Miksi?

— Koska et luultavasti olisi mielelläsi ajanut hänen kanssaan.

Miltei eläimellinen tuskan parahdus, tulinen ylpeyden purkaus nousi uudelleen Piotrin rinnasta ja raukeni hänen huulilleen. Hän kiristeli hampaissaan hirvittävää sanaa ja katsoi Tatjanaan. Tatjana luki hänen silmistään tämän sanan.

Vaikeroiden Tatjana nousi pystyyn. Hän horjahteli, kääntyi voimattomana, Piotrin katseen pakottamana, ja poistui notkuvin polvin, ikäänkuin kahleita laahaten. Hetken kuluttua puhisi auto uudelleen ja hävisi suristen tomupilveen.

Upseeri kulki taaskin, kuten äsken, maantien reunaa myöten. Hän kulki varmoin askelin tiheässä ruohikossa, jota peitti paksu kerros kalkkipölyä. Kuihtuneet valkoapilaat ja karheat ruohonkorret painuivat hänen jalkojensa alla kuin joustavat vieterit. Lämmin tuuli puhalteli sänkipelloilta, tunkeutui Piotrin avoimen takin alle ja pani rinnan puristumaan kouristuksentapaisesti kokoon, mikä tuntui kuvaamattoman ilkeältä. Hänen puoleksi suljetut, valkeaan maantiehen tuijottavat silmänsä näkivät vielä Tatjanan kalpeat posket ja mustat silmät arkoina ja masentuneina. Hän näki tummansiniset renkaat Tatjanan silmien alla. Piotrin huulille nousi kysymys:

— Minkätähden minä en noussut autoon ja lähtenyt mukaan? Eihän Rošov kuitenkaan siinä istunut, vain Tatjana ja hänen hyvä ystävänsä Mathilde…

Piotr tunsi Tatjanan olan nojaavan hänen omaa olkaansa vasten, tunsi sen hekumallisen puserruksen, jonka hän olemuksensa koko aistillisuudella saattoi tuntea, tunsi pehmeän hiussuortuvan poskellaan. Niin moneen päivään, niin moneen yöhön ei hän ollut tätä tukkaa hivellyt! Mitä? Tatjana palasi! Hänen uskollinen sydämensä oli värissyt ja hänen lempeässä katseessaan oli ollut rajattoman rakkauden huuto. Miten suuri nöyryys, miten rehellinen häpeä oli ollut hänen kasvoissaan! Syntiselle naiselle oli Vapahtaja antanut anteeksi. Entä hän? Hän ei ollut tänä ratkaisevana hetkenä käyttäytynyt Tatjanaa kohtaan ainoastaan pyövelin, vaan myöskin raa'an, röyhkeän lurjuksen tavoin! Tämän teon jälkeen — ei koskaan, ei milloinkaan enää! Tatjanan itsetunto ei salli hänen unohtaa tätä herjausta koskaan. Autonkuljettaja ja Mathilde olivat olleet kuulijoina. Piotr tunsi, että aivan uusi turma oli haudannut hänet alleen, uusi, entistä paljon pahempi. Hänen hiuksensa nousivat epätoivosta pystyyn. Hiki valui pitkin hänen ruumistaan. Mutta kuten jousen jänne kiristyi koko hänen tahtonsa. Hän laahusti kaupunkiin onnettomuus taakkanaan.

Tästä lähtien alkoi Piotrille vaikea aika. Tuo niin viisaasti ja oivallisesti rakennettu tahdon rakennus luhistui äkkiä kuin korttitalo. Tahdonmuuriin ilmaantui aukkoja ja rikkoutumia, edessä oli soita ja syväyksiä, joiden yli ei voinut kahlata eikä uida ja joihin ei edes voinut hukkua. Kahden raivoisan pedon tavoin syöksyi hänen sielussaan kaksi elementtiä vastakkain: vietin lietsoma matalamielisyys ja ylpeys. Ne raatelivat toisiaan rajuin puraisuin ja kamppailivat levähtämättä hetkeäkään. Hän menetti ruokahalun, unen, kyvyn tehdä mitään. Tympeytyminen kirjoihin, karttoihin ja piirustuksiin seurasi hänen entistä innostustaan. Hän rupesi päivä päivältä yhä enemmän vihaamaan ihmisiä ja heidän harrastuksiaan, touhuaan, lintuja ja niiden laulua, puita ja niiden huminaa, taivasta ja pilvien vaihteluja, kunnes tuo viha oli kasvanut voimaksi, joka oli elämän mahdin veroinen ja jättiläismäinen kuin maailma.

Piotr ei voinut nukkua hetkeäkään tänä yönä, ei myöskään seuraavana eikä kolmantena. Hänestä tuntui kuin olisi rautainen oka tunkeutunut hänen kylkeensä, miekankärjen tapainen, ja kuin olisi hänen täytynyt maata kipeällä puolella. Hän nousi vuoteeltaan ja kulki paljain jaloin yöpuvussaan ympäri huonetta. Hän kävi sisäistä kamppailua. Hän etsi — se oli kauheata — hän etsi voimaa, joka olisi voinut korvata Tatjanan rakkauden. Äärimmäisin hengen ponnistuksin mietti hän, mikä voisi antaa hänelle rohkeutta elää ilman Tatjanaa, mikä voisi tehdä hänet niin vahvaksi, että hän unohtaisi Tatjanan; mutta hän ei löytänyt mitään. Hän tutki ja koetteli vuorotellen suuria tekoja, taistelua vaikeuksia vastaan, työtä, uhrautuvaa alttiutta, turruttavaa ahdinkoa, hän koetteli irstailua — ja hän huomasi, ettei mikään auttanut. Pienin, vähäpätöisinkin muisto särki kaiken. Eräät sanat, paikat, määrätty sointi tai hohde muistuivat mieleen saaden peloittavan voiman. Hänen vuoteensa pääpuolessa näytti niinä harvoina hetkinä, jolloin hän saattoi uinahtaa kevyeen uneen, istuvan uneton paholainen hänen ajatustensa valvovana suojelushenkenä. Kun sitten uni oli tulemaisillaan tuskien valmentajaksi, lausui se lyhyen, mutta ikuisen turmanloitsun. Yhden ainoan sanan. Piotr näki heti sateen liottaman lehtokujan Charentonissa, rauhaisan huoneen Pariisissa, synkän yön kaukaisella, autiolla kadulla…

Väliin miespoloisen onnistui nousta upottavasta hetteestä kovemmalle pohjalle ja päästä varmuuteen, että hän nyt sittenkin oli järjen ja voittamattoman logiikan avulla voittanut tunteiden aaveen. Hän pani pitkäkseen ja uinaili. Yön kulutti hän puoleksi valveilla, puoleksi unessa. Mutta unessakin hän tiesi tarkoin mitä hänen sielussaan liikkui. Äkkiä ja odottamatta kuin kellon vieteri ponnahti pystyyn järjen viimeinen päätelmä olemassaolon välttämättömyydestä, hänen tahtonsa viimeinen ase, logiikan siunatusta lähteestä hankittu lääke häviötä vastaan. Ahdistus karkoitti hänet vuoteesta. Taas hitaita askeleita pitkin huonetta. Öinen pimeys, öinen hiljaisuus olivat vielä siedettäviä; mutta nyt sarasti aamu, kukot kiekuivat, kevyt tuulonen liikutti vehmaiden puiden lehviä pihalla. Elämän heräämistä ja ihmisaskeleita alkoi kuulua. Vaivainen puuseppä pihalla nousi työhönsä. Hän mittasi jotain, pani kappaleita yhteen ja liimasi. Pian sen jälkeen heräsi hänen tanakka vaimonsa ja sipsutteli kuluneissa tohveleissa. Miten valtavasti Piotr vihasi tätä avioparia! Hän linkosi tuiman kirouksen heidän syyttömiä päitään kohti.

Ankara ja alituinen kipu oli jäytää hänestä kaiken elinvoiman ja uskon olemassaolon järkevyyteen. Piotr haparoi käsillään tyhjyyttä tarttuakseen johonkin, ikäänkuin tuohon lahoon puuristiin, joka riippui koivussa. Kun hän unettoman yön jälkeen aamun sarastaessa kulki ympäri huonetta, huusi hän useita kertoja sydämen pohjasta äänettömästi:

— Isä Isä!

Päivällä hän ei syönyt mitään. Maitotilkalla kostutti hän kuivia huuliaan. Katkeran kauhun vallassa ajatteli hän seuraavaa yötä. Kun se saapui hirvittävämpänä kuin kaikki, mitä ihmiskieli olisi voinut siitä sanoa, pitkänä, pimeänä ja äänettömänä, alkoi hän ajatella ainoata pakokeinoa tästä vaivan kuilusta. Hän toivoi kuoleman rauhaa niin vilpittömästi ja luonnollisesti, eläytyi niin loogillisesti ja liikutuksetta kuoleman olemukseen, että lohdutus vihdoin palasi hänen huoneeseensa. Ikään kuin erkaantuneena itsestään, vieraana itselleen, olentona, joka ei kestä elämää ja sen riemuja, astui hän sielussaan jyrkkää kalliopolkua ylöspäin ja tuli sillalle. Sieltä näki hän rauhan. Hymyillen hän totesi, ettei voisi milloinkaan voittaa rakkauttaan Taniaan, että jokainen kuviteltu voitto oli vain haave, jonka tuskat petollisina loihtivat hänen sieluunsa, ettei hän voinut alentua palaamaan Tatjanan luokse, sillä hän olisi lakannut silloin olemasta oma itsensä — jokin muu ratkaisu oli siis löydettävä. Vain se ratkaisu saattoi vapauttaa alennuksesta ja vain siten saattoi kietoa hartioille ylpeyden viitan. Ja hän otti ylleen ylpeyden viitan ja tunsi olevansa kuningas, joka nousee valtaistuimelleen. Otsaa puristi sentnerinpainoinen lyijykruunu, ja polvien välissä oli säälimätön miekka. Hän sulki silmänsä, ja hänen sielunsa täytti ylevä tunne; hän tunsi olevansa sisäisen maailmansa valtias, vaikkakin poskille vieri verisiä kyyneleitä.

Seuraavana päivänä hän harhaili ilman revolveria ja sapelia pitkin kaupunkia. Hän meni vähäksi aikaa klubiin ja kahvilaan, joka oli täynnä jalkaväenupseereja — juuri nämä suhtautuivat häneen kaikkein vihamielisimmin. Hän istuutui heidän viereensä ja katsoi heitä halveksivasti silmiin tahi hän vältteli heitä ylpeästi ja tunkeutui heidän välistään. Mutta he joko väistyivät hänen tieltään tahi vaikenivat hänet nähdessään tahi vilkuilivat häneen syrjästä. Hän palasi kotiin välinpitämättömänä ja heidän pelkuruudestaan vielä entistäkin väsyneempänä.

Neljäntenä yönä mentyään levolle ilman minkäänlaista unen toivoakaan nukkui hän vähäksi aikaa sikeästi. Hän näki unta, että hän meni huoneestaan alas portaita, hiipi talosta ja lähti Tatjanan luo. Nyt hän oli ovella ja veti ovikellon vanhanaikaista jalustimen muotoista pronssikahvaa, jonka hän aina tulisi muistamaan. Hän soitti kerran, toisen, kolmannen. Oven takaa kuului askeleita. Juostiin edestakaisin, tiedettiin varsin hyvin, että juuri hän soitti. Mutta ovea ei avattu. Sitten se avattiin hiljaa. Mathilde oli siinä. Piotr astui kapeaan käytävään, jossa hän kerran hämärässä oli suudellut Tatjanaa. Tatjana oli silloin tuntenut syvää, yliluonnollista hurmaa, kuten hän itse myöhemmin tunnusti. Musta verho, jota todellisuudessa ei ollut, riippui hänen edessään. Esiripun takana oli iso sali, samanlainen kuin Pariisin bulevardihotellissa. Kolme nuorukaista kulki salin läpi. Piotr näki heidän kasvonsa erikoisen elävästi, vaikkei hän ollut heitä milloinkaan nähnyt. Heidän jälkeensä kulki kolme vanhempaa herraa, jotka puhuivat Tatjanan kanssa. Eräs heistä ehdotti Tatjanalle matkaa Liettuaan. Vihdoinkin — mikä sanomaton unen onni — näki hän itse Tatjanan. Hän istui vuoteellaan sinipunervassa aamupuvussa, johon he kumpikin olivat olleet niin ihastuneita, ja suori pitkää, mustaa tukkaansa. Piotrin sydäntä kouristi, hän vavahti ja odotti. Hän näki Tatjanan kasvot, hänen suunsa, hänen silmäkulmansa, hänen poskensa. Uni oli poistanut Piotrin tietoisuudesta onnettoman kohtalon, eron ja tuskan. Se toi mukanaan hänelle entisen onnen. Mutta silloin tulikin joku vieras tai tuttu nainen ja sanoi hänelle, ettei Tatjana enää hänestä välittänyt. Oudot, vieraat silmät katsoivat häneen, niissä ei ollut enää edes vihaa, vaan halveksimisen kylmää, hedelmätöntä tuhkaa.

