Valitut kertomukset
Date: 2026-06-14T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Valitut kertomukset

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Valitut kertomukset

Author: Larin-Kyösti

Release date: June 14, 2026 [eBook #78863]

Language: Finnish

Original publication: Jyväskylä: K. J. Gummerus Osakeyhtiö, 1924

Other information and formats: www.gutenberg.org/ebooks/78863

Credits: Juhani Kärkkäinen and Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALITUT KERTOMUKSET ***

language: Finnish

VALITUT KERTOMUKSET

Kirj.

Larin-Kyösti

Jyväskylässä, K. J. Gummerus Oy, 1924.

SISÄLLYS

I

Inehmo ja sammal
Paholaisen soitto
Tarina kerjuupussista
Noiduttu tornikello
Metsän henki
Juoksa joikuja
Hiirenkesyttäjän kosto
Indialainen legenda

II

Alju
Tiikerikoira ja fox-terrier
Satu sorsanpojasta
Elämänlangat ja piimäpilkku

III

Äiti ja poika
Sillanlakaisijat
Kotiutunut
Kahdet hautajaiset
Sortunut ääni
Kiduttajat
Syytinkivaarin joulusahti
Kiittämättömyys
Vanhankartanon tarina

I

INEHMO JA SAMMAL

Inehmo tuli korpeen. Rakensi majan, kaatoi puut kaskeksi, kaivoi ja ojitti ja aitasi. Mutta sammal vapisi ja valitti, kun aura viilsi sen sydänsuonia, sillä sammalella oli siinä pesänsä, ikiammoisista ajoista sen esivanhemmat olivat siinä kasvaneet ja kukkineet.

»Vai sinä minua vastustelet!», sanoi Inehmo ja otti sammalta tukasta kiinni ja hajoitti kaikkiin tuulen suuntiin. Mutta tuuli sirotti siemenet, ja ennenkuin Inehmo huomasikaan, oli sammal taas siinä. »Sepä ihmeellistä», virkkoi Inehmo, »etten minä tuota kiemurtelevaa, vihreäsilmäistä peikkoa voita!», ja kaivoi kaivamistaan. Silloin pakeni sammal aidan taakse. Mutta siellä se ryömi ja katseli vihreällä silmällään eikä sitä jano vaivannut, sillä jonkun matkan päässä asui notkea noro, josta se imi pillillään mustaa vettä vetisiin suoniinsa. Ja noro oli sille avulias ja altis. »Sillä on ystävä», arveli Inehmo ja katseli vihoissaan noroa. Mutta noro lähetti myrkylliset höyryt ja kylmät hallat turmelemaan Inehmon tarmoa ja hävittämään hänen vaivojensa satoa. Ja sammal juoksi iloissaan aidan ympäri ja hyppäsi päistikkaa ojaan. »Kirottu sammal!», huudahti Inehmo, »sillä on ystävä!», ja huokasi. Sillä hän oli yksin. Mutta eräänä päivänä toi hän korven takaa naisen. Yhdessä he nyt kaivoivat jättiläisojan noron läpi; silloin vetäytyi sammal taas aidan taa ja kuiskasi norolle: »Sillä on ystävä!» Inehmo kävi nyt kaksinkertaisella voimalla sammalen kimppuun. Iloisesti hän lauloi, ja iloisesti sauhu hänen majansa matkaa kiersi. Sähisten pakeni sammal, ja kun se katsoi taakseen, näki se lapsuutensa lempipaikat peltona. Sarka saran vieressä lainehti kultaisena, ruudullisena loimena. Sammal loikoi metsäsaaren juurella ja jupisi: »Inehmo on sitkeä». Mutta sammal ei lannistunut, metsässä se teki vallattomuuksiaan, vihreät, kevyet sillat se rakensi hetteiden yli, niin että Inehmon nelijalkaiset orjat upposivat, luolien eteen se nosti pimeät ovet, niin ettei Inehmon silmä löytänyt repoa, joka hänen siipiorjiansa hätyytti. Puiden takana seisoi sammal ja nauroi. »Sielläkö sinä vilkuilet», sanoi Inehmo. »Sillä on sitkeä henki!» Ja Inehmo kaatoi koko metsäsaaren. Kahisten karkasi sammal kalliolle, niin että pöly pelmahti.

Vieri vuodet, vuosisadat. Heilimöiden laajalti niitut ja pellot päivänpaisteessa loistivat. Mutta Inehmo riemuitsi, sillä sammal oli paennut erakoksi vuorelle. Sinne ei Inehmo tullut tulineen, rautoineen. Sieltä katseli sammal kuivin silmin ja surumielin laaksoon ja unelmoi viheriän vilkkaita unia elämänsä aamuajoista ja nukahti. Mutta laaksossa oli suuri juhla, siellä rakennettiin suuri turvealttari luonnon herralle, ikuiselle Inehmolle. Uhrisauhut nousivat taivaan napaa kohden: »Sinä olet suuri, Inehmo, ja auringot sinua kumartavat!». Niin hurjat huudot kaikuivat kallioihin. Eikä Inehmo enää muistellutkaan sammalta, vanhaa vihollistaan. Hän lepäsi, ja veltto oli hänen katseensa.

Sammal nukkui. Mutta sillä ajalla tapahtui laaksossa mullistavia muutoksia. Ruton, nälän ja sodan aaveet kiirivät varjoina laakson yli. Taivas oli sakea sauhusta, ja tuliluikut salamoivat. Silloin heräsi sammal ja kiipesi alas vuorella, ja kun se oli ehtinyt metsäsaaren rantaan, oli kaikki hiljaista, mutta sauhu nousi vielä Inehmon majasta ja se kutkutti sammaleen silmiä. »Inehmo elää!», sanoi se ja laahusti eteenpäin, sillä se oli väsynyt vuosien poltteesta ja janosta. Matkallaan se tapasi noron, joka taas oli vironnut elämään. »Vielähän sinäkin elät, ystäväiseni, annas, kun pistän lippini sinun kaivoosi, minun on kovin jano!», sanoi sammal ja joi, ja pulleina sen suonet taas sykkivät. Vesi suussa se sopersi: »Mitä on tapahtunut, koska täällä taas on niin hiljaista?» »Kummia kuuluu, sinä olet kauan nukkunut. Mene, katso!», sanoi noro.

Ja sammal puikelsi alhoon ja löysi tiellään ruostuneen auran. »Ahaa, teloittajani leikkikalu», huudahti sammal ja kävi auran kimppuun ja polki sen pehmeillä, väkevillä käsivarsillaan alleen. »Sinä viilsit sydäntäni, peittäköön sinut unohdus ja yö!» — Ja sammal leveni ja lihoten se läikkyi, kasvoi kuin vihreä lohikäärme, pursto kalliolla kohisi, selkä metsässä matasi. Se puikelsi ali aidaksen ojaan, sieltä nousi sen pää pellolle, jolla jo orjantappurat, sienet ja koiruohot rehoittivat. »Minun serkkuni ovat jo käyneet täällä!», sanoi se ja poikkesi polulle, joka vei majalle. »Tässä on Inehmon tie, ankarasti hän siinä astui, mutta minä peitän hänen jälkensä, niin ettei hänen muistostansa jää mitään jälelle!» — Majasta nousi ohut sauhu kuin pieni ilmassa riippuva rihma. »Inehmo on heikko», sanoi sammal ja ryömi pihaan. — Silloin astui Inehmo hoiperrellen majasta ja kantoi sylissään naisen ruumista ja hautasi sen kukkakumpuun. »Hänen ystävänsä on kuollut!», ajatteli sammal.

Varovasti hiipi nyt sammal seinää pitkin, nousi pystyyn ja tirkisti akkunasta sisään. Huoneessa ei ollut muuta kuin olkia lattialla, seinät olivat lahot ja kosteat, ja peltohiiret tanssivat lattialla. »Tanssikaa, ilveilijät, kohta saatte viheriän tanssisalin!», sanoi sammal. Mutta samassa tuli Inehmo yksin takaisin ja työnsi sammaleen alas ikkunalaudalta. — »Oletko sinä taas täällä, vuosiin en sinua ole nähnyt, pois silmistäsi sinä vihreä käärme!», sanoi Inehmo. »Tämä on minun isoäitini syntymäsija», sanoi sammal, »sinä tulit, tulella ja raudalla sinä raastoit ruumistani. Minä vaadin velkani takaisin, minä en pelkää sinua enään, sillä voima on sinusta vuotanut».

Sammal väijyi, se kiersi nurkan taitse ja nousi portaille, kiiltävin silmin se odotti yötä päivää. — Eräänä päivänä ei sauhu enään noussut räppänästä. Inehmo ryömi majasta kuin mato. »Opi sinäkin ryömimään, ikuinen Inehmo!», ilkkui sammal. Inehmo katosi metsään, ja sammal livahti yli kynnyksen. Homeen haju löyhkähti häntä vastaan. »Täällä minä tulen viihtymään, hyvin viihtymään», sanoi se ja hiipi lattialle. Tuhansin jaloin alkoi nyt sammal tanssia pitkin seinänrakoja ja hiiren syömiä hirsiä. Seinät sortuivat, katto kaatui maan tasalle, ahneesti sammal peitti kaikki alleen. Pitkän yötyön jälkeen pukeutui se isoäitinsä vihreimpään hameeseen ja nauroi heleintä nauruaan. »Kas niin, minähän olen hyväntekijä, kaiken ihmishävityksen peitän minä utuiseen, unelmien vihreään verhoon, rakennan unhon kauniit kerrokset muiston mustien kerroksien päälle. Minä kasvan kuin jättiläismetsä, ja tähdet minua kumartavat!», sanoi sammal ja nyökytti päällään auringolle.

»Mutta missä on Inehmo? Ehkä hän palaa takaisin tulella ja raudalla.
Minä unohdin viholliseni!»

Sammal seurasi Inehmon jälkiä, jotka veivät kiviraunioon. Kukkaisen kummun juurella loisti luuranko.

»Kas, kas, Inehmo nauraa vielä kuoltuaankin», sanoi sammal ja luikersi pääkalloon.

Mutta samassa kuului korvesta ryske ja kirveiden kalina, puut kaatuivat ja kalliot kumahtelivat. Sammal pisti päänsä esille Inehmon hampaiden välistä:

Tulossa oli uusi Inehmo.

PAHOLAISEN SOITTO

Oli hämärä, uninen sunnuntai-aamu. Unilukkari avasi juuri kirkonovet, pyyhki tomut pyhimyksien poskilta, lakaisi luudalla lattian ja ristikäytävän, puhdisti penkit ja kopahutti lopuksi ovensuussa seisovan puisen Simsonin sääriä ja heitti luudan käytävän nurkkaan. Hän kulkea koikkelehti pitkin ristikäytävää, heitti unisen katseen numerotaulun alla riippuvaan rahahaaviin ja haukotteli vasten ristiinnaulitun kuvaa alttarilla. Eikä unilukkari huomannut, että urkurilukkari öiseltä, viikkoiselta retkeltään hoiperteli natisevia portaita pitkin urkulehterille, paneutui pitkälleen penkille ja nukahti siinä samassa. Unilukkari kulki sakastiin, otti kaapista kultaristisen, kullankimmeltävän messukasukan, ja juuri silloin hiipi paholainen kirkkoon.