Piotr heräsi märkänä hiestä, rajusti sykkivin sydämin. Hän nousi heti vuoteesta, heitti hartioilleen kevyen sotilasviittansa, veti pitkät saappaat paljaisiin jalkoihinsa ja lähti hiljaa asunnostaan. Samoin kuin äsken unessa hän kulki pikkukaupungin pimeitä, tyhjiä katuja, välttäen pääkatuja ja kahlaten kujien paksussa loassa. Hän saapui pian kenraalin puutarhan vieressä olevalle niitylle. Hän hyppäsi ojien yli, kiipesi erään pensasaidan yli, harppasi syvien kuoppien yli, kunnes tuli aidan luo, josta saattoi nähdä linnan molemmat siipirakennukset. Kylmä, eloton kuutamo loisti Tatjanan huoneen ikkunaruutuihin. Ikkuna oli suljettu. Kuun välke, joka kerran oli ollut niin ihana, oli nyt kelmeä, muuttumaton ja kaamea ja valaisi ikkunoita kalkkijauheen värisenä. Rajaton tuska riehui Piotrin olemuksessa, ruumiissa ja sielussa. Kivinen muuri erotti hänet kadotetusta paratiisista, se kukisti hänet, voitti hänet, niin että hän voimattomana ja masentuneena vaikeroi Jumalalta apua.

Niin kului vaikein yö…

Kamppailemalla omaa minäänsä vastaan ja kärsimällä taistelussaan ylivoimaisia tuskia saavutti hän seuraavien päivien kuluessa kuitenkin sen, että tuskista erittyi ylevä, pyhä ylpeys. Hän ei mennyt Tatjanan luokse, ja ylpeyttään oli hänen kiittäminen siitä, että hän saattoi olla sitä tekemättä. Hän saattoi nukkua, vaikka olikin päivällä saanut mystillisen varmuuden siitä, että Tatjana oli hänet pettänyt. Hän kykeni tekemään työtä siksi, että oli karaissut sieluaan tulessa ja että halveksimisen tikari aina oli teroitettuna. Hän tiesi, että uni häipyisi ja että hän heti menettäisi valtansa sielunsa raivottariin, jos hän antautuisi muistoille, säälin hemmoittelevalle viisaudelle. Nämä raivottaret hän oli kukistanut suurilla ponnistuksilla ja vain hitaasti hän oli saanut ne poljetuksi maahan. Hän tiesi ylpeyden — niin jalo ja hyveellinen kuin se olikin — olevan vain huumausainetta, hänen elävän henkensä koneellista painostamista. Hän tiesi, että yksikin ainoa Tanian silmien katse…

Kun Piotr muutamia viikkoja myöhemmin saapui määräaikaan tykistön harjoituspaikalle, tapasi hän siellä vain yhden upseerin, Ježkovin. Tämä lahjakas, iloinen nuori mies oli saanut hienon kasvatuksen, mutta oli kevytmielinen irstailija ja tuhlasi lahjansa kapakoissa ja hukutti tietonsa toimettomuuteen. Ježkov oli osoittanut Piotria kohtaan hänen sairautensa aikana suurta sydämellisyyttä ja oli aina ollut hänelle hyvä toveri. Kahakan jälkeen oli hän näyttänyt jonkun verran kadehtivan Piotrin saamia haavoja. Hän valitti usein, että oli ollut muualla, missä hemmetissä lieneekään ollut sillä kertaa, kun ei sattunut olemaan saapuvilla tuon tappelun aikana, ja ettei ollut aavistanut mitään semmoista. Hän olisi kyllä näyttänyt niille lurjuksille! Hän olisi näyttänyt mitä merkitsee toveruus, ja kun päälle päätteeksi on kysymyksessä Rozlucki, »Piotruš», ja ennen kaikkea sellaisessa asiassa. — Mutta juttu ei ole vielä lopussa, — lisäsi hän, — ja silloin saa Piotruš nähdä, mikä mies Ježkov on…

Oli kylmä päivä. He kääriytyivät kiinteästi viittoihinsa ja keskustelivat polttaen tuulessa savukkeitaan. Ježkov sanoi haukotellen:

— Anteeksi, Piotr Ivanytš, että kysyn sinulta, mutta luullakseni se nyt jo käy päinsä, mikäli voi päättää. Mitenkä on? Tatjana Ivanovna menee naimisiin Rošovin kanssa?

— Mistä sen tiedät? — kysyi Rozlucki.

— Olin eilen illalla kenraalin luona. Siellä oli koko joukko ihmisiä, koko kaupunki oli siellä. Suuret kemut. Ja Rošov esiintyi jo kaikkien nähden onnellisena sulhasena.

— Jos niin on, niin tiedäthän itse…

— Pyydän anteeksi… Anna anteeksi, että kosketan tätä asiaa. Onko hän sinut pettänyt?

— Ei ole.

— Sillä jos tarvitsisit apuani, — sanoi Ježkov pureskellen savukkeensa imuketta ja siristäen viisaita, rehellisiä silmiään, — voit aina luottaa minuun. Kun eilen kuulin kihlauksesta ja näin heidät molemmat yhdessä, teki mieleni, usko minua, heti ruveta härnäämään tuota opetettua ja dresseerattua villakoiraa, Rošovia. Mutta en tiennyt, mitä minun oli ajateltava asiasta, mikä sinun kantasi siinä oli. Anteeksi, että olen tähän kajonnut…

— Oh, ei mitään! Olen sinulle kiitollinen tästä uutisesta.

— Todellako? Piotr Ivanytš!

— Miksikä niin, hyvä veli?

— Jos hän on pettänyt sinut ja tahdot sille toiselle näyttää, ettei meikäläisiä niinkään työnnetä syrjään, niin luota minuun…

— Kiitos, — mutta minua ei ole petetty. Kunniasana!

— Eikö hän ole sinua pettänyt?

— Ei ole.

— No, no!

— Annan vielä kerran kunniasanani.

— Merkillinen otus! — mumisi Ježkov. — Sellainen tyttö, semmoiset suhteet, sellainen tulevaisuus. Eikä tyttö ole häntä pettänyt, hän antaa siitä kunniasanansa. No, sitten minä olen vaiti.

Piotr hymyili ja meni työhönsä. Hän puhui sotamiehille, sitten hän astui hevosen selkään ja antoi käskyjä… Hän näki peltoja, metsiä, kukkuloita, etäisyydessä kaupungin. Mutta nämä kuvat muuttuivat yhä epäselvemmiksi, epätodellisiksi. Hän vältti Ježkovia ja keskustelua hänen kanssaan, hämärästi peläten, että hänelle äkkiä voisi tulla halu vetää esiin revolverinsa ja pamauttaa kuula toverinsa otsaan.

Seuraavan kuun, joulukuun, loppupuolella toi kenraalin vanha palvelija, kauan sitten palveluksesta päässyt sotamies ja isännälleen uskollinen kuin koira, Piotrille kirjeen neiti Mathildelta. Ranskatar kirjoitti lyhyesti, eikä hänen oikeinkirjoituksensa ollut aivan nuhteetonta. Hän pyysi Piotria tulemaan seuraavana päivänä sille puutarhan ja sotilasmakasiinien välillä olevalle aukealle, johon Tatjana oli kutsunut hänet ensi tapaamiseen. Kun Piotr oli saanut tämän kirjeen, tuli hän miettiväiseksi. Hän oletti, ettei ainoastaan Mathilde saapuisi sinne, vaan myöskin Tatjana. Koko hänen kiusallinen tilansa oli vain epämääräistä haavetta Tatjanan tapaamisesta ja tukahdutettua unelmaa saada nähdä häntä. Mutta nyt, kun Tatjana viimein nöyrtyi ja halusi tulla, heräsi Piotrissa entinen viha. Hän tiesi, että kihlaus Rošovin kanssa saattoi olla vain veruke, ja siinäkin tapauksessa, että niin tosiaankin olisi laita, voitaisiin se milloin tahansa purkaa. Mutta yksistään se, että Rošov oli saanut olla Tatjanan rinnalla, oli jo kauan sitten ratkaissut kaiken.

Kun Piotr harkitsi asiaa, odotti vanha palvelija ovella, yllään musta takki, joukko kunniamerkkejä käänteen alla.

Kun Piotr kohotti päätään vastatakseen, alkoi vanha palvelija puhua, välittämättä arvojärjestyksen säännöistä, jotka käskivät hänen olla vaiti:

— Piotr Ivanytš…

— Mitä sinä tahdot? — keskeytti hänet Piotr kopeasti.

— Piotr Ivanytš, pyydän nöyrimmästi anteeksi, että uskallan puhua…

— No, hyvä, hyvä. Mistä on kysymys?

— Piotr Ivanytš, minulla on alamaisin, nöyrä pyyntö…

— Minä sanoin jo, että saat sanoa, mitä haluat.

— Antakaa toki anteeksi Tatjana Ivanovnalle, antakaa hänelle anteeksi!

— Mitä tämä merkitsee! Mitä sinulla on sen kanssa tekemistä!

— Antakaa hänelle anteeksi Herramme Vapahtajan tähden. Antakaa anteeksi myöskin minulle, vanhalle miehelle!

— Tällä kertaa minä annan anteeksi. Mutta muista, ettet toista kertaa sekaannu tähän asiaan! Kuulitko?

— Kyllä, kyllä. Se ei kuulu minuun ollenkaan. Minä tiedän paljon, Piotr
Ivanytš, minä ymmärrän myös teidän vihanne, vaikka olenkin palvelija.
Armahtakaa Tatjana Ivanovnaa Vapahtajan Kristuksen tähden! Te tiedätte
itse, miksi.

— Miksi sitten minun pitää häntä armahtaa? — tiuskaisi Piotr hänelle.

— Minä näin, kuinka te tulitte keväällä hänen luokseen, kun te olitte karttatöissä hänen ylhäisyytensä kenraalin luona. Ja nyt hän on toisen kanssa. Ajatelkaa!

— Mitä sitten? Kun hän tahtoo olla toisen kanssa, en minä tietenkään voi olla hänen kanssaan. Etkö sitä vielä ymmärrä, niin vanha kuin oletkin?

— Piotr Ivanytš! Minä olen kantanut häntä käsilläni. Hän on minun silmäini edessä oppinut kävelemään ja puhumaan. Minä tunnen hänet. Asiat eivät ole…

— Sano mademoiselle Mathildelle, että minä tulen, — huusi Rozlucki keskeyttäen sydäntään keventävän vanhan palvelijan puheen.

— Tottelen… — mutisi palvelija ja meni syvään kumartaen ulos.

Määräajaksi pukeutui Piotr huolellisesti ja meni kaupunginpuiston takana olevalle aukealle. Kun hän lähestyi paikkaa, huomasi hän Mathilden olevan yksin. Hän tunsi pettymystä. Hänen olisi pitänyt iloita, ettei Tatjana ollut siellä, mutta mitään oikeata iloa hän ei tuntenut. Kolkosti ja raskaasti löi hänen sydämensä. Hämäriä tunteita kieri hänessä, ja niiden pyörteestä ikäänkuin erkani aavistus siitä, miten kaameata olisi elää ilman Tatjanaa — vaikka tämä asiain käänne tyydyttikin hänen järkensä logiikkaa.

Ranskatar oli kiihoittunut, kalpea, levoton. Piotrin kysymykseen, oliko Tatjana lähettänyt hänet, hän vastasi epäselvästi. Hän sammalsi jotain aikaisemmista suhteista.

— Olen kuullut, että Tatjana Ivanovna on jo mennyt kihloihin herra
Rošovin kanssa… — keskeytti Piotr.

— Niin… — mumisi mademoiselle Mathilde vältellen, — Tania on mennyt kihloihin. Mitä sanotte siitä?

— Minä lausun onnitteluni toistaiseksi teidän välityksellänne. Myöhemmin, myöhemmin teen sen henkilökohtaisesti. Kun en ole tähän saakka sitä tehnyt, niin on se johtunut vain siitä, etten ollut saanut kuulla sitä varmasta lähteestä enkä tahtonut jättäytyä huhujen varaan. Nyt, kun te vahvistatte huhun…

Ranskatar katsoi häneen tutkivasti ja tuli alakuloisemmaksi.

Molemmat olivat vaiti ja kulkivat puistoon päin. Piotr huomasi, samalla kuin hän nauroi sisässään kyynillisesti, että Tatjanan seuralainen naisten tapaan ei jättänyt käyttämättä tilaisuutta koettaa viehätysvoimaansa Piotriin. Piotr tiesi kuitenkin, ettei siinä ollut tämän kohtaamisen ainoa aihe. Hän kysyi:

— Milloin vietetään häät?

— Mistä minä tiedän… Kaikesta päättäen niiden pitäisi olla hyvin pian.

— Vai niin.

— Luonnollisesti…

— Onko heillä niin kiire?

— Hyvin kiire, sillä…

— Sillä mitä?

— Sillä Tania on…

— Mitä?

— Tania on… Ymmärrätte kai!

— En ymmärrä ollenkaan.

— Hyvä Jumala! Hän on, — no…

— Mitä on?

— Hän on, — voi kauheata, millainen mies!…

— Mitä?

— Hän on, — no — te kai ymmärrätte, — siunatussa tilassa.

Piotr tunsi jyminää päässään, kuten silloin, kun monet sapelit iskivät hänen päähänsä. Musta pilvi sumensi hänen silmänsä.

— Lapsi, meidän pikku tyttösemme… — remahti jossain paholaisen pilkkanauru. Pikainen teennäinen hymy lumivalkeilla huulilla.

— Minä toivotan herra Rošoville onnea menestyksen johdosta, — liitti
Piotr ivalliseen hymyynsä.

Ranskatar jätti kaikki personalliset tarkoitukset ja temput syrjään ja uskoi Piotrille epätoivoissaan kuiskaten:

— Tania on epätoivoinen!

— Tania? Epätoivoinen? Onhan hän aina toivonut itselleen lasta… — Nauraen ääneen purki Piotr häikäilemättömiä ja raivokkaita sanoja aivan kuin olisi sylkenyt itseään kasvoihin.