Paholainen oli maankulkijan näköinen. Punainen villahuivi pisti esille hänen mustan, näverinmuotoisen, pienen piikkipartansa alta, kulunut, viheriälle vivahtava huopahattu oli hänellä päässään, ja hän linkutti vasemmalla jalallaan. Hänen suunsa oli irvistyksessä katsellessaan katossa leijailevia kerubiimien kuvia, hän loikki pitkin kirkkoa ja jätti mustat jäljet kaikkialle. Hän seisahtui pappilanpenkin eteen, jonka yläpuolella oli helvettiä kuvaava taulu. Punaisten lieskojen keskellä seisoi itse sarvipää ja ruoski pitkällä haarukalla onnettomia, tulessa palavia, alastomia naisia. Paholainen seisahtui taulun eteen, hymyili hetken ja mutisi itsekseen: »Mikähän kylätaituri tuonkin on tekaissut! Enhän minä toki noin tuhman näköinen ole, se osoittaa, että taiteilijalla ei ole vähääkään neron kipinää. Hän on kuvannut minut piiskuriksi, hahhaa, minut, joka olin mahtava maailman majesteetti. Mutta olen minä vieläkin sama taika- ja tanssimestari, vaikka olenkin joutunut hiukan rappiolle, sillä usko paholaiseen niinkuin Jumalaankin on nykyisin hiukan muuttunut. Kulkurin valepuvussa minä nyt kuljen enkä aina yösijaakaan tahdo saada. Papit ja taulujen tuhertajat minua pilkkaavat, mutta lauluhilpeät lukkarit minua vielä ilopöytiensä ääressä muistelevat ja maljani juovat. Minä olen heidän ystävänsä, mutta papit minua hermostuttavat, tämänkin kirkon paimen maalaa minut vielä tulikivellä ja kimröökillä. Piru vie, hahhaa, sanonpa sen itse, tänään minä sekoitan koko saarnan ja teen sellaiset kelpo kepposet, hahhahhaa, että aikakirjat tietävät siitä pitkät ajat kertoa.»

Paholainen nauroi ja kääntyi samassa ympäri, sillä tapulista kuului papinkellojen kumea ääni. Yhdellä loikkauksella seisoi paholainen pilarin varjossa urkulehterin alla eikä häntä kukaan huomannut. Kansaa alkoi lappautua kirkkoon; leveästä kaariovesta seinällä riippuvien vaakunakilpien ohi astuivat paikkakunnan aateliset, tuli vanha majuri ja jahtimestari, leskiruustinna ja Aunolan armo, upeat rustitilallisten emännät kahisevissa silkeissään, pitkä koulumestari ja kaksileukainen kirkkomaalari, vanha krenatööri mitali rinnalla. Ylpeät suurtilalliset istuivat kukin penkkeihinsä, mutta kirkon alipäähän jäivät loiset ja mäkitupalaiset sileiksi ajeltuine leukoineen ja paksuine hiuksineen, jotka olivat takaa kuin kirveellä tasoitetut; lopuksi mieronrannan kulkijat, kerjäläiset ja teinit. Siinä koko pitäjän komeus ja kurjuus, ja paholainen katseli tätä kaikkea suu ivan mareessa ja kuunteli lukkarin kuorsausta urkulehteriltä. Hän kuuli miten ontuva, punatukkainen urunpolkija ravisteli lukkaria, sillä seurakunta odotteli jo kärsimättömänä alkuvirttä. Mutta lukkari ei herännyt, sillä koko yön oli hän juonut viiniä kirkkoväärtin kanssa. Unissaan soperteli hän paholaista avukseen.

Paholainen kuuli lukkarin heikon avunhuudon. Häntä säälitti mies: virkansa menettäisi, mieron tielle joutuisi pappien paha omatunto ja hiushieno ivaaja. Paholainen seisoi yhdellä hyppäyksellä urkulehterillä ja nyökkäsi päällään urunpolkijalle: »Mene sinä polkemaan, kyllä minä urkuja hoidan!»

Piru asettui soittamaan alkusoittoa. Urkujen isot hopeoidut putket nousivat korkeaan, kupuilevaan kattoon. Hän alkoi pitkällä surullisella soinnulla, ja kuulijat vaipuivat hartautensa uneliaihin maailmoihin. Urut humisivat juhlallisesti ikäänkuin olisi suhahtanut enkelinsiipien kahina ja taivaan harppujen helinä, kymbaalien, ja huilujen valitus kaiken katoavaisuudesta. Mutta tarkka korva olisi eroittanut pää-aiheen alla rinnan kulkevan hiljaisemman, ilkkuvan äänen, joka värisi täynnä tämän maailman hekumaa ja iloa. Kaikki tämä sekaantui siihen äänien aallokkoon, jonka paholainen liukkailla juoksutuksillaan esiin loihti. Levein loppusoinnuin päätti paholainen soittonsa.

Seurakunta oli kummastuksissaan. Talonpojat töllistelivät suu auki, naisten puolella kävi vilkas supatus, ja sukupenkistään kallistui vanha rouva, Aunolan armo, majurin puoleen ja kuiskasi: »Mon frere, olenhan aina väittänyt, että pitäjämme lukkarilla on säveltäjälahjoja, näin hyvin en ole hänen koskaan kuullut soittavan.»

Surullisesti katseli piru ympärilleen, sillä pirukin saattaa olla surullinen. Mutta kun hän näki nukkuvan lukkarin punahohtavat kasvot, sai hän silmiinsä iloisemman ilmeen, hän selaili tahraantuneita nuottilehtiä ja alkoi hiljaa soittaa alkuvirttä. Mutta pirulla on levottomat sormet kuin mestarivarkaalla, pian alkoi virsi vilkastua, niin että akkojen kimakat venytykset kulkivat ja kompastuivat kaukana soiton jälessä, ja seinät viskasivat kaiun kolminkertaisena vasten veisaajien kasvoja. Ukot katselivat mielipahoissaan nenälasiensa yli lehterille, ja eukot kiskoivat ja nielivät sanoja pysyäkseen soiton mukana, mutta lehterillä oli hämärä, niin ettei saattanut nähdä pirun ilkkuvaa ilmettä. Olipas se ihmeellinen soitto, virren lopussa kuului pitkä kiekahdus kuin punaisen kukon huomenlaulu oksaiselta orreltansa! Toisinaan kuului kuin aisakellon kalina, joka on kiinnitetty tielle pillastuneen varsan jalkaan. Kellon ja kukon äänen kuullessaan hypähti seurakunta tuuman verran paikoiltaan. Sillä pitäjässä kulki tarina, että kirkossa olivat hurjat huovit sota-aikana syöttäneet ratsuillensa kauroja itse pyhän alttarin edessä, ja että neitsyt Marian kämmenellä oli hyppinyt köyhältä leskeltä varastettu kukko.

Rahvas vilkuili toinen toisensa silmiin, joista he etsivät selvitystä näille oudoille kummitusäänille. Majuri tarttui armon kuulotorveen ja sanoi: »Lapsikamarijuttuja, teidän armonne, taika-uskoa, taikauskoa ma chere!» — Iloisella loppulirityksellä lopetti paholainen alkuvirren ja kiekahti vielä kerran käheän, murrosäänessään olevan kukonpojan äänellä, mutta samassa astui pappi alttarille.

Pitkässä kaavussa astui pappi alttarille, ja kultainen risti hänen selässään loisti kuin kullattu, timanteille tuikkiva pyövelipuu häikäisten koko seurakunnan silmät. Luettuaan uskontunnustuksen ryki ja selvitteli hän kurkkuansa, mutta ei saanut messu-ääntä. Kovin oli hän levoton ja katseli tavantakaa urkulehterille. Piru seurasi papin pulaa nuottikirjan yläpuolella olevasta peilistä ja nauroi. Turhaan odotti pappi tänään merkkiä lukkarilta. Vihdoin päästi hän epätoivon vimmalla kummallisen mölinän. Sanat sekaantuivat, hän korjaili lipereitään ja puhkuili tulipunaisena, ja vihdoin hänet valtasi pyhä viha ja hän kadotti mielenmalttinsa. Lukkariin ja koko laumaansa oli hän suuttunut; sadat silmät seurasivat kuin vahingon ilolla hänen hämminkiänsä, hän vihasi heitä kaikkia. Nyt alkoi kummallisin messu mitä miesmuistiin oli kuultu.

Pappi messusi: »Oi, sinä syntinen, piskuinen lauma, voimaton kaikkeen hyvään Aadamin synnin kautta! Oi, kuinka kauan sinä kiusoittelet ja niskoittelet paimentasi vastaan! Huonoimmat jyvät, pienimmät kalat, laihimmat pyyt sinä hänen pöytäänsä kannat; te salavuoteilijat ja rikkaat lesket, voi teitänne, laihimmat lehmät te minun navettaani tuotte, ja teidän voinne ei ole kuin hunaja vaan hapan ja kauhistus Herralle. Kellarini on oluesta ja silavasta tyhjä, rahalaatikko on tyhjä, kun kollehtiani kootaan, riihessäni hiiret puivat, ja madot niittävät minun niittyjäni. Ah, kallis onpi aika! Millä minä maksan velkani, minun kunniavelkani! Minun polveni ovat käyneet heikoiksi paastosta, minä olen köyhä ja raadollinen, mutta minä olen pappi ijankaikkisesti Melchisedeckin säädyn jälkeen, mutta mitä oletten te, te löyhkäävät vuohet Herran viinitarhassa. Selaa!»

Seurakunta ei kuullut kaikkia sanoja vaan veisasi: Herra armahda meitä!
— Sitten kohdisti pappi vihansa lukkariin ja messusi:

»Ja sinä surkea virrenvetäjä, kussas olit viimekin yönä?»

Paholainen: »Kirkkoväärtin kanssa viiniä join, mutta kussas olit itse?»

Pappi: »Jätin vuoteeni ja kävin lohduttamassa kristillistä sisartani, naapurini emäntää.»

Paholainen: »Ja tikapuut kaatuivat, niin että vieläkin onnut.»

Pappi: »Kotiin kuljin, kirkkoisiä tutkin ja näin sitten unta taivaan tikapuista.»

Paholainen: »Oi, valhe suuri asuu sinussa. Et pyhiä kirjoja tutkinut vaan istuit siellä, missä pelaajat ja mässääjät istuvat. Majurilta sinä viime yönä nipistit viekkaasti kymmenen kultarahaa. Korttipöydän äärestä sinä saarnastuoliin nouset.»

Pappi: »Aut', ett' pysyn pystyssä, hekumas on kuin liukas virran juoksu; minä valitan sinusta piispalle.»

Paholainen: »Sinä Baalin pappi, rippityttäriäsi sinä katselet kiivaan sulhaisen silmillä, kerran sinä…»

Pappi: »Herran nimessä, hiljaa! Saat ankkurin saksalaista viiniä!»

Paholainen: »Anna sielusi, anna sielusi!»

Pappi sävähti outoa ääntä ja katsahti lehterille, josta paholainen taas lauloi kiekuilevalla äänellä. Pappi näki peilissä irvistävät hampaat ja näverinmuotoisen piikkiparran, hädässään kääntyi hän seurakunnan puoleen ja messuili vapisevalla äänellä: »Herra olkoon teidän kanssanne», ja kääntyi taas alttariin päin, kun lehteriltä kuului pitkä piipattava ääni.