— Mutta teidän kanssanne…

— On käynyt toisin. Ikävä kyllä! Siitä ei ole pitkä aika, seitsemän kuukautta sentään… seitsemän kuukautta on kulunut Pariisin ajoista, jolloin minä saatoin tavata Tatjana Ivanovnaa. Herra Rošov on ehtinyt pitemmälle. Te tiedätte sen muuten parhaiten, — sanoi Piotr tylsästi naurahtaen.

— Minä tiedän, minä tiedän… — sihisi ranskatar hampaittensa lomitse.

— Mitä sitten?

— Herra Rozlucki! Säälikää häntä! Hän rakastaa teitä hulluuteen, mielettömyyteen asti!

— Vaikkakin odottaa Rošovin kanssa lasta?…

— Hän tahtoi sillä lailla kostaa teille mitä olitte hänelle tehnyt.

— Verinen kosto vanhaan homehtuneeseen operettityyliin.

— Mitä on sitten tehtävä?

— Ennen kaikkea ei ole uskottava vieraille, kuten minulle, onnellisten kihlautuneiden salaisuuksia. Voisinhan minä olla juoruilija, joka kertoo jutun kaikissa kaupungin kahviloissa. Toiseksi kiireimmiten kapiota ompelemaan, pappi, vaunut sulhaspoikia ja morsiustyttöjä, niin, ja kehtoa tilaamaan.

— Hän ei nuku yökausiin, kulkee ympäri huonetta, vaeltaa rauhattomana ympäri taloa, menee puutarhaan, juoksee pois, kirjoittaa jotain, kirjoittaa suurille arkeille kirjeitä teille — tai kenelle, en tiedä — polttaa jotain kamiinissa, tulee minun luokseni ja puhuu omituisesti, hajanaisesti. Hän keskustelee ääneen teidän kanssanne, rukoilee ja makaa tuntikausia lattialla kapeassa käytävässä, joka vie hänen huoneeseensa. Useimmiten hän seisoo ikkunan ääressä ja itkee niin peloittavalla, omituisella äänellä kuin ulvoisi. Tatjana-raukka! Hän on sotkeutunut verkkoon, jonka hän tahtoi heittää teille, kun te niin sydämettömästi ja kylmäverisesti petitte hänet.

— Petin! Minä olen pettänyt hänet?! Enhän minä mene kenenkään kanssa naimisiin enkä ole kehenkään rakastunut.

— Hän on siis antanut minun tehtäväkseni kertoa teille kaiken tämän ja kysyä teiltä vain yhtä, mitä hänen on tehtävä. Vain mitä hänen on nyt tehtävä. Sitä hän käski minun kysyä. Vain sitä, mitä hänen on nyt tehtävä. Hän tekee mitä te käskette.

— Mitä minä voin sanoa… — alkoi Piotr entisellä, miehekkäällä äänellään; mutta hän keskeytti äkkiä. Hänen ajatuksensa luhistuivat ja murskaantuivat kuin huolimattomasti rakennettu talo. Mukavat kyynilliset sanat tuntuivat hänestä hyödyttömiltä. Viheliäistä oli tämä näytelty ylpeys kyynelten polttaessa. Hän kulki samaa puiston tietä, jota hän oli ensi kerran kulkenut neitseellisen kauniin Tanian kanssa, kun tämä kutsui hänet onnekkaaseen tapaamistilaisuuteen. Samat paljaat puut, lumi ohuena vitinä kuten silloinkin, tuuli kohisi samoin lehdettömissä oksissa, sama kreikkalaisen jumalattaren kuvapatsas, ränstynyt ja haalistunut vertauskuva, oli siinä muuttumattomana… Entä Tania?

Epätoivo ravisti häntä kuin heikkomielinen pakkopaitaansa. Sama ohuen lumikerroksen peittämä kivipenkki tuossa…

Käsittämättömän kaikkitietävä, peloittava tuska ahdisti hänen sydäntään. Miten salaperäisesti ja kuitenkin miten johdonmukaisesti olivat kaikki asiat liittyneet toisiinsa!

Oli kuin joku, joka oli rajattoman viisas ja ovela, olisi punninnut kaikkea näkymättömällä hienolla vaa'alla, unohtamatta pienintäkään, kevyintäkään tuulensuhahdusta, pienintäkään lumihiutaletta, hennointa lehvää.

Piotr tahtoi sanoa ystävällisen ja säälivän sanan ja lähettää sen Tanialle. Silloin välähti hänen sielussaan kuin miekan kohtalokas leimahdus hirmuinen totuus, että Tatjana oli maannut Rošovin syleilyssä, siittänyt lapsen toisen kanssa, pettänyt vannomansa rakkauden valan. Hän sanoi ankarasti, jäykästi ja kylmästi:

— Sanokaa hänelle, että minä puolestani tiedän, mitä on tehtävä. Minun on täytynyt kaikessa menetellä niinkuin olen menetellyt. Hän ei tahtonut tulla minun omakseni… Hän on häpäissyt meidän pyhän rakkautemme.

Ranskatar alkoi nyyhkyttää ääneen. Hän rauhoittui kuitenkin pian. Hän pyyhki silmiään nenäliinallaan. Jonkun aikaa kulki hän tyynesti lehtokujaa pitkin. Äkkiä hän kohotti Piotriin vihaa ja raivoisaa katkeruutta säkenöivät silmänsä. Hän puhui yhteen hengenvetoon:

— Se, joka elää pelkästä rakkaudesta teihin ja jolle rakkaus on mennyt niin vereen, hän ei voi tyytyä sellaisiin sanoihin. Raakalainen! Vasta tänään minä ymmärrän Tatjanan rakkauden suuren voiman. Onneton on passiivisen naisen elämä. Teitä on pidettävä kahleissa kuin koiria. Kahleista vapaina te olette pahempia kuin ne. Jaloissa teitä on poljettava ja teidän on saatava kunnollisesti maksaa siitä, mitä teidän pohjaton himonne ja häikäilemättömyytenne on tuhonnut! Pyövelit!

Synkän välinpitämättömänä kuunteli Piotr tätä sanatulvaa. Hän kumarsi halveksivasti, kääntyi ja poistui.

KAHDESKYMMENES KUUDES LUKU.

Seuraavana aamuna tuli sama kenraalin vanha palvelija Piotrin asuntoon tuoden kirjelipun Tatjanalta. Rozlucki makasi vielä vuoteessaan. Silmät unenpopperössä luki hän lyhyen kirjeen:

»Minäkin tiedän, mitä on tehtävä. Minäkään en voi tehdä toisin. Voi hyvin, Piotruš! Minä kiitän sinua kaikesta.

Sinun Taniasi.»

Piotr vavahti, kun hän oli lukenut tämän. Näissä sanoissa oli voimaa ja pontta. Hän kysyi palvelijalta:

— Milloin neiti antoi sinulle kirjeen?

— Myöhään eilen-illalla. Hän herätti minut ja käski toimittamaan kirjeen varhain aamulla. Hän määräsi hyvin ankarasti: »varhain aamulla, heti kun tulee valoisa». No, nyt tulee myöhään valoisa. Kello on kohta kahdeksan. Minä olen tullut käskyn mukaan varhain aamulla.

— Hyvä, saat mennä.

Vanhus kumarsi, mutta ovella kääntyi hän vielä kerran Piotriin päin ja sanoi vakavana, sisäisestä surusta parahtaen:

— Armollinen herra… pitäkää hyvää huolta, ettei mitään onnettomuutta satu!

— Mene tiehesi, koulumestari!

Palvelija lähti.

Piotr pukeutui henkeään pidättäen ja kiiruhti kenraalin asuntoon. Kauhu pieksi häntä kuin ruoskan iskut alastonta selkää.

Hänen polvensa vapisivat, kun hän astui eteiseen, riisui päällystakkinsa ja kysyi neiti Tatjanaa ensimmäiseltä tapaamaltaan palvelijalta. Mutta talossa kulki elämä tavallista, rauhallista kulkuaan. Kenraali nukkui vielä, ja aamiaispöytää kattavat palvelijat kulkivat varpaisillaan. Kun Piotria oli totuttu pitämään perheen jäsenenä, ei kukaan ihmetellyt, että hän tuli taloon näin aikaisin aamulla, mutta hänestä itsestään tuntui hyvin kiusalliselta kuljeskella siinä palvelusväen parissa. Hän aikoi jo lähteä pois syyttäen sitä, että oli tullut liian aikaisin. Silloin palasi palvelija, jonka oli ilmoitettava Tatjanalle varhaisen vieraan tulosta, ja kertoi, ettei armollinen neiti ole huoneessaan.

— Eikö hän ole huoneessaan? Tiedätkö varmaan? — kysyi Piotr tuntien taaskin ikäänkuin ruoskan iskujen viiltävän selkää.

— Aivan varmaan. Hän ei ole siellä. Armollinen neiti on suvainnut lähteä jonnekin.

— Mutta minne?

— Sitä en mitenkään voi tietää…

— Eikö kukaan ole huomannut, mitä tietä neiti on mennyt?

Todettiin, ettei kukaan ollut sitä huomannut, eikä kukaan näyttänyt erikoisesti välittävän siitä. Käyttäen hyväkseen entisiä oikeuksiaan tässä kodissa meni Piotr keskisalonkiin katsomaan, olisiko Tatjana siellä. Tultuaan tähän isoon saliin hän huomasi kohta, ettei puutarhan ovi ollut lukittu ja että sen oli täytynyt jo kauan olla auki; lattialla oli näet lumikiila, jonka tuuli oli yön kuluessa sinne tupruttanut. Piotr avasi oven ja näki portailla ja tiellä epäselviä Tatjanan askelten jälkiä pehmeässä lumessa.

Nämä jäljet kiidättivät häntä hätähuudon tavoin puutarhamajaan. Tultuaan ovelle horjahti hän ja huusi kauhusta. Tatjana makasi penkillä hyytyneessä verilätäkössä. Koko ruumis vavisten huomasi Piotr, että Tatjana oli suunnannut revolverin vatsaansa kohti. Hän ymmärsi pettämättömän varmasti, että Tatjana oli päättänyt surmata itsensä ja Rošovin lapsen. Hän ymmärsi, että Tatjana oli tarkoittanut juuri tätä sanoillaan: »Minäkin tiedän mitä on tehtävä» — samoin kuin myöskin allekirjoituksellaan: »Sinun Taniasi».

Hän vaipui jähmettyneenä istumaan vastapäätä olevalle penkille ja katseli Tatjanan hymyä, hänen valkeita hampaitaan, joita lumihahtuvat jo peittivät, ja hopeanharmaiden sukkien verhoamia jalkoja, joissa näkyi mustia hyytyneen veren juovia. Piotr meni tainnoksiin.

Joku lähestyi…

KAHDESKYMMENES SEITSEMÄS LUKU.

Tatjanan hautajaisista tuli suurenmoinen mielenosoitustilaisuus. Siitä ei jäänyt pois ainoakaan kaupungissa asuva venäläinen. Tykistöpatteri, koko upseerikunta etunenässä, oli saapuvilla, ei julkisesti, vaan ilman aseita, riveihin järjestyneinä ja paradipuvussa.

Useampia jalkaväkikomppanioja marssi myös saattueessa ja kaikki rykmentin upseerit, aivan kuin yhtenä miehenä. Kaupungin porvareita liittyi uteliaisuudesta saattueeseen sankanpuoleinen parvi. Toisluokkainen pienehkö venäläinen pappi kulki ruumissaattueen edellä, risti kädessä, ilman kirkkolaulajia, ilman lippua ja apupappeja.

Taulun korvasi jalkaväkirykmentin iso torvisoittokunta, joka soitti melkein lakkaamatta. Arkun jäljessä kulkivat kenraali Polenov-Tšernovratski, Rošov, mademoiselle Mathilde ja joukko kenraalin kaukaisempia pitkämatkaisia sukulaisia.

Poliisi ja lääkärintutkinto olivat osoittaneet, että kenraali Polenovin tytär oli surmannut itsensä revolverilla, jonka hän oli ottanut isänsä asekokoelmasta ja joka jo kauemmin aikaa oli ollut hänen huostassaan. Laukaus oli lävistänyt alkuasteellaan olleen sikiön. Itsemurha oli tehty — kuten tutkimus osoitti — heti keskiyön jälkeen. Sen lisäksi oli vielä käynyt ilmi, että kenraalin palvelija vainajan pyynnöstä oli vienyt hänen viimeisen ja ainoan kirjeensä upseeri Rozluckille ja että Rozlucki oli ensimmäisenä aikaisin aamulla tullut paikalle ja löytänyt puutarhamajasta vainajan jo kylmänä.

Koko venäläinen seurapiiri tiesi kenraalin tyttären ja juristi Rošovin kihlauksesta. Mikä tarkoitus oli tuolla viimeisellä kirjeellä? Mitä siinä seisoi? Viranomaisten kysymyksiin Rozlucki kieltäytyi vastaamasta. Hän ei tehnyt sisällyksestä selkoa ja kirjeen hän oli hävittänyt.

Kuka siis oli syypäänä nuoren morsiamen kuolemaan? Ketä hän rakasti? Minkätähden hän oli surmannut itsensä? Vielä tuoreessa muistissa ollut Rozluckin seikkailu jalkaväenupseerien kanssa tuli uudelleen pohdinnan alaiseksi. Yleisössä kierteli tuhansittain juorujuttuja kuin salamoita ukkospilvessä. Jalkaväenupseerien kasvot olivat ankarat ja synkät. Heidän katseensa etsi syyllistä, jonka uhri makasi paareilla. Pitkissä laskoksissa hulmuava valkea arkun peite ärsytti silmiä ja kuohutti mieliä. Beethovenin jylhä surumarssi, joka tuntui soivan manalan kuiluista, kiihoitti ihmisten mielikuvitusta ja huusi kostoa.