Nyt alkoivat kummalliset kujeet papin selän takana. Molemmin käsin tarttui paholainen koskettimiin. Ensin kuului juhlallinen hymni. Se ärjyi kuin valtava sävelmyrsky, kiiriskeli pitkin pilareita ja holveja ja hiljeni vihdoin mietoon mutinaan kohti korkeata kattoa. Äkkiä siirtyi soitto mollista duuriin, kuului paimensoitto, kun rakkaudesta morsioonsa juopunut paimen soittaa mättäällä kevätkiimassa hyppeleville lampaille. Ja seurakunta tunsi ikäänkuin se vasta olisi herännyt, veri alkoi juosta hitaimmissakin jäsenissä, soitto sai yhä keveämmän luonteen, säveleet juoksivat, kaatuivat päistikkaa, nousivat taas ja ajoivat toisiansa takaa kuin hehkuvaan syleilyyn tavoitellen. Se soitto oli kuin läikkyvä laskiaiskarnevaali tai vallaton häämelu, ikäänkuin puupuhaltimet olisivat kilpailleet öitä kestävissä kemuissa, joissa nuori nauru, hehkeä viini, notkuvat lanteet ja iloiset intohimot soiluivat sopusointujen hekumassa. Se kutitti ja hiveli jalkapohjia, se pani pään suloiseen keinuntaan, sydämen ihanasti väräjämään. Seurakunta oli kuin lumottu, mutta paholainen kiihoitti itseänsä yhä tulisemmilla lirityksillä ja sävelhypyillä. — Kirkkorotat tulivat uteliaina kaikista pesistään ja lokeroistaan, juoksivat pitkin kattoparrua, ja hännät läiskyivät kivistä seinää vasten; ne nousivat takajaloilleen ja alkoivat hassunkurisesti hyppiä piiparin pillin tahdin mukaan. Yölepakot, jotka olivat riippuneet tornin pimeissä kätköissä hämähäkinseitin takana salaisissa suojissaan, töytäsivät aukoista kirkkaaseen ilmaan, ja valo häikäisi niiden pienet, mustat silmät. Vanhat, salaperäiset kirkkonaakat alkoivat kirkkomaan vaahterissa supatella, purstojaan levitellen ne kiertelivät toisiansa tanssin varvasliikkein ja ponnahtivat oksilta riemuisaan karkeloon ylös siintävään korkeuteen.

Mutta kirkon etupenkeistä kuului hiljainen naurun hyssytys. Ja jo nousi majuri nokkelana ja teki hienoimman hovikumarruksensa Aunolan vanhalle rouvalle, jonka harmaat, puuterijauhoilla ripoitetut hiukset olivat korvien kohdalta kierretyt putken muotoisiin kiehkuroihin. Vastuksista huolimatta talutti majuri hänet lattialle. Heitä seurasivat jahtimestari, leskiruustinna, ritarit ja arvorouvat, ja nyt alkoi vanha menuetti vanhanaikuisine kulkueineen ja kumarruksineen. Sillä huumaava ja vastustamaton oli uruista kimpoileva tanssisävel. Kirkko muuttui heidän silmissään hovitanssisaliksi, jossa lamput loistivat ja silkit suhisivat. Keskikäytävällä kajahtivat penkkien ovet, ja vasikannahkaiset virsikirjat putosivat kivilattialle. Siellä jo johti koulumestari vakavata purpuria, pönäkät rusthollarit ja leveäliepeiset ehtoiset emännät heiluvine korvarenkaineen piireilivät toisiansa vastaan. Mutta yksin penkissä istui ilotonna kirkkomaalari ja katseli maalaamaansa helvetin kuvaa. Sen naurettavat peikot kiusasivat häntä rumuudellaan, koskaan ei hän enään rauhallista unta saisi ennenkuin olisi repinyt alas koko taulun. Mutta millä hän, köyhä taituri, maksaisi vahingon? Hän painoi kätensä ohimoilleen ja huokasi syvästi. Mutta soitto yhä paisui. Sillä oli kummallinen tenho temmata mukaansa, se sähkötti tulisuudellaan koko kirkkoväen, joka oli kuin humalasta hullaantuneena. Kirkon alipäästä kuului hupainen jalkojen töminä. Siellä palvelijat ja mäkitupalaiset polskan pyörteissä unohtivat viikkoiset vaivat, verot, menot ja messut, ikäänkuin olisivat tanssineet luuvassa kuutamoisena kisayönä. Rammat kolkuttivat kainalosauvoillaan, ja teinit tekivät markkinatemppuja. Ja näytti ihan siltä kuin pyhimyksien kuvat parvekkeiden seinillä olisivat ottaneet osaa tähän aamuiseen iloon. Pyhä Pietari, pyhä Andreas ja pyhä Henrikki hymyilivät kehyksistään, ja puinen Simson ikäänkuin kolkutti jalallaan tahtia, niin että kirkon purjelaiva katon alla heilui pitkässä kaaressa.

Kun pappi kääntyi alttarilla, kohtasi häntä outo näky. Hänen edessään aaltoili koko hänen paimenkuntansa tanssin mieluisessa mylläkässä, ja hän jäi sanattomana seisomaan. Nyrkillään osoitti hän lehterille, että soitto lakkaisi, mutta kun siitä ei ollut apua, kohotti hän kätensä seurakunnan yli sitä hillitäkseen ja huusi niin, että kaulasuonet pullistuivat. Äkkiä soitto hiljeni, kuului pitkä, terävä kiekahdus, ja kaikki katselivat kummastuneina toisiinsa ikäänkuin olisivat unesta heränneet ja kiiruhtivat penkkeihinsä. Pappi astui alas alttarilta pitääkseen ankaran nuhdesaarnan. Silloin kuului urkujen yliäänistä ikäänkuin kaulahelmien sälinä, kilkuttimien helinä, pikarien kilinä ja pelimarkkojen kaiku, siitä sukeutui remuava juomalaulu, papin mielilaulu hänen myrsky- ja teiniajoiltaan. Hän kuunteli pää kallella, ja yli pulleiden kasvojen levisi päivänpaisteinen, kevytmielinen hymy. Korttipakka putosi hänen kasukkansa alta lattialle, lehdet sinkoilivat piiriin hänen ympärillensä. Hän unohti kasukkansa, saarnansa, kirkkonsa ja oman arvonsa. Hän nosti kauhtanan polviensa yli ja otti tanssiaskeleen. Pian oli hän huumaavassa tanssinkiihkossa, hänen vanhat, syntiset varpaansa naksasivat ja pohkeet ponnahtivat piirissä yli korttilehtien, ja messuavalla kurkkuäänellä alkoi hän laulaa vanhaa, hurjaa pöytälaulua.

Paholainen löi urkulehterillä kätensä vasten polviansa ikäänkuin hän olisi nauruun läkähtynyt, hyppi ja hähätti. Kuin moukareilla alkoi hän nyt takoa urkuja, jotka ulisivat ja oihkivat ikäänkuin palotorvet olisivat räikyneet. Kuului hirveä ramina ja räminä, kuin sata härkää olisi ammunut ja urut tärisyttävällä tykin pamauksella olisivat haljenneet. Pitkällä loikkauksella hyppäsi piru nukkuvan urkurin yli ja katosi punatukkaisen urunpolkijan ohi rappusten hämärään. Urkuri heräsi ja hieroi silmiänsä. Oliko hän nähnyt unta vai kiertelikö kirkkoviini vielä hänen päässänsä?

Samana aamuna näkivät myöhästyneet kirkkomiehet maantiellä kummallisen olennon, jolla oli punainen kaulahuivi ja näverinmuotoinen piikkiparta. Ja vähää sitä ennen oli näyttänyt ihan siltä kuin kirkontorni olisi tanssinut katrillia tapulin kanssa, joka oli näyttänyt jättiläismäiseltä noita-akalta. Mutta seurakunta eli kauan siinä uskossa, että hengellinen äkkiherätys oli saanut sen ilosta hyppimään.

TARINA KERJUUPUSSISTA

Tämä tarina ei ole mikään ihmeellinen tarina. Se on hyvin yksinkertainen tarina vanhasta, kuluneesta kerjuupussista, joka riippui väenpirtin seinällä ovipielessä. Miksi se siinä riippui? Tavallisestihan se riippuu vain käypäläisten ja maailmanrannan lasten olalla, kun he tallustelevat talosta taloon leipää kerjäten.

Mutta ihmeellinen on se tarina sittenkin sentähden, että se kerjuupussi riippui varakkaan talon pirtin seinällä. Kaikki kyläläiset tiesivät sen tarinan. Se kerjuupussi oli itse varakkaan talon isännän oma. Oliko siinä sitten taikaa siinä pussissa? Olipa niinkin! Itse isäntä oli sen siihen ripustanut jo taloon tullessaan. Miksi oli hän sen siihen ripustanut? Siksi, ettei hän koskaan unohtaisi entisyyttään, sen vaellusvaivoja ja sen vapauden iloja. Hän ei tahtonut hävetä entisyyttään. Se oli aina muistuttamassa, että rehellisellä työllä pääsee pitkälle maailmassa. Ja sitten on se pussi saanut siinä vuosikausia riippua, kukaan ei sitä siitä saanut ottaa, se oli kaunis muistomerkki, joka kehoitti armeliaisuuteen ja ystävällisyyteen. Eikä isäntä koskaan suuttunut, vaikka häntä ensin kylillä pilkattiin sen kerjuupussin takia. Erittäinkin oli naapurin isäntä aina valmis häntä kaikissa tiloissa pistelemään salamähkäisillä sanoillaan. Isäntä vain nauroi niille, hän laski vain leikkiä ja sanoi, että se pussi oli hänen taikapussinsa, joka oli hankkinut hänelle kodin, hilpeän vaimon ja suloisia lapsia, elämänhalun, työnilon ja ikuisen onnen.

Ja kun häntä pilkattiin, käski hän vaimonsa antaa runsaammin kerjäläisille, jotka ihmetellen seisoivat oven suussa pussia katsellen. — Ja hän muisti kuinka hän itse pienenä paapattina kerran oli tullut tähän samaan taloon pieni pussi olalla. Ystävällinen isäntä oli ottanut hänet paimenpojakseen, ja niin oli hän jäänyt taloon. Oli renkinä palkatta raatanut talossa kymmeniä vuosia, kunnes kerran hänen isäntänsä hänen surukseen sanoi muuttavansa kotiseudulleen, josta hän kerran oli lähtenyt vaeltamaan ja josta hän nyt oli ostanut talon. Isäntä oli jättänyt talon hänen haltuunsa ja käskenyt sitä hyvin hoitamaan. Ja isännän kuoltua sai hän suureksi ihmeekseen koko talon perintönä.

Kerjuupussiaan sai hän kiittää kaikesta onnestaan, sanoi hän.

Mutta naapuri oli kadesilmin jo alusta pitäen seurannut kaikkia tulokkaan toimia ja koettanut kylillä alentaa hänen arvoansa. Hän ei saanut öisin unta silmiinsä nähdessään, kuinka naapurin vilja kasvoi paremmin kuin hänen viljansa, kuinka karja sikisi paremmin kuin hänen oma karjansa. Ja vaikka hän pilkkasi entistä kerjuria ja hänen kerjuupussiansa, alkoi hän miettiä miten hän itse saisi tuollaisen taikapussin. Ja niin kulki hän kerran yöllä poppamiehen luo ja palasi sieltä salaperäisen näköisenä kantaen rohtimista pussia. Hän hiipi yöllä naapurinsa pellolle, teki taikoja, heitti tuhkaa ja suolaa olkansa yli ja luki loitsuja vahingoittaaksensa viljankasvua. Mutta se ei auttanut.

Silloin alkoi hän mielissään hautoa uutta tuumaa. Hän tekeytyi nyt naapurinsa ystäväksi, mairitteli häntä ja alkoi käydä hänen luonansa. Ja joka kerta, kun hän sieltä palasi, alkoi kerjuupussi kummitella hänen aivoissaan. Jos hän sen pussin omistaisi, niin voisi hän omistaa koko kylän, jopa pitäjänkin! Hän alkoi nyt käydä tekohurskaana kirkossa, hän kulki pyhävaatteisiin puettuna arkenakin, mutta yksin ollen hän joi. Ja kerjuupussi veti häntä vastustamattomasti johonkin tekoon. Sen takia kävi yhä hän useammin naapurissa. —

Eräänä päivänä katosi kerjuupussi naapurin pirtin seinältä.