Rajattoman tuskan huuto kohosi torvista, huiluista ja rummuista talvituulen kantamana ylös avaruuteen, vaipuakseen vähitellen kuolleille pelloille, jonnekin laidunten lumeen.

Musta saattue liikkui hitaasti eteenpäin leveätä tietä pitkin, autioiden, hämärtyvien kenttien läpi syrjässä olevaa kalmistoa kohti. Soitto oli kuin kaikkien näiden ihmisten ääni, heidän ikuiselle elämälle suunnattu valituksensa kuoleman kirouksesta, heidän raivokas vastalauseensa vienon, viehättävyyttä uhkuvan kauneuden häviöstä. Yhdelle ainoalle ihmiselle merkitsi tämä kuolematon kuolemanhymni toista. Se oli hänestä ääni, joka kertoi taivaalle ja maalle rakkauden riemusta ja voitosta itse kuolemankin yli.

Piotr Rozlucki kulki tykistöupseerien rivissä… Hänen takanaan kulki kaksi plutoonaa tykkimiehiä, kookkaita, voimakkaita talonpoikia. Heidän kannuksensa kilisivät tasaisesti ja yhtaikaa, kun he marssivat soiton mukaan hitaassa tahdissa ja iskivät kovaan maahan pitkävartisten saappaittensa raudoitetut kannat. Kartionmuotoisten lakkien töyhdöt huojuivat yhtaikaa ja kasvot olivat toistensa kaltaiset. He liikkuivat eteenpäin muistuttaen peltoa, jonka sarat ovat samanlaiset ja tarkoin yhtä suuriksi mitatut. Heidän ankara katseensa oli suuntautunut upseeri Rozluckin päähän. Huhu nuoren ja viehättävän kenraalintyttären traagillisesta kuolemasta oli tullut näiden avaran Venäjän eri haaroilta tuotujen jättien korviin ja herättänyt rajatonta vihaa syyllistä kohtaan.

— Tuossa hän on! — osoitti heidän jäykistynyt katseensa.

Piotr astui sotilaallisin askelin, tunsi tykistöplutoonain katseet ja kantoi tyynesti niiden vihan. Hänen jäykän katseensa pohjalla oli koston salama. Mutta tuo salama sai jäädä välähtämättä. Ympärillä olevan väkijoukon tuomio herätti hänessä vain välinpitämätöntä ylenkatsetta. Sotilaitten sokea raivo oli hänen onnettomuuden lävistämästä sielustaan jonkinmoista luonnon vihaa — peltojen, niittyjen, metsien. Hän tiesi, mikä miehistön katseessa piili, mutta asetti halveksien upseerin olkalappujen mahdin pitämään sitä aisoissa. Soiton kajahutellessa jättiläisvoimaansa avaruuteen palasi hänen mieleensä eräs mennyt päivä, ja hän muisti nämä samat sävelet. Hän ymmärsi nyt viimeinkin, mitä Tania oli tarkoittanut sanoillaan, että tuo soitto loihti esiin Iivana julman istumassa kultaisella valtaistuimellaan rautaisten ovien takana. Soitto leijaili tsaarin valtiuden saavuttamattomilla huipuilla. Rozluckin huulilla väikkyi Tatjanan nimi. Nämä sävelet olivat sanoneet Tanialle punaisen pyövelin kerran tarttuvan hänen tukkaansa ja tempaavan hänet korkealle mestauslavalle. Kuka oli pyöveli? Mikä oli hänen tarkoituksensa?

Päällysviittansa taskussa Piotr puristi revolverin kahvaa ja jatkoi varmoin, rauhallisin askelin, ainoankaan lihaksen vavahtamatta, tasaista, tahdikasta marssia. Miksi hän puristi kädessään revolveria, ei hän itsekään tiennyt. Epämääräinen välttämättömyys ohjasi hänen kättään ja pani kouristuksen tapaisesti pusertamaan asetta. Ikäänkuin todellisuuden ulkopuolella, tietoisuuden takana oudossa unessa sukelsi tästä teosta esiin tietoinen päätös. Tuon tuostakin näki hän niistä aukoista, joita siviili- ja sotilasarvohenkilöiden väliin jäi, kenraali Polenovin pään, ja silloin ruoski taas kauhunväristys hänen hartioitaan. Vanhuksen ulkomuoto ilmaisi, mitä oli tapahtunut, ja kertoi yhä uudestaan ja uudestaan, mitä paraikaa oli tekeillä.

Viimein saapui ruumissaatto kapeasta kirkkomaan portista hautausmaalle ja siirtyi kaukaiseen kolkkaan, minne lähelle muuria oli kaivettu yksinäinen hauta. Sen vieressä oli keltaista multaa, jota peitti vastasatanut lumi.

Vähitellen kokoontuivat ihmiset puoliympyrään. He tunkeutuivat yhä lähemmä toisiaan, kunnes olivat olka olassa kiinni. Väkijoukko kasvoi kasvamistaan ja pakkautui kokoon kuin se olisi ollut yhtä ainoata yhtenäistä ainetta. Siitä oikealla oli jähmettynyt hiekkaläjä, toisenlaista ainesta. Suorassa linjassa siitä kirkkomaan aitaukseen saakka ulottui sotilaitten muuri. Heidän edessään oli rivi upseereja. Toisella puolen hautaa kirkkomaahan päin oli harmaissa viitoissaan seisova jalkaväki. Piotr astui esiin ja pysähtyi haudan luo keltaisen multakummun ääreen. Vastakkaiselle puolelle vyöryi suunnaton väkijoukko. Aivan edessä, ihan arkun vieressä, seisoi kenraali. Vanhuksen silmät olivat kuin painuneet kahdeksi onteloksi, leuka oli ajamaton, tuuli liekutti miltei kaljun pään hiusrippeitä. Hänen polvensa lekottivat toisiaan vasten ilmeisesti koettaen maailman silmien edessä pitää sotilaallisessa ryhdissä hänen riepumaisen avutonta ruumistaan, jonka kohtalon isku oli murtanut. Ääneti, pää riipuksissa seisoi vanha pappi haudan reunalla puristaen kädessään hopeista ristiä. Hän kumartui ja teki arkun yli kolme kertaa ristinmerkin. Hän kumartui uudelleen ja teki väkijoukon yli ristinmerkin.

Äkkiä alkoi vanha kenraali viittoilla kädellään, viittoilla kärsimättömästi ja rajusti. Läsnäolijat ymmärsivät hänet ja alkoivat kuiskaten toisilleen ja mumisten nostaa raskaan metallisen kirstun kantta. Piotr näki Tanian, rakastettunsa armaat kasvot. Pienen suun, tukan, kasvojen kuvaamattoman kauneuden. Musertavaa tuskaa tuntien käsitti hän uudelleen, että Tatjana makasi siinä eikä enää elänyt. Valkea silkkipuku oli veren tahraama. Mustia täpliä oli tullut povelle. Hervottomasti vaipuneet kädet ojentuivat avuttomina pitkin ruumista. Tuoksuvan tukan kiehkura oli valahtanut arkun reunan ulkopuolelle…

Järkyttävä huuto pusertui kenraalin rinnasta. Vanhus heittäytyi ojennetuin käsin arkulle ja painoi huulensa kuolleen huulille. Väkijoukko nyyhkytti vaikeroiden ja vaikeni sitten jäykkään, uteliaaseen odotukseen. Onneton isä autettiin pystyyn.

Päästyään seisoalleen vanhus nosti kammottavat, haaleat, tuskan sokaisemat silmänsä ja alkoi etsiä jotain väkijoukosta. Hän etsi kauan. Ja hän löysi. Piotr Rozluckiin pysähtyi hänen katseensa kuin raskaan mestauskirveen terä ennenkuin sitä heilautetaan. Kenraalin katsetta seurasivat suuren, liikkumattoman ihmisjoukon silmät. Polenov suoristautui ja terästi mieltään. Hän antoi katseensa liukua yli jykevien tykistösotilaiden, sitten pitkin upseerien rivejä. Haudalla vallitsi täydellinen äänettömyys. Haudankaivajat odottivat kaamean välinpitämättöminä. Piotr katsoi Tanian kasvoihin.

Viimein pantiin arkun kansi kiinni. Kasvot katosivat näkyvistä. Silloin tunsi Piotr, että kaikkien katseet olivat suuntautuneet häneen. Huomaamatta työnsi hän kätensä viittansa taskuun, viritti revolverin hanan ja odotti. Sinä hetkenä hän päätti salamannopeasti: jos ainoakaan ääni suuntautuu häntä vastaan, jos ainoallakaan käden liikkeellä uskalletaan osoittaa häntä, tempaa hän aseen taskustaan, tähtää suutaan vasten ja laukaisee. Tanian luo hän tahtoi mennä, seurata häntä pimeyteen. Siellä pyytäisi hän Tanialta anteeksi, sopisi hänen kanssaan ja heidät yhdistäisi jälleen ikuinen rakkaus.

Näin odotti Piotr, tosiaankin jo elämän tuolla puolen. Hän katsoi himmein, jäisin katsein kenraalin silmiin, Rošovin silmiin ja vähitellen kaikkien silmiin. Hän odotti. Sillaikaa laskettiin raskas kirstu hihnoilla hautaan. Ensimmäiset multakokkareet heitettiin lapiolla hautaan ja ne kolahtelivat metallikautta vasten, läsnäolijat kumartuivat ja heittivät kourallisen multaa arkulle. Tuskan vihlomana kumartui Rozlucki heittämään multaa kuten muutkin. Hän näki, miten pohjattoman vihamielisenä kansanjoukko seurasi hänen liikettään. Tuon mykän raivon voima, jota vain katseet ilmaisivat, oli peloittava.

Mutta kun Piotr oli pistänyt kylmään multaan kätensä, joka juuri oli puristanut kuolettavaa surma asetta, valtasi hänet äkkiä ylimaailmallinen tunne, suuren lohdutuksen ja suuren armon tunne. Hän luuli tuntevansa kylmän maan lujan kädenpuristuksen. Hän tunsi erehtymättömästi, että isä maahan yhtyneenä, sen kanssa yhdeksi tulleena, ojensi hänelle kätensä tueksi.

KAHDESKYMMENES KAHDEKSAS LUKU.

Linnake, johon Piotr oli parisen vuotta sitten siirtynyt, kuului linnoitusvyöhykkeeseen, jolla oli yhteisenä nimenä Zasiek; se oli kuitenkin myös semmoisenaan itsenäinen kokonaisuus. Se ulottui kaikista linnoituslaitteista kauimmas tasangolle. Linnoitus itse oli Veikselin ja erään sen suurehkon lisäjoen kulmauksessa. Muutamien virstojen päässä siitä oli tämän lisäjoen varrella yli koko seudun ulottuvasta rämeiköstä hiukan kohoavalla kuivalla paikalla synkkä vallitus, jonka muoto muistutti papin päähinettä. Sen nimenä oli »Musta kotka».

Linnake oli vanha, suuria summia maksanut varustus, koko lailla ränsistynyt, mutta sittenkin asemansa ja kokonsa puolesta valtava. Sen vihreät maavallit ja vallinsarvet, jotka olivat jonkun matkan päässä joen uomasta ja sulkivat varustuksen joka puolelta, vallitsivat oikealla kokonaan joen ja sen uoman kauas näkyvää laaksoa, vasemmalla rautatiesiltaa ja ratalinjaa, joka kulki linnoituksesta linnakkeeseen, sekä avaraa, alastonta lakeutta toiseen, sumussa häämöttävään linnakkeeseen saakka. Rintasuojuksen alla upposivat sen seinämän juuresta lähtevät alastomat, kuolonsynkät tiilimuurit syviin hautoihin. Nämä aukottomat, punaisenruskeat muurit, joiden hartioille oli sälytetty säännöllinen maakerros, piirsivät kenttiin jyrkkiä murtoviivoja.

Linnakkeen sisälle oli jotakuinkin äskettäin rakennettu tukeva, korkea muuri, joka jakoi sen kahteen osaan. Toisessa, joen ja peltojen puolella olevassa, olivat holvikomerot, jonne oli sijoitettu linnoituksen ampuma-aseet, sotamiesten huoneet ja upseerien asunnot; toista, Zasiekiin päin olevaa, käytettiin vankilana. Tämän linnakkeen tykistö oli vankka ja uusinta mallia, mutta se pysytteli kuten ennenkin piilossa muuratuissa komeroissa, kidat ampuma-aukkoon päin käännettyinä. Sotamiesten asumukset olivat samoissa holvikomeroiden jylhissä huoneissa. Upseereille oli rakennettu kevyitä puutalosia, jotka nojasivat takaseinällään linnakkeen poikki kulkevaan jakomuuriin. Ne olivat todellisia hökkeleitä kapeine, kylmine, viheliäisine huoneineen. Ikkunat olivat kivillä lasketulle sisäpihalle päin, vastapäätä valliholvin puoliympyräisiä, aivan kuin raskaana taakkana painavan maakerroksen litistämiä ikkunoita.

Linnakkeessa asui vain muutamia naimattomia upseereja, ja nämäkin vain nimellisesti. Nämä upseerit olivat yksinomaan jonkin hairahduksen tehnyttä väkeä, ja he saivat nyt täällä sovittaa virheitään, mikä mitäkin. Kukin heistä piti tointaan ja oleskeluaan linnakkeessa ohimenevänä karkotuksena. Vain Piotr Rozlucki oli poikkeus. Hän oli asettunut tänne pysyväisesti. Tähän pysyvään maanpaossa olemiseen oli hänellä useita syitä. Virkaan liittyvä syy oli, että hänelle uskottu maanalaisten käytävien ja tiehyeiden rakennustöiden valvonta vaati hänen alituista läsnäoloaan ja erikoisen huolellista tarkastamista eikä sallinut mitään ajanhukkaa, mikä olisi ollut seurauksena ajelusta edestakaisin.

Jos tahtoi päästä linnoituksesta ja sitä ympäröivästä puisesta kaupungintapaisesta »Mustaan kotkaan», tuli kävellä useita virstoja jalkaisin, sitten ajaa vähän matkaa junalla asemalle, joka sekin oli linnakkeesta verrattain kaukana. Yhtä epämukavaa oli ratsastaa joka päivä työhön tahi ajaa kärryillä. Tämä oli Piotrille tärkein ulkonainen aihe asua »Kotkassa». Varsinaiset syyt tähän päätökseen olivat kuitenkin syvemmällä ja niitä oli runsaasti.

Tultuaan tähän linnakkeeseen huomasi hän, että paikka sointui hyvin hänen mielialaansa. Kun hänen asuntonsa oli linnakkeen pihalla, sulkivat valliholvien seinät, — jotka oli keksinyt itse inhimillisen paholaismahdin arkkitehti, oikea Macchiavelli, eikä suinkaan mikään huono maallisten asiain tuntija —, hänet eroon maailmasta ja sen vienoista viehätyksistä. Multa, joka paksuna kerroksena peitti muuria, oli omiaan tukahuttamaan muistin. Elämä tämän joka puolelta umpinaiseksi muuratun kuilun pohjalla ja sotamiesten puuhailun tarkkaaminen teki helpommaksi kaiken tunneherkkyyden perinpohjaisen hävittämisen. Kaikki miehet, joita Piotr näki, olivat sotamiehiä, kookkaanpuoleisia poikia. He kaivoivat maata, puhdistivat aseita ja kävivät harjoituksissa. Vapaahetkinään, velvollisuuksien kahleista irtauduttuaan, he huvittelivat mittelemällä keskenään voimia jos jollakin tavoin tai lauloivat renkutuksia. Määräaikoina he söivät ryynilientä, limppua, kaalia ja laihoja lihapaloja ja joivat viinaa. Määräaikoina he nukkuivat ja kuorsasivat, niin että koko linnake raikui. Heidän ruokahalunsa, heidän unensa ja heidän työnsä oli vahvaa kuin nämä muurit ja vallitukset. Ainoat naiset, joita siellä näki, olivat sotamiesten yhteiset heilat. Milloin sotamiesten keskuuteen levisi tauteja, olivat ne ankaria ja ilmeisiä, kuten syfilis ja lavantauti.

Piotr ryhtyi innokkaasti uuteen työhönsä. Hänen oli määrä täydentää vastamiinoituskäytävien rakentamista, joiden suunnitelmassa oli otettu kaikki mahdollisuudet huomioon. Näillä töillä, jotka hän suoritti hyvin huolellisesti, teki hän »Mustan kotkan» linnakkeen jylhän kuuluisaksi upseerimaailmassa.

Maatessaan aivan yksin talviöinä luki hän taaskin paljon puolankielistä kirjallisuutta. Mutta kirjoista hän ei löytänyt sitä hyisen kylmyyden ja voiman henkeä, jota hän etsi. Kirjat tuntuivat hänestä nyt tyhjiltä ja turhanpäiväisiltä, ne eivät voineet tarjota hänelle mitään paitsi sieluttomia ohjeita. Niinpä hän siis jaettuaan väelle työt talviaamuina tunsi olevansa maailmassa niin ypöyksin kuin yksin voi olla. Hänen oli tapana mennä silloin kanuunakomeroihin, kammioihin, joissa äänettömät tykit olivat, ja jäädä yksin niiden ääreen. Kylmin katsein tuijotti hän niihin. Saattoipa hän myöskin tuntikausia silmäillä kapeista ampumarei'istä kentille, avaroille taipaleille, jotka eivät olleet kenenkään omia, matalille alangoille, joiden yli vihollinen olisi joskus marssiva. Hyinen tuuli vihelteli komeroissa ja pieksi lunta Piotrin kasvoihin.

Hänellä oli ollut äskettäin lyhyt loma. Kun hän palasi takaisin, oli hänen pakko tukahuttaa sisällään ulkomaailmasta tarttuneet muistot, hempeät soinnut ja tuoksut. Hän pysytteli taas herkeämättä linnakkeen sisäpuolella. Sotamiehiä kohtaan hän oli tyly ja vaati heiltä ankarasti työtä. He katselivat häntä syrjäkatsein, silmissä salattu uhka.

Kun hän lähti kävelylle, ei hän poistunut ylimmältä maapengermältä; tätä ylintä reunustaa pitkin kulki hän koko linnakkeen ympäri. Sieltä näkyi molempien jokien uoma kauas ulottuvalla lakeudella. Päävirran avarat haarat avautuivat hänen katseelleen. Kaksivuotisen oleskelunsa aikana Rozlucki oli perinpohjin perehtynyt ja eläytynyt päävirran näköalaan. Sen näky muodostui vaikuttavaksi tekijäksi hänen sielussaan. Hän tunsi joen sen talvisessa, jäisessä panssariasussa, tunsi sen, kun se keväällä loi jääpeittonsa ja muuttui mahtavaksi luonnonvoimaksi, tunsi sen kesäkuivan aikana, kun se laakana raskasmielisen puron tavoin herui haarautumasta toiseeen. Hän seisoi kauan keväällä sen tulvivien rantojen varsilla, kun se vei mukanaan hedelmällisimmät ja rehevimmat mutakerrostumat, jotka se oli aikoinaan vuosisatojen kuluessa tänne tuonut. Hän nousi veneeseen katsoakseen, miten vastapäätä olevalle rannalle syntyi hietakumpu, jota vaivainen pajukko verhosi. Päivät pitkät hän tarkasteli uneliaana näitä itsevaltaisia, isännättömiä vesiä, jotka mielensä mukaan virtasivat vanhaa uomaansa. Hän katseli katsomistaan tuon valtavan voiman kuvaa, joka vyöryi tuntemattomiin etäisyyksiin, hävitti talonpoikien uutterasti muokkaamat rannat ja kautta vuosisatojen katosi olemattomiin. Hän ei enää vavahtanut nähdessään orjan, joka oli säilyttänyt ikivanhan hurjan ajattelemattomuutensa, vallattomuutensa, mielettömän tapansa tuhlata jättiläisvoimansa huonoon ja typerään. Jo ammoin katsoessaan rantojen hiekkasärkkiä ja vetten kaunista, kirkasta päilyntää oli hän nähnyt sielussaan unen, mielikuvitukseen oli kiteytynyt houkkamainen näky ihmiskunnan ja Puolan lasinkirkkaasta tulevaisuudesta.

Seisoessaan linnakkeen huipulla mykkänä ja liikkumattomana, silmät kiintyneinä kaukaiseen vesivyöhön, uneksi hän usein silmät auki. Hän oli työntekijä-sankari, joka loi tämän joen suulle kasaantuneesta baltilaisesta hiekasta meren aaltojen voiman avulla lasipölkkyjä, laattoja, seinämiä, kannattimia, tappeja, joka rakensi niistä seinät reunustamaan Veikselin uomaa, työnsi sen aallot kulkemaan Tatralta mereen saakka yhtä ainoaa ränniä myöten ja pani sen vesien suunnattoman voiman pyörittämään miljoonia turbiineja avaran maan hyödyksi. Hänen ajatuksissaan työskentelivät virran vyöryt koko Puolan kansan hyväksi. Jättiläisvivut, joita liikuttavat vuorten korkeuksista, laajoilta ylängöiltä ja alanteilta koottujen vesien paine, kohottavat ruoppauskoneita, jotka siroittavat lähiseutujen pelloille viljavaa liejua. Hiekasta on tullut arvokkain aarre, siitä saadaan rakennusainetta kaikkeen: maanviljelijäin kauniisiin lasitaloihin, joissa huonekalustoja esineet ovat lasista ja jotka ovat uuden, lasille pohjautuvan taiteen värikkäitä tyyssijoja sekä samalla terveyden tyyssijoja, niistä kun on hävitetty taudit, tulirokko, lavantauti, pilkkukuume, isorokko. Suuret sähkökeskukset, joita Veiksel-joki käyttää voimallaan, antavat valoaan kokonaisille maakunnille. Tuhannet maanviljelyskoneet kyntävät ja muokkaavat maata, puivat, viskaavat ja puhdistavat viljan. Lasilaatoilla katetut tiet ovat muuttaneet kaukaisia valtateitä lehmuskujiksi. Viljan keskeltä hymyilevät somat talot aurinkoa kohti. Eräät ovat taivaansinisiä, toiset punervia, valkeita tai monivärisiä. Kaikki, mitä vain innoittuneen taiteilijan mielikuvitus on luonut, kaikki, mitä neron salasopukoissa on syntynyt, missä unelma on pukeutunut muotoon ja väriin, on kiteytynyt väreinä ja kuvioina koristamaan lasisia hirsiä, taitekattoja, torneja, seinämiä, ovia ja ikkunoita. Ihmisen toverit — hevonen, lehmä, lammas, sika, koira ja siipikarja — oleskelevat lasirakennuksissa.

Yksinäinen upseeri näki loppumattomiin tällaisia harhanäkyjä.

Lomalta palattuaan sai Rozlucki kuulla, että siihen linnakkeen puoliskoon, jonka muuri erotti puhtaasti sotilaallisesta osasta, oli äskettäin tuotu siviilivankeja. Tähän saakka oli näissä komeroissa pidetty vain sotilasvankeja. Koko tämä seikka oli salaperäisyyteen verhoutunut. Sotilasosastossa ei kukaan tiennyt mitä rikoksellisia nämä olivat, miksi heitä rangaistiin ja missä heidän vankikomeronsa oikein olivat. Nämä vangit kuuluivat linnakkeen komentajan välittömään hoitoon ja tykistövarusväen valvontaan. Tämä merkitsi sitä, että komendantin määräämät vuorottelevat miehistöt vartioivat ikkunoita ja vallinsarvia paljon ankarammin ja häikäilemättömämmin. Olennaisesti olivat nämä vangit poliisi- ja santarmiviranomaisten huostassa.

Kävelyretkillään valleilla näki Piotr »toisessa osassa», aukottomien muurien reunustamassa, kivillä lasketussa alanteessa siviilihenkilöitä, joita kävellytettiin ahtaalla pihalla. He tungeskelivat tuossa kivionkalossa ajatuksiinsa vaipuneina, hiljaa ja rauhallisina, ovella seisovien tykistösotilaiden ankarasti vartioimina. Rozlucki, joka näki heidän liikkeensä, eleensä ja pakon synnyttämät tapansa, tuli vakuutetuksi, että he eivät saaneet puhua keskenään enempää kuin vartioivien sotamiestenkään kanssa. Heidän lukumäärästään ei voinut päästä selville, kun uusia aina ilmestyi kävelylle. Piotr ei tahtonut sitä keneltäkään kysyä, etenkään kun hän ei ollut hyvissä väleissä komendantin kanssa. Tämä seikka ei kuulunut sitäpaitsi hänen tehtäviensä piiriin ja herätti hänessä sen vuoksi semmoisenaan vähän mielenkiintoa.

Aluksi toi vankien näkeminen jonkinmoista vaihtelua hänen elämäänsä linnakkeen yksitoikkoisuudessa. Kävelylle tuodut vangit olivat uusia ihmisiä, aivan toisenlaisia kuin talonpojat univormuissaan. Oli omituinen ristiriita heidän olemuksensa, heidän hermostuneiden eleittensä ja mykän muurin välillä, joka oli suunniteltu iäti kestämään ja torjumaan hyökkäykset. Kun Piotr Rozlucki kulki linnakkeen ympäri ja näki kaukaa nämä ihmiset, tuntui hänestä aina ilkeältä, häntä ikäänkuin puistatti. He herättivät hänessä aina saman tunteen kuin sairausilmiön näkeminen terveessä ja vahvassa ihmisessä. He tuntuivat hänestä oudoilta ja ihmeellisiltä kuten lavantauti tai isorokko, mutta samalla myös sietämättömiltä kuten nuo taudit. Heillä oli omat vaikuttimensa ja vaiheensa, he olivat omien lakiensa ja sääntöjensä alaisia ja ilmestyivät aavistamatta linnakkeen todellisuuteen voimakkaan sairauden tavoin. Rozlucki teki kauan huomioitaan, mutta kyllästyi niihin viimein. Hän tottui vastahakoisesti vankeihin, kuten oli tottunut muureihin, multavalleihin, tykkeihin, kaivantoihin ja maanalaisiin käytäviin. Siihen oli etupäässä syynä se, että vangit tavallaan häiritsivät hänen mietteitään ihmiskunnan tulevaisuuden kirkkaudesta. Heidän vankeutensa osoitti ilmielävästi ja mitä vakuuttavimmin, että Veikselin lasista uomaa koskevat haaveet olivat tyhjä ja hedelmätön houre.

Eräänä päivänä talvella ilmoitti linnakepatterin aliupseeri, jonka välitön esimies Rozlucki oli, parrakas jättiläinen, ikämies, raaka kuin pyöveli sotilaille ja erikoisen innokas palveluksessaan, että hänellä oli hyvin tärkeätä kerrottavaa. Hän tuli sitä varten Rozluckin yksityisasuntoon ja odotti kauan eteisessä, kunnes Piotr otti hänet vastaan. Hämärsi jo, ja huoneissa oli pimeä. Piotr oli torkkunut ja kuunteli kertomusta vuoteellaan maaten. Aliupseeri pyysi hiljaa, että sotamiespalvelija lähetettäisiin jollekin asialle. Piotr suostui siihen uskoen varmasti saavansa kuulla ilmiantoja sotamiehistä.