Kun isäntä huomasi sen, ei hän voinut syödä, vaikka hänellä oli runsaasti ruokaa pöydällään. Hänen mielensä ärtyi, hän alkoi tiuskia palvelusväelle, vaimolleen ja omille lapsilleen. Oli ikäänkuin puoli sielua poissa hänestä. Pussia etsittiin kaikkialta, mutta turhaan. Hän alkoi epäillä, että joku kerjäläinen oli varastanut kerjuupussin. — Mutta naapurinisäntä alkoi levittää huhua, että isäntä oli sen polttanut, että hän oli alkanut hävetä entisyyttään ja oli käynyt ylpeäksi. Ja todellakin! Kun isäntä sai tietää kulkupuheista, suuttui hän Ja vastasi kiukkuisesti, että juuri omalla työllään hän oli vaurastunut eikä kellään ollut mitään tekemistä hänen kerjuupussinsa kanssa. Hän oli ylpeä siitä, että hän kerran oli ollut kerjuri. Mutta kyläläiset ihmettelivät hänen mielenmuutostaan ja alkoivat vieroksua. Ja kun isäntä sen huomasi, vetäytyi hän kuoreensa ja vältteli ihmisiä. Hän ei iloinnut enään työstään niinkuin ennen, ja tapahtui, että hän kerran ajoi erään kerjuupojan yönselkään. Sitä tekoaan hän heti katui, mutta ei saanut rauhaa enään. Ja ihmeellistä! Tuntui siltä kuin kerjuupussin mukana olisi mennyt talon rauha, onni ja menestys. Talo alkoi hiukan rappeutua, lapset sairastuivat ja palvelijat muuttivat, emäntä itki usein. Ja isäntä syytti kaikesta kerjuupussin katoamista. Ainoa, joka kävi hänen luonansa, oli naapurin isäntä, taitavasti vahingoniloaan peitellen kävi tämä häntä nyt muka lohduttamassa.

Sellaisia kummia se kulunut, vanha kerjuupussi sai aikaan.

Mutta minne se pussi sitten oikeastaan oli kadonnut? Sen tiesi vain naapurin isäntä, joka sen oli vienyt. Päivin ei hän uskaltanut sitä näyttää, mutta yöllä otti hän sen kassakirstustaan, johon hän sen oli piilottanut. Hän ripusti sen makuuhuoneensa ovipieleen ja katseli sitä taukoamatta. Nyt oli hänellä taikapussi hallussaan! Ja hän luuli olevansa iloinen ja onnellinen. Onhan kaikki alkanut menestyä hänen katseensa ja kättensä alla, hän oli tehnyt hyviä metsäkauppoja, pellot olivat luovuttaneet kaksinkertaisia satoja, rahaa oli kasaantunut hänen arkkunsa pohjalle. Hänen kivulloinen vaimonsa oli tervehtynyt, oli käynyt punakammaksi ja hilpeämmäksi, ehkä hän vielä voisi synnyttää hänelle lapsenkin, perijän, joka kruunaisi hänen onnensa.

Mutta kuta enemmän hän katseli kerjuupussia yöllä, sitä enemmän alkoi se vaivata häntä. Ehkä joku veisi sen häneltä, ja silloin hän ehkä köyhtyisi niin, että hänen täytyisi jättää talonsa. Viimeisestä pyhäpaidastaan saisi hän ehkä tehdä itsellensä uuden kerjuupussin, saisi vaeltaa vaimonsa kanssa kolkutellen tylyjen ihmisten kovia ovia. Äkkiä hän säpsähti. Mistä se tuli? Kuulihan hän sen ihan selvään. Joku sanoi hiljaisella, varovaisella äänellä: varas. Hän nousi, hiipi ikkunalle ja kurkisti uutimen takaa. Talon koira makasi pihalla kirkkaassa kuutamossa. Ei siellä ollut ketään ihmisolentoa. Mutta mistä se ääni tuli? Se tuli ikäänkuin hyvin kaukaa jostakin syvästä kellarista tai haudasta. Vai olisiko joku piiloutunut huoneeseen? Ehkä sen jonkun synnyttämä liike, lahkeen kahina tai käden raapaisu oli hänen pelokkaissa, varkaita vaanivissa aivoissaan ilmaissut tuon salaperäisen, sihahtavan äänen. Koko hänen ruumiinsa alkoi vavista. Voihkien kumartui hän ja tarkasteli kynttilänvalossa kaapin, pöydän ja sängyn alustat. Mutta ei sielläkään ollut ketään. Hän laskeutui taas vuoteelleen ja katseli pussin varjoa seinällä, Se alkoi liikkua häntä kohden, se näytti isolta, mustalta kädeltä. Taas kuuli hän tuon salaisen sanan, ja hän hypähti pystyyn huulet sinisinä ja hiukset harjaksina. Oliko se kerjuupussi noiduttu? Ehkä se oli ollut jonkun ryövärin tai murhaajan oma, siksi se ei nyt saanut rauhaa. Ehkä siinä oli veripilkkujen jälkiä, jotka eivät pesussakaan haihtuneet. Hän katseli omia käsiään ja alkoi niitä inhota. Hän muisti sen iltahämärän, jolloin hän naapurin seinältä sieppasi pussin, ihan se oli polttanut käsissä. Hän nousi taasen ja otti pussin seinältä. Eihän siinä ollut mitään veripilkkuja! Turhaa pelkoa! Hän polki jalkaansa. Eihän hän ollut mikään lapsi. Aarre on aarteen ottajalla! »En pelkää, en pelkää, en, en pelkää!» toisti hän itselleen. Mutta kummallista! Kun hän ei enään kuullut omaa ääntään, tuntui huoneessa taas ihmeellisen hiljaiselta. Hänen kätensä alkoi ikäänkuin puutua, se tuntui lyijynraskaalta; niinkuin maneitti takertui pussi käteen, vai kouristiko hän pussia niin lujasti? Pussi poltti ensin kuin nokkonen, sitten kuin kuuma rauta, vai olivatko hänen omat kätensä niin kuumat! Hän pudotti pussin permannolle. Se pussi oli todellakin noiduttu! Hurjalla ponnistuksella tarttui hän siihen taas ja lukitsi sen raha-arkkuunsa. Hän koetti nyt nukkua. Kynttilää hän ei uskaltanut sammuttaa. Mutta juuri kun hän oli nukahtamaisillaan, oli hän kuulevinaan rahan kilinää. Ja vaikka hän tiesi makaavansa, näki hän ikäänkuin joku olisi avannut arkun ja ottanut pussin käteensä. Hän tarkasteli peitteen syrjästä ja tunsi nyt miehen kasvot omikseen. Ja silloin kuului ikäänkuin syvältä maan uumenista taas ääni, joka sanoi kolmasti: varas, varas, varas! Hän kalpeni ja pani kätensä ristiin, sanat sekaantuivat ja ajatukset harhailivat pitkin koko hänen elämänsä toivotonta taivalta. Vihdoin vaipui hän horrostilan tapaiseen uneen. Aamulla heräsi hän omaan kiljahdukseensa. Hän huusi kuin hourupäinen. Unessa oli hän ihan selvästi ollut näkevinään, miten kerjuupussi oli kuristautunut hänen kaulansa ympäri kuin hirttonuora.

Päivällä nauroi hän yöllisille ajatuksilleen, mutta joka yö alkoi pussi uudestaan kummitella hänen sairaissa aivoissaan. Hän ei kestänyt kauemmin tätä tuskaa. Eräänä yönä nousi hän, otti pussin ja lähti pihalle. Pussi olalla kulki hän naapuriin kurjana ja onnettomana kuin köyhin kerjäläinen. Ja pussi painoi ikäänkuin se olisi ollut isoja kiviä täynnä. Hän kulki kumarassa, ja polvet notkahtelivat maata kohden ikäänkuin hän olisi kantanut raskasta pahan omantuntonsa taakkaa. Mutta vähitellen alkoi pussi kevenemistään kevetä kuta lähemmäksi hän astui naapurin valaistua ikkunaa. Hänen sieluunsa tuli omituinen, hiljainen rauha, ja sydän suli, kun hän naputti ikkunalle. Naapurin isäntä tuli pihalle.

»Tässä on kerjuupussisi! Hyvä ystävä, voitko sinä antaa anteeksi…?»

»Minä annan sen hyvästä sydämestäni anteeksi», sanoi toinen.

»Sinä olet tehnyt minulle suuren palveluksen. Minä olin huono ihminen, tämä on minulle ankara opetus. Tästä lähtien koetan minä työllä ja rakkaudella palkita, mitä olen rikkonut», sanoi naapuri itkevällä äänellä.

»Älä minua kiitä», sanoi toinen, »sinä itse olet tehnyt minulle suuren palveluksen. Minä aloin jo kehuskella entistä köyhyyttäni. Meninpä niin pitkälle, että ajoin erään kerjäläispojan pirtistäni; en saanut rauhaa ennenkuin löysin hänet, nyt hän nukkuu väen tuvassa.»

»Minä otan hänet ottopojakseni», sanoi naapuri.

»No silloinhan kaikki kääntyy hyväksi jälleen», sanoi toinen.

»Ihmeelliset ovat ihmisen tiet, minä olen nyt ikäänkuin toinen ihminen, nyt minä löysin elämän tarkoituksen. Voimmeko tästä lähtien olla hyviä ystäviä?»

»Voimme», vastasi toinen, »ja pyrkikäämme myös hyviksi ihmisiksi.
Tiedätkö, mitä minä nyt teen kerjuupussilla?»

»Ethän sinä sitä vain hävitä?», kysyi naapuri.

»En», vastasi toinen, »minä asetan sen hiljaa entiselle paikalleen ikäänkuin se aina olisi siinä ollut. Eikä kukaan saa tietää mitään. Muistuttakoon se meitä aina tästä siunatusta hetkestä!»

»Siinä pussissa on sittenkin taikaa», sanoi naapuri ihanasti hymyillen.

»Niin, siinä pussissa on sittenkin taikaa!», sanoi toinen.

Sitten löivät he kättä ja erosivat.

NOIDUTTU TORNIKELLO

Hyvin vanhassa kaupungissa asui vanha kelloseppä, joka kävi vetämässä tornikellon käymään. Neliskulmaisessa tornissa oli neljä kellotaulua, tosin ne kävivät mikä neljännestunnin edellä mikä neljännestunnin jälessä toinen toisistaan, mutta ihmiset olivat jo ammoisista ajoista siihen tottuneet, että yksi osa kaupungin asukkaista eli joko edellä tai jälellä ajastaan. Ihmiset olivat tyytyväisiä siihen, ettei se vanhanaikuinen kello kokonaan seisahtunut. He rakastivat kaikkea, mikä oli vanhaa ja varmaa, ja he pelkäsivät kaikkea, mikä oli uutta ja outoa.

Uudenvuoden aattona oli vanha kelloseppä pistäytynyt »Kolmen kannun» ravintolassa ja oli tavannut siellä kaupungin vaakamestarin ja kaupungin piiparin, joka samalla oli kaupungin rakkari. Nämä miehet olivat soittotaitoisia miehiä, kelloseppä soitti viulua, vaakamestari klanettia ja rakkari huilua. Soittaessa he toisinaan tulivat hyvin toimeen, mutta kannuja kallistaessa he tavallisesti riitaantuivat. Kelloseppä oli suorasukainen ja ärtyisä mies, vaakamestari pyylevä ja viekas ja rakkari ilkeä, kavala ja kujeellinen.

Tällä kertaa he vastoin tavallisuutta istuivat levollisina, sillä uudenvuoden yönä kellon kahtatoista lyödessä piti heidän yhdessä soittaa uudenvuoden tuloa kirkontornista. Samalla olivat he päättäneet pitää pienet juomakemut tornissa. Kelloseppä lähti edellä kirkonkelloa vetämään, muut lupasivat tulla hetken kuluttua.