Aliupseeri lähestyi pöytää ja pani sille paperipakan. Kysymykseen, mitä siinä oli, hän vastasi alkaen salaperäisesti, hiljaa kuiskaten kertoa ja työntäen samalla oikean käden keskisormella paperirahaläjää pöydän keskelle. Rozlucki nousi vuoteeltaan, heitti takkinsa hartioilleen ja katsahti seteleihin. Siinä oli useampia satoja ruplia seteleissä, pari huolellisesti silitettyä sadanruplan seteliä ja noin tusina pienempiä seteleitä huolellisesti pakkoihin sidottuina. Sotamies kertoi laajasti ja epäselvästi eräästä poliisimiehestä, ystävyydestään häneen, juomarahoista, juomingeista ja mellastuksesta ja lopuksi vangeista.

Hänen sekavasta puheestaan kävi ilmi, että kysymyksessä oleva poliisimies, Murlyk nimeltään, oli jo jonkun aikaa koettanut lahjoa ilmiantajaa, aliupseeri Berezkovia, juottanut hänet juovuksiin kalliilla viinaryypyillä ja uskomattoman makeilla likööreillä, tuhlannut rahaa ostamalla hänelle kallisarvoisia lahjoja ja viimein hankkinut hänelle mitä kauneimmat ilotytöt. Berezkov ei ollut pitkään aikaan voinut ymmärtää, miksi Murlyk näin teki, mistä hän sai niin suuria summia ja miten tämä kaikki kävi päinsä. Vähääkään aavistamatta mitään hän lankesi ja vyörytti kauhean synnin sielulleen. Hän ei voinut vastustaa kiusausta. Nyt hän tunnusti aivan kuin Jumalan kasvojen edessä, että hän oli remunnut yökaudet Murlykin kanssa. Hän oli tuontuostakin pujahtanut varkain linnakkeesta kaupunkiin, kun juuri hänellä oli hallussaan portin avain, tavannut siellä Murlykin Süssmannin hotellissa ja ottanut kauhean syntitaakan omalletunnolleen. Murlyk hankki aina Varsovasta saakka tyttöjä ja jätti heidät yksin hänen kanssaan. Mitä kaikkea siellä olikaan — mitä ruokia, mitä juomia!

Piotr katkaisi yhä uudistuvan kertomuksen kysymällä: »Mitä tekemistä on rahoilla, jotka ovat pöydällä?» Kävi ilmi, että rahat olivat Murlykin. Hän antoi rahaa niin paljon kuin halusi häneltä ottaa. Jos tahtoi viisikymmentä ruplaa, niin hän antoi viisikymmentä. Jos teki mieli saada sata ruplaa, niin hän antoi sata. Hän meni ulos, etsi, puheli juutalaisten kanssa, huusi, melusi — ja toi lopuksi niin paljon kuin oli pyydetty. Neideille oli maksettava runsaasti… He olivat äärettömän kauniita, tavattoman hienosti puettuja, puku silkkiä ja hienot alusvaatteet. Kun jo kerran oli vajonnut syntiin, niin oli siinä pysyttävä… Murlyk alkoi ehdottaa ikuisen ystävyyssiteen solmimista, suuteli, joi joka ilta veljenmaljat ja vannoi uskollisuutta hautaan asti. Hän saattoi vuodattaa kaihoisia kyyneleitä puhuessaan ystävyydestään. Kukapa ei olisi häntä uskonut, jos näki silloin sen miehen! Berezkov uskoi häneen, sillä Murlyk on viisas, ovela mies, joka tietää kaikki. Jokaiseen asiaan on tällä miehellä vastaus. Iskariot, kirottu Juudas!

Piotr kysyi taaskin missä yhteydessä rahat olivat asian kanssa.
Aliupseeri huokasi syvään, nousi pystyyn ja teki kunniaa. Kovalla
äänellä ilmiantoi hän itsensä Rozluckille ja sanoi saaneensa nämä rahat
Murlykilta — petoksesta.

— Millaisesta petoksesta?

— Valanrikkomisesta.

— Mitä sinun oli kavallettava?

— Linnakkeen toisessa osassa on vankeja…

— Mitä vankeja?

— Rikoksellisia, jotka ovat nousseet Jumalaa ja hallitsijaa vastaan, kaikenlaisia juutalaisia ja kapinallisia koiria, kaikki hirteen tai pakkotyöhön tuomittuja.

— Mistä sen tiedät?

— Murlykiltä. Tämä kamala Juudas on ottanut rahat noiden kapinallisten perheiltä juutalaisten kautta ja heittelee rahoja menemään. Vasta eilen tuli asia ilmi.

— Miten se tuli ilmi?

Joimme taas hirveästi Süssmannilla, ja neitosia oli taaskin läsnä, mutta toisenlaisia — oikeita, hienoja naisia. Myöhään yöllä oli eräs heistä minun kanssani. Hän alkoi rukoilla minua vangittujen puolesta.

— Mitenkä? Mitä rukoilla?

— Tavattoman ystävällisesti hän kohteli minua, ihmeen hellästi. Antakoon armollinen Jumala anteeksi! Hän pyysi vain yhtä: ei muuta kuin että tänä yönä jättäisin sulkematta portin, joka erottaa linnakkeen toisen puolen meidän tykistöosastamme, Vain sitä!

— Mitä hyötyä siitä olisi kapinallisille?

— Ensiksi tuli minunkin mieleeni sama asia: Typerä tyttö, ajattelin. Mitä ne lurjukset siitä kostuisivat, että pääsisivät toisesta osasta tänne! Täällä niinkuin sielläkin olisi vain komerot, muurit ympärillä, joka portilla vahti, vallihautojen takana vahdit. Vallilta, ajattelin, ette juutalaispakanat hyppää alas, koska murskaatte pääkallonne ennenkuin lennätte vallihautaan, vaikkakin pääsisitte kiipeämään vallille hiljaa kuin hiiret. Silloin ilmoitti Murlyk minulle aamupuoleen salaisuuden. Hän alkoi rupattaa korvaani, että se muka on kapinallisten asia, miten he meidän puoleltamme pääsevät ulos. Minun asiani olisi vain jättää portti yöksi sulkematta, sulkea se vasta aamulla varhain ja ripustaa avain kuten muulloinkin kansliaan. Hänen, Murlykin, asia olisi antaa kapinallisille silkkiset tikapuut. Ne hän antaisi jo päivällä. Samalla hän antoi minulle viimeisen läjän rahaa.

— Miksi tulet minun luokseni? — kysyi Rozlucki.

— Tulen esimieheni luokse, päällystöni luo. Tunnustan, että olen osallinen petokseen, että eilen ollessani juovuksissa ja huikentelevalla päällä otin vastaan ison rahasumman auttaakseni rikolliset pakoon. Tunnustan kaiken kuin Jumalan edessä. Rahat annan takaisin. Ilmiannan itseni ja jään odottamaan rangaistusta.

Oli tullut aivan pimeä aliupseerin ripityksen aikana. Piotr Rozlucki seisoi Berezkovia vastapäätä ja katseli hänen tummaa hahmoansa. Hän vaikeni. Toinen odotti seisten. Seuraavat hetket tuntuivat pitkiltä. Piotr kysyi:

— Rikos oli siis suunniteltu tänään toimeenpantavaksi?

— Niin.

— Mihin aikaan?

— Kello yksitoista illalla.

— Onko Murlykin tapana olla öisin linnakkeen toisessa osassa?

— Ei. Hän ei ole siellä milloinkaan öisin.

— Missä ovat vankilaosaston portin avaimet?

— Ne ovat minulla.

— Etkö ole vielä sulkenut sitä porttia?

— En.

— Mihin aikaan tavallisesti viet avaimet kansliaan, kun olet sulkenut portin?

— Kello yhdeksän.

— Anna tänne avaimet!

Berezkov otti avaimet taskustaan ja antoi ne upseerille. Rozlucki heitti avaimet rahaläjälle. Hän kysyi yhä jylhemmällä äänellä:

— Onko Murlyk sanonut sinulle, aikovatko vain kapinalliset paeta, vaiko myös muut?

— Vain kapinalliset, sillä muita ei olekaan holvikomeroissa.

— Tietääkö salaliitosta kukaan muu kuin Murlyk, sinä ja tuo neiti, jonka kanssa olit yöllä?

— Ei.

— Tiedätkö vielä jotain tästä asiasta? Salaatko jotain?

— Olen ilmaissut kaiken.

— Pysy totuudessa, sillä leikki on kaukana.

— Minä pysyn totuudessa.

— Minä vangitsen sinut.

— Olen valmis.

— Sinun on tästä hetkestä lähtien oltava vaiti. Minä kiellän sinua päästämästä ääntäkään suustasi ankaran rangaistuksen uhalla. Vasta oikeudessa saat puhua.

— Tottelen.

— Jos ennen aikoja päästät sanankaan suustasi, puikahtaa käsistäni pettäjä Murlyk ja tuo neiti. Nyt — mars minun perästäni!

He menivät pihalle. Piotr edellä, Berezkov hänen jälessään. He kulkivat tykistön holvikomeroiden ohi.

Vallinsarven kohdalla, missä linnakkeen paksuimmat muurit yhtyivät ja missä oli rangaistavien sotamiesten vankilakoppi, niinkutsuttu »pimeä», joka tällä kertaa oli tyhjä, avasi Piotr Rozlucki oven, käski Berezkovin mennä sisään ja sulki oven hänen jälestään. Avaimen hän pisti taskuunsa.

Hän palasi huoneeseensa takaisin. Hän laski pöydällä olevat rahat. Niitä oli viisisataa kuusikymmentä ruplaa. Sotamiespalvelija oli pannut uuniin mäntyhalkoja. Iloinen valkea valaisi pimeää huonetta. Kauniita kipunoita putoili räiskyen. Piotr istuutui tuolille tulen ääreen ja lämmitteli kodikkaassa valossa. Kun ensimmäiset halot olivat palaneet, toi sotamies uusia puita, mutta upseeri ei antanut panna niitä uuniin. Hän käski palvelijan mennä nukkumaan, jota käskyä mies viivyttelemättä kiireesti noudatti. Pian kuului lautaseinän takaa väkevää kuorsaamista.

Tavanmukainen öinen hiljaisuus vallitsi linnakkeessa. Ikkunaruuduille satoi hiljaa rapisten hyistä lunta. Tuuli vinkui ja näytti väijyskelevän talon nurkissa. Aika kului. Piotr otti vihdoin esiin kellonsa ja katseli kimmeltävän hiilloksen valossa, paljonko kello oli. Hän ihmetteli, että se jo oli paljon yli kymmenen. Hän oikaisihe ja nousi paikaltaan. Sitten hän pisti taskuunsa ladatun revolverin ja lähti hiljaa asunnostaan. Hän meni sotilaitten komeroiden luo ja kuuli lujasti lukittujen ovien ohi kulkiessaan äänekästä kuorsaamista. Linnake oli kuin kuolleiden valtakunta. Ketään ei näkynyt. Tuuli oli pihalle tuiskuttanut valkeita kinoksia. Taivas oli synkkä, yö myrskyinen.

Rozlucki lähestyi porttia, joka johti vankilan puolelle, piilottautui muurinkomeroon, työnsi kädet hihoihin ja odotti. Hänen väsynyttä ruumistaan vavahutteli tuontuostakin väristys. Kaukaa kuului veturin vihellys ja junan tärinä jäisellä maankamaralla autiossa yössä. Sitten oli taas hiljaista. Tuuli tuntui ryömivän linnakkeen rinteitä ja vakoilevana väijyvän rintasuojuksen palteilla. Kuivat, ylhäältä riippuvat rikkaruohot saivat aikaan hiljaisen kahinan, joka oli kuin säikähtyneen salaliittolaisjoukon kuiskailua.

Äkkiä kahina muuttui kovemmaksi ja kasvoi. Upseeri kuulosti taas. Mutta ääni haihtui yöhön, hävisi haikean huokauksen tavoin. Piotrin päätä askarrutti ajatus, millä tavoin valtiorikoksesta tuomitut voisivat päästä pois kammioistaan… Kuka päästäisi heidät?… Olisiko tuolla Murlykilla toisessakin osassa keinoja ja teitä?… Taas kuului huokauksen tapainen pimeydestä, tuulenpuuska, rikkaruohojen kahinaa — ja kaikki vaikeni.

Hetken hiljaisuus. Sitten pimeään tottuneet silmät havaitsivat pääportin hitaasti liikahtavan ja liukuvan esiripun tavoin siirtyvän oikealle. Toinen tuulenpuuska hulmahti. Huokuvien rintojen lämmin henkäys lämmitti pimeää aukeata. Tulijat kulkivat hiljaa, niin äärettömän hiljaa kuin he olisivat haamuja, joita myrskytuuli liehutteli. Kun he olivat astuneet porttikynnyksen yli, jäivät he liikkumattomina seisomaan. Rozlucki astui esiin muurinsyvennyksestä ja katkaisi heiltä tien. Hän sulki kevyesti portin, kiinnitti salvan hakaan, pani siihen jättiläislukon ja kiersi avaimella kiinni. Sitten hän työnsi toisen vielä suuremman salvan eteen.

Tummat olennot, kuumeiset varjot kokoontuivat hänen ympärilleen sykkivien sydämien piiriksi. He tuijottivat häneen puolisokeina, he tuijottivat kuin pimeän yön katse. He olivat vaiti. Hän laski heidän lukumääränsä koskettamalla kädellään heidän päitään, hartioitaan ja vartalojaan.