Kelloseppä istui nyt tornissa katsellen pienestä neliruutuisesta akkunasta »Kolmen kannun» ravintolan porttia. Sitten kurkisti hän raollaan olevasta lattialuukusta ja näki isot, raskaat kellon painot. Hän oli väsynyt, hän aikoi odottaa tovereitaan auttamaan painojen nostamisessa. Hän otti taskukellon esille. Mutta mikä ihme! Viisarit alkoivat pyöriä ympäri. Mikä kelloa riivasi? Hän ravisti sitä, hän nosti sen korvalleen, mutta se alkoi pyöriä yhä hullunkurisemmin. Hän pisti nenälasit silmilleen, asetti kellon pöydälle ja alkoi purkaa sitä. Hän purki sen sisukset, taulun, lämsät, vasarat ja vieterit, mutta kun hän pienellä teräspuikolla koetti eroittaa pieniä esineitä, tarttuivat ne kuin noiduttuina toisiinsa. Hän purki ja koetti liittää kaikki osat taas paikoilleen, mutta aina ne vaan tarttuivat kuin taikavoimalla toisiinsa. Kelloseppä kynsi korvallistaan ja arveli, että viini vielä sumensi hänen aivojaan, hän pisti kellon taskuunsa, otti viulun viululaatikosta ja alkoi näppäillä ja virittää kieliä.

Niin istui kelloseppä tornissa odotellen remuveikkojaan. Mitä hän nyt tekisi, ellei vaakamestarilla eikä rakkarillakaan olisi kelloa, sillä usein rakkari antoi kellonsa pantiksi »Kolmen kannun» isännälle, ja vaakamestarin vanhaan »perunakelloon» ei hän luottanut. Mutta kyllähän hän myöhemmin ehtisi kotona käydä, mutta jos hän nyt lähtisi, valuisi viini parempiin suihin.

Tunnin kuluttua kuuli kelloseppämestari, miten kirkontapulin rappusista alkoi kuulua kolinaa, hapuilevia, hoipertelevia askeleita. Lattialuukku paiskattiin auki ja aukkoon ilmestyi kaksi päätä, vaakamestarin kuunaama ja tihruiset, pienet porsaan silmät ja pyöreä nenä sekä rakkarimestarin pitkät, kulmikkaat kasvot, joiden keskellä loisti pitkä, punainen, kyhmyinen pöllön nenä, joka riippui yli suun, ja leuasta pisti esiin hiukan eteenpäin korkkiruuvin muotoinen piikkiparta vihreän kaulahuivin yli.

Kun kelloseppämestari kertoi heille ihmeellisistä taskukellonsa kujeista, vilkutti rakkari silmää vaakamestarille. Mutta kun kelloseppä yhä oli nyrrillään, veti rakkari kellon taskustaan, lohdutti häntä ja sanoi:

»Tässä on kello, joka käy! Kellomestari, sinä olet nähnyt uudenvuoden yön ihmeitä! Katsos, kohta seisoo aurinko paikallaan, aikaan syntyy juopa, josta nähdään ijäisyys kaikkine ilmeineen, vuoret avautuvat, aarteet kohoavat maan pinnalle ja vesi muuttuu viiniksi.»

Samassa vetivät rakkarimestari ja vaakamestari turkkinsa alta esiin viinileilit.

Sitten alkoivat he maistaa leilistä ja viini alkoi kiertää heidän suonissaan. He unohtivat koko kaupungin alhaalla, sen vanhoista taloista tuikkivat juhlatulet ja tähtipoikien punaiset paperitähtilyhtyjen liikkuvat valot kaduilla.

Kelloseppä sanoi: »Kuules, rakkarimestari, voinko minä luottaa sinun kelloosi? Jälkeen kahdentoista täytyy minun vetää kirkonkello, muuten se vehkeilee koko vuoden. Muistuttakaa, hyvät miehet, kun kello on lyönyt kaksitoista, sillä muuten käy hullusti. Ettei vaan kirkonkellokin olisi tänä yönä noiduttu!»

Vaakamestari sanoi: »Varmasti tänä yönä tapahtuu ihmeitä!», ja vilkutti silmää rakkarimestarille, joka sanoi ynisevällä äänellä:

»Ja muistakaamme, että me olemme toimellisia ja tarkkoja soittomestareita. Kun kirkonkello lyö kaksitoista, niin me tojahutamme niin, että kaupungin vanha raastupa kaatuu ihmeestä kellelleen. Minä olen kuullut, että muualla maailmassa lauletaan uudenvuoden virsi jo hiukan nopeammassa tahdissa. Muistakaa se, kun viulut, huilut ja klaneetit pannaan soimaan!», sanoi rakkari, joka mielestään oli hiukan uudenaikaisempi mies ja edellä ajastaan.

»Niinpä niin!», sanoi vaakamestari, »kyllä klaneetit pannaan soimaan niinkuin ennenkin, jollei kelloseppä vaan ala väärästä äänestä.»

»Väärästä äänestä!», kivahti kelloseppämestari. »Sinä väärä vaakaaja! Tiedätkö, mitä on kirjoitettu vaakakojusi otsalautaan: vaaka maamiehille.»

»Niin, rehellisesti teen työni, en punnitse väärin enkä riko tahallani kelloja, että ne jonkun ajan kuluttua seisahtuvat.»

Kelloseppä sanoi: »Tekivätpä teinit sinulle kerran pientä pilaa, maalasivat yöllä koon ärräksi, niin että kirjoitus kuului: vaara maamiehille. Sinä olet vaarallinen mies, herra vaakamestari.»

»Ja sinä asetat väärän kellosi mukaan kaikki kaupungin kellot väärin käymään. Lopulta ei täällä tiedetä onko yö vai päivä.»

»Älkää kinatko!», sanoi rakkarimestari ja katseli torille, jonne jo oli kokoontunut kansaa.

»Sinä, kelloseppä, olet hiukan vanhanaikainen mies, etkö tiedä, että maailman viisarit ovat kääntyneet, sinun tornikellosi käy aivan hullusti!», pisteli rakkari.

»En minä käännä nahkaani niinkuin sinä, herra rakkarimestari, joka riistät ensin kaupungin koirilta kaulavyöt ja sitten nyljet ne. Kerran nyljit sinä hyvän ystäväni koulumestarin pystykorvan ja möit nahan ketunnahkana markkinoilla.»

»Kettu on viisas!», sanoi rakkari silmiään vilkutellen. »Mutta kuulkaa!», huudahti hän samassa ja pisti leilin nurkkaan.

Ties kuinka kauan he olisivat riidelleet, jollei kirkonkello samassa olisi alkanut lyödä kahtatoista. He hypähtivät kaikki pystyyn ja tarttuivat soittokoneisiinsa, käänsivät ne ulos avatusta tornikomeron akkunasta ja alkoivat soittaa. Hitaasti vieri ensin virsi, rakkari hoputti yhä taajempaa tahtia, polki jalkaansa, hänen vanha huilunsa ynisi niinkuin hänen nenänsä, ja virsi kävi yhä vilkkaammaksi. Vaakamestarin klanetin rikkinäiset äänet laahasivat jälessä kuin raskaat tanssiaskeleet, mutta kellosepän huilu pysyi uskollisesti ja hartaana vanhassa virren tahdissa. Siten eivät kuulijat torilla tienneet oikein, mitä soitto tarkoitti, mutta kirkon portailla seisova koulumestari selitti, että tämä oli varmaan sitä uudenaikaista virrensoittoa, jota ei vielä kukaan siinä kaupungissa ollut kuullut.

Ja niin hajaantui kansanjoukko hartaana, mutta soittajat jatkoivat ilonpitoaan ja mekastustaan aamuyöhön vanhassa kellotornihuoneessa. Lopulta putosi kelloseppämestari läpi luukun kellotapulin lattialle, parahti ja jäi makaamaan ison kellon alle. Vaakamestari laski pallean päänsä pöydänjalkaa vasten ja kuorsasi, niin että posket pullistuivat.

Rakkarimestari kiipesi nyt alas lattialuukusta kujeellinen, ivallinen ilme suupielessä. Hän kompuroi yli kellosepän, joka makasi kalpeana kuutamossa. Kuu katseli tapulin ovenrakojen välistä ikäänkuin nauraen rakkarimestarin öisille puuhille. Rakkarimestari alkoi kiskoa raskaita kellonpainoja ja asetti kellon käymään niin hyvin kuin taisi muutettuaan ensin tuntiviisarin minuuttiviisarin paikalle. Iloisena kepposestaan loikkasi hän taas tornikomeroon, otti huilunsa, asettui istumaan akkunalaudalle, niin että jalat riippuivat ulkona. Sitten alkoi hän soittaa vanhanaikaista minuettia, ja hänen mielestään nauroi kuu kuin vanha, pyöreäposkinen lyhdynsytyttäjä ja sen ympärillä tanssivat kaikki taivaan tähdet niinkuin pienet paperilakkiset, valkeatakkiset tähtipojat. Rakkarimestari oli humaltuneen huoleton, hän alkoi soittaa yhä huimemmin ja polki koroillaan tahtia kopautellen kirkon seinään. Silloin lensivät naakat kirkonseinän raoista kimmahdellen ja kirkuen ilmaan. Rakkarimestari kääntyi, menetti tasapainon ja luiskahti ilmaan. Hän leijaili maata kohden turkki levällään, jota tuuli pullisti. Mutta rakkarimestari ei hellittänyt huilua, hän soitteli minuettiaan, hänen päähänsä pälkähti, että jollei hän soittaisi loppuun, olisi hänen oma loppunsa lähellä. Ja kun hän oli päästänyt huilustaan viimeisen, korkean, kiljuvan loppuäänen, tupsahti hän pää edellä syvään kinokseen, ja huilu lakkasi soimasta, se inisi niinkuin lapsen suu, johon äkkiä pistetään tutti.

Rakkarimestari kömpi kinoksesta ihmetellen, että oli pulasta päässyt. Hän selveni heti. Sitten huusi hän yövartijaa. He kiipesivät torniin, ravistivat hereille kuorsaavan vaakamestarin, kolmisin kantoivat he sitten alas kellosepän, joka oli nyrjähyttänyt jalkansa, ja veivät hänet kotiin ja jättivät hänet makaamaan vuoteelle. Kotimatkalla oli rakkarimestari hiukan häpeissään, hän ei puhunut vaakamestarille mitään kirkonkellon vetämisestään.

Kelloseppä heräsi myöhään seuraavana aamuna pajassaan. Kaikki seinäkellot tikuttivat hänen ympärillään. Hän koetti nousta, mutta retkahti vuoteelleen, sillä jalkaan koski ikäänkuin sitä olisi tulipihdillä nipistetty. Avuttomana katseli hän ulos ikkunasta suoraan kirkonkellon tornia. Mitä nyt! Muistihan hän ihan selvään, että hän oli vetänyt kirkonkellon käymään. Mutta kaikki seinäkellot kävivät aivan nurinkurisesti. — Näkikö hän oikein? Hän varjosti silmiään. Ei, kirkonkello kävi tyynesti ja tasaisesti, mutta näissä seinäkelloissa oli jotain salaperäistä. Olivatko ne noiduttuja! Käheällä äänellä huusi hän oppipoikaansa. Tämä tuli hiukan epäröiden pajaan ja kelloseppä käski hänen asettaa kaikki kellot käymään kirkonkellon mukaan. Oppipoika teki niin, mutta salassa virnisteli hän pyyhkäisten suutaan kämmenensä selkäpuolella. Sitten käski kelloseppä hakea haavuriparturimestarin. Pian tuli parturi ja asetti nyrjähtyneen niveleen paikoilleen, mutta kaikki kellot asetti hän käymään kirkonkellon mukaan.