Kun hän oli saanut heidät lasketuksi, työnsi hän kaikki takaisin molemmilla käsillään, vetäytyi taakse päin ja komensi lyhyesti:

— Seuratkaa!

He astuivat kuuliaisina pehmeiden, löyhien lumikinosten poikki. Upseeri kulki lyhyitä ulkorappuja eteisen kautta asuntoonsa ja jätti pakolaisjoukon ulos. Tuokion hän kuunteli sotamiespalvelijan kuorsaamista. Sitten hän otti rahat pöydältä ja tärkeimmät paperit kirjoituspöydältään ja piilotti salalyhdyn viittansa alle.

Berezkovilta saamansa portin ja vankilan avaimet hän heitti pöydälle ja otti sijaan avaimen, jolla päästiin erääseen valliholveissa olevaan saliin. Sitten hän meni pihalle ja kulki sanaakaan sanomatta mustan joukon etunenässä. Hän pysähtyi erään raudoitetun oven eteen, joka oli tehty keskiseinän pimeään muuriin. Hän avasi oven avaimella, joka hänellä oli mukanaan, ja antoi karkureille ankaran käskyn mennä sisään.

Kun kaikki olivat astuneet kynnyksen yli, sulki hän oven sisäpuolelta. Hän otti nopeasti esiin salalyhdyn, sytytti sen ja katseli seuralaisiaan kasvoihin, jotka nyt vasta kauhukseen huomasivat hänen upseerinunivormunsa. Ne olivat katkeroituneita, laihoja, parroittuneita kasvoja. Kiiluvissa silmissä loisti hehkuvan tuhan tavoin epätoivo ja vapauden jano. Seisoessaan yksinäisen upseerin ympärillä he neuvottelivat katseillaan, olisiko heidän hyökättävä hänen kimppuunsa ja kuristettava kourillaan, ryöstettävä häneltä avain ja paettava avoimesta ovesta vai mitä olisi tehtävä. Tällä välin Rozlucki avasi rauhallisena eräänlaisen puukaapin, johon oli pantu riviin lapioita, kihveleitä, kuokkia ja rautakankia. Hän käski heidän ottaa nämä mukaansa, kukin eri aseen. Kun kullakin karkurilla oli kädessään lapio tai kuokka, siirsi Piotr pois raskaan kannen tiilipermannon keskeltä. Valaisten lyhdyllä hän alkoi laskeutua aukon seinään kiinnitettyjä rautatikapuiden astuimia alas. Tämä aukko oli muurien ympäröimä kuin kaivo. Päästyään alas hän huusi:

— Seuratkaa!

Vangit, joilla ei ollut mitään menettämisen tai voittamisen mahdollisuutta, kuiskailivat jotain toisilleen ja seurasivat perätysten upseerin esimerkkiä. Kuin mustat kissat pujahtivat he lepattavassa lyhdyn valossa maanalaisen käytävän tiilivaipan alle. He eivät tienneet, mikä heitä odotti ja minne oli matka, mutta he kulkivat mielellään heittäytyäkseen toivon varaan.

Kun Rozlucki oli laskeutunut kuusikymmentä jalkaa miinakaivantoon, pysähtyi hän rakennuttamansa miinoitustiehyeen alemman kerroksen pääkäytävän aukon eteen. Aukon holvi oli muurattu tiilestä. Seuraavassa tuokiossa katosi Piotrin lyhty maanalaiseen käytävään. Tämä käytävä, jolla oli ranskalainen nimi »Poterne», vei holvikomeroista ulkomiinoille ja kulki vallituksen muuratun perustan, koko linnanpalteen ja uloimman vallihaudan alla suunnilleen viidenkymmenen jalan syvyydessä.

Pakolaiset menivät pelkäämättä sisälle ja kulkivat miinakäytävän alemman kerroksen poikkikäytävään saakka, joka kulki yhdensuuntaisesti linnakkeen muurien kanssa. Sieltä, missä »Poterne» yhtyi vastapalteenkäytävään, kulkivat portaat miinatiehyeen ylempään kerrokseen, joka oli kolmekymmentä jalkaa korkeammalla kuin edellinen. Rozlucki vei vangit tähän yläkerrokseen, valaisten tietä lyhdyllään. Erään pääkäytävän kautta, jotka kaikki olivat kokonaan tiilestä muurattuja, kulkivat he eteenpäin. Käytävä oli kuiva ja verrattain ilmava, vaikkakin paikoittain sietämätön ummehtuneisuus tukahdutti hengityksen. Niin etenivät he noin kolmekymmentä syltä linnakkeen palteilta. Eräässä kohdassa, missä käytävät tekivät jyrkkiä käänteitä, oli aukko, jossa ei ollut muurivaippaa. Se vei kokonaiseen sikermään toisluokkaisia käytäviä, jotka tuskin olivat viisi jalkaa korkeat ja kolme jalkaa leveät. Nämä käytävät olivat laudoitetut puulla, n.s. hollantilaisilla kehyksillä, jotka oli tehty seitsentuumaisista laudoista. Ilma oli täällä kylmää ja omituisen kirpeän hajun kyllästyttämää. Kuljettiin kuin pitkässä laatikossa. Molemmin puolin puuseiniä oli pienoja, jotka pitivät kehystä koossa. Syvään kumarassa, perätysten ryömien antoivat vangit käsien viiltää pitkin näitä pienoja, jotka olivat kuin rappusten kaidepuut.

Täälläkin oli useita lahdekkeita seinissä. Ne olivat komeroita, jotka nekin oli laudoitettu ja joiden sisään oli tehty pieniä kaivoja, joihin käytävän permannon alla olevia kanaaleja ja rännejä myöten kulki käytävistä pohjavettä. Toisissa oli puusepän ja porausvälineitä. Vesi tippui säännöllisessä tahdissa maanalaisen holvin hiljaisuudessa, mikä kuului kaukaisilta säännöllisiltä askeleilta.

Miinan toisella puolen sattuivat vankien jalat lakkaamatta kolmikulmaiseen kouruun, joka oli tehty sinne, jotta sytytin voitaisiin suojella kosteudelta.

Mitä syvemmälle tunkeuduttiin, sitä kylmemmäksi kävi ilma, joka samalla oli yhä enemmän pohjakaasujen ja hengityksen pilaamaa. Kun he kulkivat tuuletusputkien ohi, kävi heikko tuulenhenki; mutta mitä syvemmälle tultiin, sitä vähemmin tuntui ilman liikahtelu. Hengitys salpautui yhä useammin. Oli vaikea kuulla ja tuli pahoinvointiseksi.

Kun tätä maanalaista käytävää oli kulettu suunnilleen viisikymmentä syltä, huomasi Rozlucki olevansa paikalla, josta lähti haarautumia vastakkaisiin suuntiin. Savessa juokseva kouru ulottui vielä jonkun matkaa kauemmas; aivan sen päässä oli vielä leveähkö komero, joka muodosti päälinjan kanssa ikäänkuin ristin haarat. Nämä komerot olivat vähän syvemmällä kuin koko käytävä ja nekin olivat hollantilaisilla kehyksillä laudoitetut. Tämä oli se paikka, jonne tarpeen vaatiessa pantiin neljänkymmenen puudan ruutipanoksia sisältäviä arkkuja tahi n.s. räjähdyssarvia. Nyt komerot olivat tyhjinä, sillä niiden tehtävä alkoi vasta sitten, kun vihollisen miinalaitteet räjähtivät.

Piotr Rozlucki astui yhteen näistä kamareista, heilutti lyhtyä ja näytti tätä paikkaa kahdelle vangille, jotka seurasivat hänen kintereillään. Sitten hän poistui sivukomeroon, johon oli varastoitu työkaluja, ja käski näiden kahden pakolaisen mennä käytävän haaraan. Ilmaa siellä tuskin oli enää, sillä käytävä päättyi aukottomaan seinään. Haisi mädäntyneille munille.

Upseeri käski toisen ottaa käteensä rautakangen, toisen taas lapion. Näillä työkaluilla tuli heidän purkaa laudoitus, joka kannatti maata sivulta.

Molemmat kohottivat lautoja, kiskoivat irti uurteista ja riuhdottuaan niitä kauan saivat ne irtautumaan. Savea varisi heidän päällensä, ja he seisoivat polvia myöten savessa. Toisen tuli iskeä kankensa saveen, toisen taas luoda se lapiollaan pois. Kolmannen, joka seisoi lähinnä, tuli lapioida irtautunut multa niin kauas kuin mahdollista käytävään. Siitä tuli pakolaisten, jotka olivat asettuneet melkoisten välimatkojen päähän, lakaista irtautunut multa yhä kauemmas pitkin käytävän lattiaa.

Työ sujui hyvin nopeaan, siinä oli raivokasta vauhtia, taitavuutta ja suurta asiantuntemusta. Kuului irtautuvien möhkäleiden kovaa kolinaa, niiden luontia lapioilla ja kuokilla ja läähättävää hengitystä. Helpottaakseen työtään ryömivät ne polvillaan, joiden tuli viedä multa käytävään. He olivat vetäneet paitansa ulos housuista ja kantoivat siinä savea, rientäen kuumeisen kiireisesti edestakaisin. Heidän työnsä oli järjestynyt ilman komentoa jauhanut olosuhteisiin parhaiten soveltuvan muodon. Muutamat juoksivat polvillaan täyttä laukkaa eteenpäin kuin hurjistuneet eläimet, toiset nelinkontan pitäen hampaissaan paitaa, joka kuljetti multaa, toiset taas lapioivat pois maata ollen luokiksi kumartuneina. Ne kaksi, jotka kalvoivat edessä, näyttivät mielipuolilta. Heidän liikkeensä olivat nopeat ja hillittömät ja muistuttivat ankaran taudin nykäyksiä. Salamannopeasti iskivät työkalut saviseen maahan, ja jokainen isku näytti tunkeutuvan kirotun kamaran perustukseen asti. He ähkivät ja valittivat, ulvoivat ja kirosivat kaameasti nyyhkyttäen. Tässä yön hämärässä näytti siltä kuin he takoutuisivat päineen maan pimeyteen ja pureutuisivat siihen kiinni hampaittensa koko voimalla.

Vastapäätä olevaan komeroon ryöminyt mies heitti polvillaan ollen savikimpaleita taakseen. Piotr katseli häntä lyhdyn valossa, joka huonon ilman vuoksi tuskin paloi. Mies oli juutalainen, nuori, vaikkakin tavattoman laihtunut ja huonon näköinen, kasvot pitkän parran peittämät. Upseeri kysyi häneltä puolaksi:

— Mikä sinä olet miehiäsi?

Keskeyttämättä työtään hetkeksikään nosti mies katseensa ja vastasi raskaasti hengittäen, outo tuska väristen hymyssä:

— Olen juutalainen.

— Mistä syystä olet ollut täällä?

— Kapinasta.

— Ketä vastaan?

— Väkivaltaa vastaan.

— Mitä sitten olet tehnyt?

— Olen taistellut…

— Miten?

— Miten olen voinut.

— Minkä puolesta?

— Juutalaisten kärsimän kaksikymmenvuosisataisen sorron poistamiseksi.

— Eikö sinun heimosi sitten sorra ketään?

— Sortaa.

— Siis tahtoisit suurempaa sortamisvapautta?

— Ei, minä olen taistellut sorrettujen puolesta.

— Taistelusi on siis tämä pako?

— Niin, taisteluni on tämä pako.

Nuori juutalainen väänteli käsiään. Näytti siltä kuin nämä sanat olisivat vieneet hänen viimeiset voimansa. Viskoen multaa lakkaamatta, yhä nopeammin ja samalla yhä hullunkurisemmin, hän horjahti äkkiä. Lapio putosi hänen kädestään, ruumis retkahti seinälaudoitusta vasten, sitten hän vaipui pyörtyneenä maahan. Seuraava mies, joka teki työtä hänen vieressään, tarttui häneen Piotrin viittauksesta ja laahasi hänet, työntäen muut tieltä, käytävän päähän, venttiilin luokse. Pyörtyneen päähän ja rinnalle valettiin vettä pienestä kaivosta, saappaat vedettiin hänen jaloistaan ja ne kostutettiin märällä rievulla. Piotr löysi komerostaan etikkapulloja, joita pidettiin siinä miinakäytävissä sattunen sairaustapauksien varalta. Hän käski viedä pullon pyörtyneen juutalaisen luokse, hieroa hänen ohimoitaan etikalla ja kostuttaa hänen kieltään.

Juutalaisen paikan täytti heti toinen työntekijä. Hän oli hiukan kolmannellakymmenennellä oleva punervapartainen ja piirteiltään harvinaisen kaunis mies, komeaa puolalaista tyyppiä. Nuorukaisen parta ja tukka olivat kasvaneet vankeudessa pitkiksi. Hänen kasvonsa olivat vankilakomerossa tulleet kalpeiksi, mutta myös entistään henkevämmiksi. Rozlucki katseli häntä iloisen uteliaasti, kyllästymättä ja hurmaantuneena. Tämän sankarin jokainen liike, hänen tapansa heiluttaa lapiota oli jalon kaunista. Nuori pakolainen teki työtään vimmatusti ja heitti mullan tavattoman kauas lapiollaan. Hänen pitkät hiuksensa lakaisivat savikokkareita, joita toverit salakäytävän päässä heittivät yhä kauemmas. Upseeri valaisi leikillään lyhdyllä tämän vangin kasvoja.

— Te kiiruhdatte, herra, hyvin intohimoisesti vapauteen. Tästä voimainponnistuksesta te vielä näännytte.

— Vapauteen on riennettävä intohimoisesti.

— Aivan päinvastoin. Tunneli siihen on rakennettava hyvin hitaasti, askel askeleelta, tuuma tuumalta, matemaattisen tarkasti ja loogillisen järkevästi.