Sillä aikaa tapahtui kaupungissa ihmeellisiä seikkoja. Ihmiset heräsivät ja huomasivat, että heidän kellonsa kävivät väärin, toiset uskoivat kirkonkelloa, toiset omia kellojaan, toiset luulivat, että kirkonkellossa oli jotain taikaa. Vanhat miehet ja etupäässä koulumestari väittivät, että heidän kellonsa kävivät oikein, mutta keski-ikäiset naiset uskoivat vahvasti kirkonkelloon. Lopulta kirkonkello alkoi lyödä aivan hassusti, milloin löi se kolmetoista, milloin seitsemäntoista, milloin löi se taas oikein. Mene ja ota siitä selvä, se kello oli tullut ihan hulluksi. Torilla ja kadulla keskusteltiin tästä ihmeellisestä seikasta ja ihmiset jakaantuivat kahteen puolueeseen. — Rakkarimestari istui vaakamestarin seurassa »Kolmen kannun» ravintolassa ja nauroi kujeensa seurauksille tai kulki virnistellen kansan joukossa kuunnellen kanssapuheita. Mutta yöllä kokoontuivat kaikki kaupungin koirat ulvomaan rakkarin akkunan alle, sillä he aavistivat, että rakkari, heidän vanha vihamiehensä, oli syynä tähän sekamelskaan.

Kirkonkello löi taas oikein vuorokauden, ja ihmiset tyyntyivät, mutta paljon tapahtui kuitenkin nurinkurista. Ihmiset eivät eroittaneet enään aamuhämärää iltahämärästä. Teinit myöhästyivät tunneiltaan, koulumestari istui yksin tyhjässä koulusalissa. Kun toiset luottivat kirkonkelloon, toiset omiin kelloihinsa, eivät he tavanneet toisiaan määrätyllä ajalla. Monet hyvät kaupat jäivät siten tekemättä, rakastavaiset eivät tavanneet toinen toisiaan, kukot lauloivat väärällä ajalla, ihmiset menivät aamulla iltakirkkoon, illalla toriostoksilleen, moni oli kotona silloin kun hänen olisi pitänyt olla kokouksessa ja moni seisoi kadulla silloin, kun vaimo odotti häntä kotiin. Lyhdynsytyttäjä sytytti kerran lyhtynsä keskellä päivää ja yövartijat nukkuivat yönsä ja alkoivat kuljeskella kaduilla vasta aamuhämärässä. Toiset luulivat, että kirkonkello oli noiduttu ja että se kulki taaksepäin, mutta taikauskoiset juorukellot siunailivat ja selittivät, että kaikki kaupunkilaiset näkivät varmaankin unta, tämä oli jotain rienan riivattua tai oli tulossa kauhea maailman loppu.

Vain pienet sylilapset ja vanha kelloseppä eivät tietäneet koko tästä ajan selkkauksesta mitään.

Rakkarimestari oli jo kolmena vuorokautena tullut myöhään kaikille aterioille, sillä hänen vaimonsa luotti kirkonkelloon. Paisti oli palanut pohjaan monta kertaa, lapset kirkuivat, talossa oli kaikki mullin mallin. Eikä rakkari ollut tuonut penniäkään kotiin, sillä kukaan ei joutanut nyt tanssimaan piiparin soiton mukaan, ja ihmiset pitivät pelosta koiransa yöllä huoneissaan, niin ettei hänen ollut onnistunut nitistää yhtäkään hengiltä. Rakkarin vaimo oli lopulta ihan suunniltaan, hän tarttui miehensä tukkaan, ravisteli häntä ja uhkasi sulkea halkovajaan. Silloin täytyi rakkarin tunnustaa kepposensa uudenvuodenyönä kirkontornissa. Vaimo rämähti häijyyn hähätykseen, harakkana lensi hän ulos ja hötisi koko asian naapurilleen. Pian tiesi sen koko kaupunki.

Samaan aikaan syöksähti koulumestari kellosepän pajaan ja huusi:

»Täällä sinä vain istut kuin hyypiäinen hävitetyssä kaupungissa etkä tiedä mitään!»

»Mitä minun sitten pitäisi tietää!», sanoi kelloseppä ihmeissään.

»Kirkonkellossa on joku vika!»

»Vika! Kuinka se voisi olla mahdollista!», sanoi kelloseppä änkyttäen.

»Kohta kokoontuu korkea raati, ja sinä voit menettää kirkonkellonvetäjän virkasi», varoitti koulumestari.

»Mutta muistanhan minä vetäneeni kellon käymään. Pyhän nimessä, mitä on tapahtunut?»

»Kallista tästä lähin vähemmän kannuja. Koko kaupunki on kuin pökerryksissä, sinä olet unohtanut vetää kirkonkellon.»

»Mutta kuinka… en ymmärrä, käyhän se…», väitti kelloseppä.

»Käy päin mäntyä ja muut kellot sen mukana!»

»Kirkonkello on noiduttu! Missä minun taskukelloni on, katso itsel», sanoi kelloseppä ja kosketti teräspuikolla kellonsa viisareita, jotka alkoivat pyöriä ympäri.

Oppipoika katseli ovenraosta ja virnuili.

»Tosiaankin ihmeellistä!», sanoi nyt vuorostaan ihmeissään koulumestari.

»Mutta katsos tätä minun ajanmittariani, se ei ole seisahtunut neljäänkymmeneen vuoteen.»

»Tosiaankin, nyt minä uskon, että kirkonkello käy väärin. Mennään heti kirkontorniin!»

Kun he tulivat kadulle, astui rakkarimestari juuri raastuvasta, oppipojat ja teinit kiljuivat hänen kintereillään, ja kaikki kaupungin koirat ulvoivat hänen ympärillään. Raati oli tuominnut rakkarin hänen vaimonsa tunnustuksen kautta virkansa menettäneeksi, koska rakkari oli omin luvin kääntänyt kirkonkellon viisarit väärin ja tehnyt näin itsensä ajan pilkkaamiseen ja kaupungin häväistykseen vikapääksi.

Kelloseppä kulki nyt koulumestarin mukana kirkontorniin ja asetti viisarit paikoilleen. Samassa löi kello kumeasti ja tasaisesti, heti sen jälkeen löivät kaikki kaupungin seinäkellot yhtä tasaisesti ja useat taskukellot alkoivat sirkuttaa kuin sirkat sekunnilleen kirkonkellon mukaan.

Kun koulumestari ja kelloseppämestari astuivat alas kirkonportaille, sanoi koulumestari:

»Olkoon tämä nyt opiksi sinulle; mennään nyt 'Kolmen kannun' ravintolaan, mutta me juomme vain yhden tinasarkan viiniä mieheen.»

Ja niin palasi taas vanha rauha kaupunkiin. Vanha tornikello mittasi aikaa niinkuin se oli sitä mitannut jo vuosisadat. Tosin näyttivät eri kellontaulut mikä neljännestunnin enemmän mikä vähemmän, mutta ihmiset tulivat silleen hyvin toimeen eivätkä he kaivanneet sen parempaa kirkonkelloa, sillä eihän se sentään enään koskaan käynyt päinvastaisesti.

Rakkarimestari ja vaakamestari muuttivat pian pois kaupungista, he ottivat kimsunsa ja kamsunsa, klanettinsa ja huilunsa ja lähtivät soittajina maita kiertämään.

Jonkun vuoden kuluttua suoritti kellosepän oppipoika kisällinäytteensä.
Silloin sanoi hän hiukan hämillään kellosepälle:

»Mestari, minun täytyy tunnustaa teille yksi asia. Vähää ennen kuin se kirkonkello alkoi konstailla tässä joku vuosi sitten, tein minä teidän taskukellonne sisukset magneetilla sähköisiksi. Ettehän ole minulle siitä vihainen?»

»He, he, vai sinäkö se!», nauroi kelloseppä ja nipisti kisälliä piloillaan korvalehdestä. »Siksi se taskukello olikin kuin noiduttu. Ei, tämä on hassu juttu, tämä minun täytyy kertoa koulumestarille.»

Ja niin otti kelloseppämestari vanhan silkkihattunsa ja piikkipäisen kyhmykeppinsä sekä meni isosta aikaa »Kolmen kannun» ravintolaan juomaan tinasarkallisen vanhaa hyvää renskaa vanhan, hyvän ystävänsä, koulumestarin kanssa.

METSÄN HENKI

Köyhältä pojalta kuolivat vanhemmat, mökki myytiin, ja niin läksi hän yksin maailmalle, eikä hänellä ollut muuta kuin kolme reikäleipää, joita hän kantoi kainalossa. Niin kulki hän eteenpäin maantietä, ja linnut visertelivät tienvarren puissa. Poika ei ymmärtänyt surra, sillä hän oli aina rakastanut metsää ja korkeata mäkeä mökin takana, josta hän oli katsellut kauas korven yli illanruskon ihmeellisiä maita, joihin hän kerran oli toivonut pääsevänsä.

Niin kulki hän nyt eteenpäin maantietä, ja kun hän oli ehtinyt kolmen kirkon taakse korkealle mäelle, tuli mäen alta häntä vastaan vanha ukko, jolla oli harmaa mekko ja keltainen taulahattu päässä. »Auta minua mäessä!», sanoi ukko. Poika auttoi ukon mäelle.

»Anna minulle, poikakulta, yksi noista reikäleivistä!», sanoi ukko.

Poika antoi ukolle reikäleivän.

Niin erosivat he, ja poika kulki taas eteenpäin. Hän kulki kolmen kirkon ohitse ja tuli vielä korkeammalle mäelle. Mäen alta kompuroi nyt vielä vanhempi ukko, jolla oli sininen mekko ja valkea tuohihattu. Ukko sanoi pojalle: »Auta minua, sillä minä olen kovin vanha!» Poika auttoi ukon mäelle.

Ukko sanoi: »Anna minulle toinen reikäleivistäsi, sillä minä en ole syönyt kahteen vuorokauteen.»

Poika antoi ukolle reikäleivän.

Poika erkani ukosta, kulki taas eteenpäin ja söi marjoja. Kun hän oli kulkenut yhdeksännen kirkon ohi, tuli hän kaikkein korkeimmalle mäelle. Syvältä mäen alta kuuli hän valitusta. Siellä makasi maassa vanha ukko, jonka yllä oli vanha, vihreä, kulunut mekko ja päässä vihreä naavahattu.

Hän näytti niin raihnaiselta kuin hän olisi ollut yhdeksänsadan vuoden vanha. Niin ajatteli poika.

»Poikani, poikani», valitti ukko, »tule auttamaan minua, muuten minä kuolen!»

Poika koetti auttaa ukkoa, joka oli raskas kuin kivi. Hän pinnisti kaikki voimansa, mutta kun hän tarttui ukon käteen, sai hän ihmeellisen voiman. Hän nosti ukon maasta ja talutti hänet mäelle.

»Taidan kuolla», sanoi ukko, »mutta jos sinä annat tuon leipäsi, niin minä tästä elvyn!»

Poika antoi ukolle ainoan leipänsä. Hän ajatteli: »Ei hätää mitään, koko metsä on marjoja täynnä.»

Ukko söi ja virkistyi, ja sitä mukaa kuin hän söi, nuoreni hän, ja pojasta tuntui kuin ei vanhus olisi ollut häntä iäkkäämpi. Se vieras nousi ja sanoi: »Kiitos, poikani, minä olen sama ukko, joka tulin sinua vastaan jo kaksi kertaa tätä ennen, mene ja luota onneesi, sinä kuljet hyvien haltioiden suojassa!» Vieras otti sauvansa ja lähti astumaan. Poika lähti kulkemaan, mutta kun hän katsoi taaksensa, oli vieras kadonnut. Poika ihmetteli sitä suuresti, ja kun hän nyt katsoi eteenpäin siltä korkeimmalta mäeltä, näki hän taivaanrannalla ison, valkean kaupungin, jonka portti kimmelsi kuin sateenkaari. Hänen mielensä tuli kovin iloiseksi, ja hyräillen kulki hän taas eteenpäin. Kun hän oli jonkun matkaa kulkenut, lensi metsästä valkea kyyhkynen ja istahti aidanseipäälle. Poika asteli nopeammin, mutta aina se kyyhkynen lensi aidanseipäältä aidanseipäälle ja vikerteli. Nyt seisahtui poika kuuntelemaan, mitä se kyyhkynen vikerteli.

»Anna mulle murunen, anna mulle murunen!», vikerteli se valkea kyyhkynen.

»Kaikki olen antanut eräälle hyvin vanhalle ukolle», vastasi poika.

»Anna mulle murunen, anna mulle murunen», vikersi taas metsäkyyhkynen.

Poika alkoi kaivaa taskujaan ja löysi sieltä yhden murusen, joka oli pudonnut hänen kotinsa pöydältä hänen taskuunsa. Hän otti sen murun varovasti taskustaan ja heitti sen kyyhkyselle. Iloisesti lensi kyyhkynen, noukkasi murun ja pyrähti aidanseipäälle. »Minä olen sen vanhan ukon kyyhkynen, seuraa minua, niin onni seuraa sinua!», vikersi kyyhkynen.

Poika alkoi nyt ilosta tanssia maantiellä, kyyhkynen lensi edellä ja poika seurasi sitä, ja niin tulivat he vihdoin kauan matkattuaan siihen valkeaan kaupunkiin, jonka portti kimmelsi kuin sateenkaari.

Poika kulki portista kaupunkiin ja kyyhkynen lensi edellä. Poika kulki kummallisia katuja ja ahtaita kujia ja hän ihmetteli kaikkea. Hän näki vanhoja tiilikattoisia taloja, joissa oli lyijyakkunoita. Ne talot kallistuivat toisiansa vastaan kuin punapipolakkiset vanhat tontut. Hän näki hienojen prinsessojen ikäänkuin näyssä ajavan ohitsensa seitsenlasivaunuissa, näki munkkien kulkevan saatossa isoihin kirkkoihin. Siellä humisivat hopeiset urut ja akkunat loistivat täynnä kummallisia maalauksia. Ja korkealla mäellä oli vanha linna, jossa oli neljä tornia, ne kuvastuivat jokeen ja seisoivat siinä ikäänkuin päällään. Yli joen pingottuivat vanhat sillat, ne jytisivät, kun nuori, sinisilmäinen ratsastaja puettuna punaiseen viittaan ja kultanyöriseen takkiin, kupeella miekka, kannusti kirjavan saattojoukkonsa edellä linnan portista merelle päin. Kaukana rannalla näkyi vihreä huvilinna kalliolla, jota vasten meren vihreät aallot kohosivat.

Ja kun poika kysyi, kuka se nuori ratsastaja oli, niin hänelle sanottiin, että se oli nuori, iloinen herttua, joka asui siinä nelitornisessa linnassa.

Poika ei koskaan ollut aavistanut, että maailmassa voi löytyä niin paljon komeutta ja kummallisia asioita. Mutta sitä hän ihmetteli, ettei siinä kaupungissa ollut metsää, vain kirkkojen ympärillä oli vanhoja, surkastuneita puita. Poika huokasi ja kulki taas eteenpäin. Niin tuli hän hiljaiselle syrjäkadulle ja seisahtui pienen kaksikerroksisen, kummallisen talon eteen. Ja kyyhkynen, joka oli seurannut poikaa koko matkan, lensi nyt sen vanhan talon tiilikaton räystäälle. Siinä talossa oli pieniä, viheriälle vivahtavia kahdeksanruutuisia akkunoita. Hän jäi katselemaan niitä akkunoita, joiden takana oli vanhoja, homehtuneita, vasikannahkakantisia kirjoja. Toiset kirjat olivat messinkihakasilla, ikäänkuin suurilla sineteillä, suljetut, toiset kirjat olivat auki selkosen selällään niinkuin päivänpuoleisten talojen portit. Hän alkoi lukea niitä kirjoja. Niissä oli isot, punaiset alkukirjaimet, joiden ympärillä oli outoja kuvioita. Tuuli liikutti lehtiä, ne aukenivat ikäänkuin itsestään ja hän luki lukemistaan silmät suurina ja kirkkaina. Hän luki mitä ihmeellisimpiä satuja kaukaisista maista, joiden takana kasvoi palmupuita ja suuria aarniometsiä.

Eräässä akkunassa oli kiiltäviä vaskipiirroksia. Hän näki niissä kuvattuina vanhoja taloja vinttikaivoineen, suihkulähteineen, vanhoja kirkkoja ja samanlaisia pyhimyskuvia, joita hän oli nähnyt kirkonkin akkunoissa. Ja ne kuvat olivat hänen mielestänsä kauniimpia kuin itse kaupunki. Mutta hän kaipasi niissä kuvissa puita, pilviä ja sinistä taivasta. Silloin muisti hän kotiseutunsa taivaan ja katseli ylös. Nyt huomasi hän yliskamarin akkunassa ihmeen ihanan neitsyeen, jolla oli valkea puku. Ja valkea metsäkyyhky istui nyt hänen kädellään. Ja se valkohipiäinen neitsyt, jonka huulet olivat kuin kaksi pientä, punaista sydäntä, hymyili hänelle herttaisesti ja nyökytti päätään. Poika nyökytti myös päätään. Se on varmaankin prinsessa, ajatteli poika ja hymyili. »Eihän se ole mikään prinsessa, onpahan vain vaskenpiirtäjän nuorin tytär», vikerteli kyyhkynen. Ja nyt huomasi poika puodissa vanhan vaskenpiirtäjän, joka istui kolmihaaraisella rautajakkaralla messinkisankaiset, pyöreät silmälasit otsalla ja piirteli teräskaivertimella vaskilevyyn kuvia.

Kyyhkynen vikerteli: »Piirrä, piirrä!» ja poika oli piirtävinään ja tuli hyvin iloiseksi. »Katso, mitä sinulle pudotan», vikerteli taas kyyhkynen ja nykäsi rinnastaan valkoisen sulan. Sulka leijaili pojan käteen ja hän pisti sen povelleen. »Se on taikasulka», vikerteli taas se valkea metsäkyyhky, »se on metsän lahja sinulle siksi, että aina rakastit metsää. Kun kerran saat valita itsellesi vaimon, niin sipaise sulalla naisen huulia, niin saat suun puhumaan sydämen suoria sanoja.»

Niin vikerteli kyyhkynen ja lisäsi: »Käy huoneeseen, siellä onni sinua odottaa!» Ja samassa lensi kyyhkynen nuoren tytön kädeltä, se liiteli pois yli kaupungin tiilikattojen yli yhdeksän kirkon metsään, mistä se oli tullutkin.

Poika meni puotiin, katseli seiniä, puupiirroksia ja hyllyjä, joilla oli vanhanaikaisia kirjoja ja vaskilevyjä. Poika seisahtui ukon taakse, joka ei työnsä innossa huomannut mitään. Poika katseli, kuinka ukko taitavalla kädellä piirteli teräskaivertimella kuvia kylmään vaskeen, ja ne kuvat muuttuivat ihan kuin eläviksi. Mutta poika arveli itsekseen, että kuvista puuttui jotain, mutta mitä, sitä hän ei voinut selittää.

Vihdoin huomasi ukko pojan ja sanoi: »Mitä sinä tarkastat, eivätkö ne ole mielestäsi hyviä?»

»Kyllähän ne ovat hyviä, mutta niistä puuttuu jotakin», sanoi poika hämillään.

»Onpa sinulla muka tarkka silmä», naureskeli ukko, »mitäpäs niistä puuttuisi?»

»Niistä puuttuu metsän puut ja taivas», sanoi poika ujolta äänellä.

»Täällä ei metsä viheriöitse, ja taivas on liian kaukana maasta», murahti ukko, »minä olen ne ihan unohtanut. Mutta kuka sinä olet?», kysyi vanhus.

»Minä olen köyhän metsävahdin poika», vastasi poika. »Vanhempani kuolivat, lähdin maailmaan ohi yhdeksän kirkon, kyyhkynen lensi edelläni, se neuvoi minua tulemaan tänne. Äsken se lensi nuoren neitsyeen kädeltä, mutta sitä ennen se neuvoi: piirrä, piirrä!»

»Kovin sinä olet vielä nuori ja kokematon», sanoi ukko. »Minulla on kolme tytärtä toinen toistaan kauniimpia, ja kaikilla on oma neitsytkammionsa, mutta he eivät muista aina isäänsä, sillä isäkin unohtaa heidät toisinaan. — Minäkin olin nuori ja rakastin metsää niinkuin sinä, mutta nyt olen hyvin vanha ja väsynyt.» Niin sanoi vanha vaskenpiirtäjä.

»Kukas te sitten olette?», kysyi poika.

»Minä olen herttuan hovivaskenpiirtäjä. Koska kyyhkynen neuvoi sinua piirtämään, niin ota kaiverrin ja kaiverra tähän vaskeen metsiä, taivasta ja muuta semmoista!», sanoi vanhus hymyillen.

Poika otti kaivertimen käteensä ja alkoi piirrellä ikäänkuin näkymätön käsi olisi ohjannut kaiverrinta. Hän piirsi vaskeen kotimökkinsä.

»Mistä sinä poika olet oppinut piirtämään?», kysyi vanha vaskenpiirtäjä ja katseli ihmeissään pojan piirrosta.

»Ei minua kukaan ole opettanut», vastasi poika.

»Sinussa asuu joku hyvä henki, minä otan sinut tästä päivästä lähtien oppiini.»

* * *

— Ja niin jäi se metsävahdin poika sen vanhan vaskenpiirtäjän luo. Hän piirteli ja raappi taas, niitä oli piirtänyt, sillä hän huomasi, ettei piirtäminen ollutkaan niin helppoa kuin hän ensin oli luullut. Mutta kun muut nukkuivat yöllä, hiipi hän verstaaseen, katseli ukon töitä ja koetti niitä jäljitellä. Hän piirteli vanhoja taloja, linnan torneja, kirkkoja ja pyhimysten kuvia, mutta hän ei ollut niihin kuviinsa tyytyväinen. Ja kun hän päivällä sai viedä herttuan hoviin ukon vaskipiirroksia, näki hän usein ullakon ikkunassa sen ihmeen ihanan tytön, mutta hän ei uskaltanut katsellakaan tytön silmiin, sillä hän oli huomannut, että kaksi nuorta miestä kulki usein syrjäisellä kadulla katsellen yläkertaan, missä vaskenpiirtäjän tyttäret asuivat. Hän sai tietää, että ne olivat herttuan hovipiipari ja hovihelmenneuloja.

Niin asui poika kolme vuotta siinä talossa. Hän oppi ukolta taidon, ja hän saattoi jo omin päin piirrellä kaikkea, mitä hän kaupungissa näki kummallista. Mutta hän ei kuitenkaan ollut tyytyväinen. Yksin verstaan viereisessä huoneessa huokaillessaan muisteli hän lapsuutensa iloisia aikoja, jolloin hän kulki kotimetsänsä sinisiä polkuja. Ja silloin otti hän salaa kyyhkysen rintasulan povestaan hyväillen sitä. Niin unohti hän surunsa ja nukahti hymy huulilla. Aamulla ryhtyi hän taas työhönsä, ja ukko ihmetteli, miten poika oppi yhä enemmän, ja antoi hänelle vanhoja, viisaita kirjoja luettavaksi. Niitä poika nyt luki joutohetkinään ja tuli yhä taitavammaksi työssään.

Kun nuorukainen täytti neljätoista vuotta, sanoi vanha vaskenpiirtäjä hänelle: »En ole niin köyhä kuin luulet, minulla on kolme kirstua täynnä hopearahoja. Isoimman kirstun saa vanhin tyttäreni, toisen kirstun saa keskimmäinen ja pienimmän kirstun saa nuorin tyttäreni myötäjäisinä. Minä olen sinuun tyytyväinen. Mene ensi yönä vanhimman tyttäreni neitsytkammioon, laskeudu hänen vierellensä vuoteeseen ja puhu sydämesi asia hänelle, se on tämän maan tapa. Herttua on niin määrännyt, että jollet ensi yönä mene kosimaan vanhinta tytärtäni, tulee huomenna herttuan pyöveli ja heittää sinut tornista kuiluun», peloitteli ukko piloillaan.

»Mutta ehkei vanhin tytär minusta välitä?», virkkoi poika peloissaan.

»Välittää kyllä», sanoi ukko, »hän sanoi sen minulle äsken.»

»Mutta jos hän jo on ollut toisen oma», sanoi poika.

»Siinä tapauksessa täytyy hänen viettää häitä sen toisen kanssa», lausui ukko.

Poika laskeutui yöllä itkien vuoteelleen, hän ajatteli peloissaan, miten pyöveli hänet huomenna heittäisi tornista. Hän ajatteli samalla rakkaita metsiään ja järviään. Silloin muisti hän metsäkyyhkysen ja sen pudottaman rintasulan. Iloisena kulki hän vanhimman tyttären neitsytkammioon. Hän otti povestaan sulan, hipaisi sillä nukkuvan tyttären huulia, ja muistaen kyyhkysen neuvon kysyi hän: »Hyräjä huuli, onko sinulle kukaan suuta suonut?»

»Hovin helmenneuloja», vastasi huuli.

»Mene ja sano se isällesi huomenna!», sanoi poika. Sitten meni poika alas verstaaseen ja nukahti vuoteelleen.

Seuraavana päivänä sanoi vaskenpiirtäjä: »Minä koettelin sinua ja sinä olet kestänyt koetuksen. Huomenna viettää vanhin tyttäreni häänsä hovin helmenneulojan kanssa.»

Poika jäi taloon. Hän kävi päivä päivältä yhä viisaammaksi ja varmemmaksi työssään, niin että itse herttua pyysi saada nähdä hänen töitänsä.

»Etkö sinä voi ilahuttaa minua?», sanoi herttua. »Minä en enään ratsasta huvilinnaani, sillä minun on ikävä, minä en ole liikkunut linnastani kolmeen vuorokauteen».

Mutta poika ei tiennyt mitään neuvoa.

— Kului taas kolme vuotta. Poika täytti nyt seitsemäntoista vuotta. Silloin sanoi vaskenpiirtäjä, että pojan täytyy naida keskimmäinen tytär, muuten pyöveli heittäisi hänet tornista vielä syvempään kuiluun. Poika itki taas vuoteellaan, sillä mieluummin tahtoi hän kuolla kuin naida sen keskimmäisen tyttären, jonka hän tiesi uskottomaksi. Hän tiesi, ettei hän voisi paeta siitä kaupungista, sillä vartijoita oli joka portilla. Ja silloin katui hän, että hän ollenkaan oli lähtenyt kotoa. Hän muisti ukon, joka oli tullut häntä vastaan tiellä. Hän muisti myös metsäkyyhkysen. Se ei ainakaan olisi pettänyt häntä, olihan se lentänyt suoraan metsästä, joka aina oli rakastanut häntä. »Seuraa minua, niin onni seuraa sinua!», oli kyyhkynen sanonut, ja nyt muisti poika kyyhkysen neuvon.

Hän kulki hyräillen keskimmäisen tyttären neitsytkammioon. Yöllä otti poika povestaan sulan, hipaisi sillä tyttären huulia ja kysyi: »Hyräjä huuli, onko sinulle kukaan suuta suonut?»

»Hovipiipari!», vastasi huuli.

»Mene ja sano se isällesi huomenna!», sanoi poika.

Seuraavana päivänä käski vanha piirtäjä pojan puheilleen.

»Minä koettelin sinua. Sanoin niin vanhimmalle kuin keskimmäisellekin tyttärelleni, etteivät he saa periä hopea-arkkuja, jolleivat mene sinulle morsiamiksi. Huomenna viettää keskimmäinen tyttäreni häänsä hovipiiparin kanssa.»

Poika jäi yhä taloon. Hän oli nyt niin taitava, että häntä sanottiin taitavimmaksi vaskenpiirtäjäksi, mitä siinä kaupungissa koskaan oli ollut. Mutta poika ei ollut siihen tyytyväinen. Hänen sydämensä suri, hän ajatteli öin päivin sitä nuorinta tytärtä, joka oli niin ihmeen ihana, ettei maassa missään sen vertaista. Hän unohti syömisensä ja juomisensa. Hän kuljeskeli iltasin surullisena pitkin kaupungin ahtaita katuja. Hän tunsi ikäänkuin hän ei voisi siellä hengittää, hän näki vain pilven raosta hiukan sinistä taivasta korkeiden kattojen välistä. Ja surkastuneet puut kirkkojen ympärillä ikäänkuin moittivat häntä siitä, että hän oli jättänyt metsän ikuisen vihreät puut, heleät järvet ja kirkkaan, sinisen taivaan. Hän itki mennyttä onneansa ja rauhaansa, sillä hän ajatteli, että vaskenpiirtäjän nuorinkin tytär pettäisi hänet samalla lailla kuin vanhemmatkin sisaret olivat tehneet. Hän kulki arastellen verstaaseen, suruissaan alkoi hän piirtää vaskeen kotiseutuansa. Hän piirsi sen puut, järvet, laaksot, korkeat mäet, hän piirsi, piirsi, ja ikäänkuin taian kautta syntyi vaskelle mitä ihmeellisimpiä satuolentoja, suloisia metsänimpiä ja sinipiikoja, jotka seppeleet päässä tanssivat viileiden lähteiden ympärillä kuutamossa. Ja kaikki ne olivat sen nuorimman tyttären näköisiä. Kyynel silmässä nukahti hän jakkaralleen. Kun vanha vaskenpiirtäjä seuraavana aamuna tuli verstaaseen, näki hän pojan ihmeelliset työt. Vanha vaskenpiirtäjä ei koskaan ollut sellaisia nähnyt. Hän hymyili ihastuksissaan, herätti pojan ja sanoi:

»Herttua on sairas, hän suree nuoren sydämensä ihan kuoliaaksi, sillä hän kaipaa ihanaa prinsessaa, joka asuu kaukana meren takana. Vie nämä vaskitaulusi herttualle, niin hän ilostuu!»

»Eihän nämä mitään ole, ikävissäni minä ne kaiversin», vastasi poika.

Poika vei vaskitaulut herttualle. Kun hän näytti vaskipiirroksensa hovissa, ihastui herttua ikihyväksi ja sanoi:

»Nämä ovat suuren taiturin työtä, mitä otan sinut vanhan vaskenpiirtäjän kuoltua hovipiirtäjäkseni. Sinä muistutat minulle näillä kuvilla, että raikas metsä meren rannalla kutsuu minua helmaansa. Tänään ratsastan minä huvilinnaani, huomenna minä lähden purjehaahdellani kaukaisen meren taakse. Etkö sinä tahdo mitään palkkaa?»

»Minä tahdon pois täältä», sanoi poika.

»Odota, kunnes minä palaan», sanoi herttua ja taputti poikaa olalle.

»Minä odotan, kuten käskette», sanoi poika ja lähti.

Nyt kulki pojan maine kautta koko maan. Ihmiset tulivat katsomaan pojan ihmeellisiä töitä, he tilasivat vanhalta vaskenpiirtäjältä vaskipiirroksia, jokainen tahtoi niitä nyt omikseen. Nyt alkoi verstaasta kuulua aamusta iltaan ahkera pauke, mutta illoin oli poika suruissaan, hän surkastui surkastumistaan, hänen silmänsä ikäänkuin paloivat tuskasta, posket kävivät kuopalle ja yöllä itki hän kunnes nukahti, sillä hän ajatteli aina sitä ihanaa vaskenpiirtäjän nuorinta tytärtä.

Kun poika oli täyttänyt kaksikymmentä vuotta, kutsui vanha mestari hänet puheilleen ja sanoi: »Yhdeksän vuotta olet sinä uskollisesti palvellut minua, ja minä olen ollut sinuun hyvin tyytyväinen. Herttualta on tullut sana, että hän pian saapuu nuoren prinsessansa kanssa kaukaa meren takaa, jonne hän vei vaskipiirroksesi huomenlahjana. Nyt määrää herttua, että sinun täytyy tänä yönä mennä nuorimman tyttäreni luo ja kosia häntä kuten maan tapa vaatii. Jollet tottele, niin heittää pyöveli sinut kivi kaulassa meren syvyyteen», uhkasi ukko piloillaan.

Poika purskahti itkuun.

»Mitä sinä itket, sinä saat kaikki kolme hopeakirstuani, saat ihanimman tyttäreni ja lisäksi antaa herttua kalliin huomenlahjan», sanoi vaskenpiirtäjä.

»Minä tahdon pois», sanoi poika, »sinun nuorin tyttäresi pettää minut niinkuin pettivät toisetkin tyttäresi.»

»Muista sanani, älä ole uppiniskainen, kuoleman haastolla käskee tämän herttua!», sanoi vanha ukko teeskennellyn ankaralla äänellä ja hymyili itsekseen.

Seuraavana yönä itki poika silmänsä sairaiksi, mutta kun hän oli tarpeeksi itkenyt, nosti hän päänsä pystyyn ja sanoi itseksensä: »Minä menen neitsytkammioon, mutta ennen annan upottaa itseni mereen kuin suostun petolliseen naiseen.»

Poika nousi ja hiipi neitsytkammioon. Ruusukankaisella vuoteella, jonka yläpuolella oli sinisilkkinen tähtiteltta, makasi nuorin tytär. Tytär hymyili ja sanoi: »Tule tänne!»

Vakavana astui poika tyttären luo ja istui vuoteelle hänen viereensä.

»Mikset puhu minulle mitään?», sanoi tytär.

»Mitäpä minä sinulle puhuisin», vastasi poika.

»Mikset sinä katsele minua?», sanoi taas tytär eikä enään hymyillyt.

»Minä en saa, en uskalla.»

»Kyllä sinä saat, jos uskallat.»

»Minä en tahdo.»

»Mikset sinä tahdo?»

Poika vaikeni.

Sitten tyrkkäsi tytär veitikkamaisesti poikaa kylkeen ja sanoi: »Sinä olet niin omituinen.»

»Niin, minä olen tyhmä ja omituinen.»

»Oletko sinä minulle vihainen?», sanoi tytär.

»En minä tiedä», vastasi poika ja katseli poispäin.

»Kyllä minä tiedän, sinä et muistele minua», sanoi taas tytär.

»Minä muistan liian paljon, yhdeksän vuoden kuluessa on minua vain petetty, minä en usko enään sinisiin silmiin», sanoi poika ja huokasi.

»Sinä olet häijy», sanoi tytär ja peitti valkeilla käsillä silmänsä.

»Isäsihän minua pakottaa. Luuletko sinä, että minä tulen tänne isäsi hopeakirstujen takia, ennen saa pyöveli heittää minut kivi kaulassa mereen», sanoi poika.

Silloin ihana vaskenpiirtäjän nuorin tytär vaikeni, käänsi pois kasvonsa ja itki kauan ja rajusti, kunnes nukahti kyyneliinsä.

Poika katseli surullisena tytön valkoista kättä. Hän muisti, kuinka hän ensi kerran oli tullut tähän taloon. Yliskammiosta oli hän luullut prinsessan hänelle hymyilleen ja sen prinsessan valkealla kädellä oli istunut valkea kyyhkynen. Silloin poika otti kyyhkysen taikasulan povestaan. Kauan katseli hän huulia, jotka olivat kuin kaksi pientä, punaista sydäntä. Hän hipaisi tutisevalla kädellä huulia ja kuiskasi vapisevalla, hiljaisella äänellä: »Hyräjä rakas, hempeä huuli, ken sulle on suuta suonut!»

Silloin aukenivat huulet itsestänsä, ja ne sanoivat suloisesti hymyillen:

»Kerran vain hyttysen hoikka koipi hipaisi huulta keveästi».

Tämän kuultuaan poika kiersi kätensä sen tytön kaulaan ja nukkui nuoresta onnesta kylläisenä sille ruusukankaiselle vuoteelle, jonka yläpuolella oli