Nuori vanki katsahti Piotriin, ja hänen syvässä katseessaan kuvastui halveksunta ja inho. Jalo ylpeys loisti hänen otsaltaan kuin kypärän töyhtö. Hän keskeytti hetkeksi työnsä ja kysyi ivaa uhkuen:

— Kuka te olette?

— Olen päällikkönne, pakolaiset.

— Koska te olette meidän mukanamme, niin tekin olette pakolainen, päällikkö.

— Olen teidän upseerinne, sotilaat, jotka taistelette pakenemalla.

Nuori vanki työnsi lapion maahan. Hän kumarsi, kääntyi ja läksi kulkemaan takaisin muurattuihin käytäviin päin, mistä oli tullut.

Rozlucki huusi hänelle:

— Paikallenne! Tapio käteen! Työhön!

Punatukkainen kääntyi, epäröi ja palasi taas paikalleen. Hän tarttui jälleen lapioon. Ennenkuin hän kuitenkaan jatkoi työtään, katsoi hän Piotriin sanomattoman uhmaavasti. Hänen alistuvassa ja katkerassa työssään oli enemmän ylpeyttä kuin päällikön miekanliikahteluissa.

Molemmat kaivajat, jotka lakkaamatta heittivät käytävän yläpäähän kovertamastaan luolasta savimöhkäleitä, liikkuivat tässä onkalossa raivokkaasti näyttäen kahdelta järjettömältä, mustalta mäyräkoiralta. Heidän takanaan sarvikammioissa kasvoi savivuori yhä korkeammaksi punatukkaisen nuorukaisen uupumattomasta ponnistuksesta huolimatta. Keltainen maa näytti pimeässä kuohuvan ja porisevan kuin vesi lähteessä. Käytävästä linnalleen suunnalta kuului kauas heitettyjen möhkäleiden tömähtely. Ilma oli käynyt jo niin huonoksi että lyhdyn valo alkoi sammua.

Rozluckin koko ruumis tuntui kuumalta, valtimo tykytti kiivaasti, ja särky hänen päässään yltyi yhä raivoisammaksi. Hänen konissaan humisi ikäänkuin olisi kuulunut sähkökellojen soitto ja tärisevän junan kumina. Kaikki pyöri hänen silmissään. Hänestä näytti siltä kuin olisivat nuo ihmiset, jotka hän näki lyhdyn himmeässä tuikkeessa, siirtyneet yhä kauemmas. Yhä epäselvempänä kumahteli hänen korviinsa työn tömähtely. Maaseinämastä käytävälle lohkaistu multa, joka luotiin käytäviä pitkin pois tieltä, putosi yhä hiljemmin ja aivan kuin paksun seinän takana tyhjään. Piotria oksennutti ja hän huomasi jalkojensa horjahtelevan.

— Kiiruhtakaa! — huusi hän kohottaen lyhtyä korkeammalle.

Hänen oma äänensä hämmästytti häntä. Oli kuin se olisi pudonnut hyvin korkealta jonnekin kallion halkeamaan.

— Kestääkö vielä kauan? — vaikeroi ääni hänen edessään tai hänen takanaan.

— Kiiruhtakaa! — huusi hän kaikin voimin.

— Kestääkö vielä kauan? — kysyi sama ääni.

— Kuka puhuu?

— Minä puhun, minä, kaivaja.

— Työhön!

— Koko viheliäisen elämäni minä olen tehnyt työtä! Aina seisoo joku takanani ja huutaa minulle kuin koiralle: "Työhön! Nopeammin!"

— Tapio käteen!

— Kaivakaa itse! Minä olen näännyksissä.

— Samoin minä, — sanoi toinen.

— Kun on näännyttävä, niin näännytään…

— Nääntyköön maailma!

Lyhty sammui. Piotr nojasi hartioillaan seinään ja uinaili. Hänestä tuntui kuin olisi hänen olkapäänsä nojannut Tatjanan olkapäätä vasten. He kulkivat Pariisin pimeällä kadulla jonnekin hyvin kauas. Pariisin kevätsade tihkui, katu kimmelsi. Tatjana painoi lumoavan poskensa hänen olkapäälleen eikä tahtonut enää irtautua hänestä. Punaiset huulet avautuivat, ja valkeat hampaat hymyilivät lemmenhymyään…

Joku voihki, joku pyysi apua. Mistä se tuli? Piotr kumartui ja vaipui polvilleen heräten kauhukseen todellisuuteen: Tania oli jo kauan ollut olemattomissa. Hän oli jo ammoin lahonnut tuohon läpitunkemattomaan, pahanhajuiseen saveen.

Piotrin kädet sattuivat kosteaan saveen, sitten jonkun päähän. Hän kohotti käsillään päätä ja muisti, että kaivosmyrkytyksessä potilas on pidettävä istuvassa asennossa, että hänen päänsä on nostettava pystyyn. Hän alkoi kiskoa ylös tätä päätä, mutta kaatui itse saviläjään, joka tuntui untuvanpehmeältä. Saviläjän takaa kuului röhinää ja läähättävää puuhailua. Piotr ryömi nelinkontan kaivettuun onkaloon. Hän kiipesi maassa makaavien kaivajien ruumiitten yli ja hapuili käsillään rautakankea. Polvillaan ollen alkoi hän iskeä saveen ja porata ympyrää. Hänen aivojensa viimeinen ajatus saneli hänelle tämän. Sen ainoan seikan hän vielä tiesi, että tasangon pinta tuli tällä kohdalla pian vastaan ja maankamara puhkeaisi.

Aukosta, jonka hän sai kangella tehdyksi, virtasi sisään yöilman siunattu, virkistävä tuulahdus. Hän iski vielä kerran kangella kaikin voimin, ja kanki upposi tyhjään. Silloin hän kumartui kohottamaan lähinnä olevaa kaivajaa kainalon alta pystyyn, laahasi hänet seinän viereen ja pisti hänen päänsä aukkoon. Mies veti sisäänsä ilmaa täysin rinnoin, näytti juovan sitä koko ruumiillaan, imi sitä kyllästymättä. Hän kääntyi pian omin voimin ja alkoi kourillaan, kyynäspäillään, koko ruumiillaan työntää maata syrjään aukon ympäriltä. Kun aukko oli valmis, huomasi hän takanaan tainnoksissa olevan toverinsa pään. Hän laahasi hänet hengittämään ulkoilmaa ja sai hänet taas pian tointumaan. Molemmat tarttuivat lapioihin. Piotr, joka oli vetäytynyt takaisin käytävään, kuuli heidän raivokkaasti huutavan:

— Vielä! Wicek, vielä! Iske, iske! Vielä hyvä isku. Sillä lailla! Ilmaa!

Aukko oli tehty. Yksi kaivajista ryömi siitä ulos vapauteen.

Rozlucki, joka makasi saviläjässä, painoi sitä ruumiillaan tasaiseksi päästääkseen niin paljon ilmaa kuin mahdollista sisään käytävään. Syvyydestä alhaalta kuului vaikeroimista ja voihketta. Hän tarttui lähinnä olevaa miestä olkapäihin ja kiskoi hänet ulos kuopasta. He vierivät yhdessä okaiseen pensaikkoon. Hän oli selvillä paikasta, mihin oli tultu, oikoi jäseniään ja pudisti maanalaisen saastan itsestään pois.

— Pakolaiset! huusi hän hiljaa

Kaksi vastasi.

— Montako teitä on täällä?

— Me olemme ne kaksi, jotka kalvoivat edessä.

— Mars onkaloon, tuokaa sieltä toiset!

— Taaskin! Aina vain me!

— Kiskokaa heidät perätysten ulos, elävänä tai kuolleena.

Mustat haamut katosivat kuoppaan. Aukon luona makaava alkoi huokailla, vavahdella ja änkyttää. Kaivajat kierittivät reiästä mustan möhkäleen, joka näytti mytyltä. Se vieri pensaikkoon, ähki, ravisteli itseään, liikahteli, haukotteli ja alkoi lopuksi kuiskailla. Pian sen jälkeen vedettiin toinen, kolmas ja neljäs esiin, aina joukon viimeiseen mieheen asti. Molemmat ensimmäiset laskivat pimeässä. He mainitsivat hiljaa oikeita tai pilkkanimiä. Toiset syleksivät, ravistivat ruumistaan ja pudistivat päältään mutaa ja savea. Näytti kuin olisi pimeässä vilissyt multa matoja, jotka olivat ryömineet esiin aukosta.

— Ovatko kaikki hengissä? kysyi Rozlucki.

Joku sanoi:

— Kaikki ovat tässä.

— Te olette joen rannalla. Tässä on Murlykilta saadut rahat. Nyt toiset oikeaan, toiset vasempaan! Juoskaa niin kovasti kuin jaloista lähtee! Voikaa hyvin!

— Jumala palkitkoon teille! — sanoi ääni pimeästä.

— Jääkää hyvästi, upseeri! — sanoi toinen ääni.

Piotrille se oli tuttu. Hän painoi rahat lähinnä olevan käteen. Pensaat alkoivat kahista molemmilla tahoilla. Kuului kiireessä tallattujen ja katkottujen risujen ja vesojen risahtelua. Maa kumisi. Tuuli toi mukanaan kaukaa jonkin huudahduksen, pian sen jälkeen kuiskauksen tapaisen. Sitten tuli öinen hiljaisuus.

Piotr kuunteli. Hän kuulosti aluksi ulkonaista kieltä, jota yö puhuu, joki huokuu, tuuli viheltää. Sitten hän kuunteli olemuksensa syvyyteen kätkettyä salaista, sisäistä ääntä. Hän mietiskeli omaa elämäänsä, maailmaa, kaikkea — ja tunkeutui syvemmälle omaan itseensä kuin tähän synkkään, synkkään yöhön. Hän tunsi koko olemuksellaan ihmisten suunnattoman kurjuuden ja täydellisen yksinäisyyden. Se, mikä yksin oli yhdistänyt hänet Jumalaan, maailmaan ja maahan, rakkaus, muuttui nyt hänessä Jumalasta ja maailmasta erottavaksi tekijäksi ja hukkui maahan ja yöhön.

Miten se oli mahdollista? Miten hän saattaisi saavuttaa sisäisen sopusoinnun ja löytää levon? Miten hän voisi voittaa sisäisen taistelunsa, kun jokainen hetki oli muistoa, kun jokainen hetki oli kapinaa? Seisoessaan siinä jyrkällä äyräällä, pimeässä kohisevan joen partaalla, alkoi hän itkeä todella verisiä kyyneleitä synkkään yöhön, — vaikeroida menettämäänsä rakkautta, joka oli ollut hänen kaikkensa, mutta kadonnut ja tullut olemattomuudeksi. Hän ojensi inhimillisen tietämättömyyden sumussa kätensä ja rukoili nyyhkyttäen siltä vallalta, joka maailmaa hallitsee, siltä käsittämättömältä jättiläiseltä, joka on yhtaikaa päivän valo ja yön pimeys, taivaat ja maa, elämä ja mädäntyminen, — rukoili siltä armoa ja huojennusta tukahduttavassa tietämättömyydessä, rukoili siltä yhtä ainoata tietoa, jota hänen hehkuva sydämensä oli vuosikausia janonnut…

Onnettomuutensa syvyydestä hän kysyi kysymistään yhtä ja samaa:

— Missä sinä olet, Tania?

Synkkä yö oli vaiti. Kumeana kohisi pimeyteen verhoutunut joki. Kaukaiseen etäisyyteen kiiti eloton tuuli. Vihdoin huomaamatta, mikä aika yötä oli, Piotr ravisti itseään ja silmäili ympärilleen. Hän oli siis paennut!

Hän kokosi voimansa ja ojentautui. Hän katseli linnakkeen hahmoa ja viivoja, jotka häämöttivät uhkaavina pimeästä yöstä.

Hän nosti oikean käden otsalleen ja teki kunniaa viimeisen kerran.

Sitten hän kääntyi ja tervehti isänsä ja maallisen oppaansa kaukaista hautaa. Hymy valahti hänen huulilleen, rohkeutta hänen sieluunsa.

Tasaisin askelin kulki hän suoraan poispäin linnakkeesta, rautatieaseman suuntaan.

Jäätyneellä maankamaralla jyskyi kaukaa metsäin takaa puhkuen saapuva juna.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK ELÄMÄN HURMA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- ELÄMÄN HURMA

- ENSIMMÄINEN LUKU.

- TOINEN LUKU.

- KOLMAS LUKU.

- NELJÄS LUKU.

- VIIDES LUKU.

- KUUDES LUKU.

- SEITSEMÄS LUKU.

- KAHDEKSAS LUKU.

- YHDEKSÄS LUKU.

- KYMMENES LUKU.

- YHDESTOISTA LUKU.

- KAHDESTOISTA LUKU.

- KOLMASTOISTA LUKU.

- NELJÄSTOISTA LUKU.

- VIIDESTOISTA LUKU.

- KUUDESTOISTA LUKU.

- SEITSEMÄSTOISTA LUKU.

- KAHDEKSASTOISTA LUKU.

- YHDEKSÄSTOISTA LUKU.

- KAHDESKYMMENES LUKU.

- KAHDESKYMMENES ENSIMMÄINEN LUKU.

- KAHDESKYMMENES TOINEN LUKU.

- KAHDESKYMMENES KOLMAS LUKU.

- KAHDESKYMMENES NELJÄS LUKU.

- KAHDESKYMMENES VIIDES LUKU.

- KAHDESKYMMENES KUUDES LUKU.

- KAHDESKYMMENES SEITSEMÄS LUKU.

- KAHDESKYMMENES KAHDEKSAS LUKU.

- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE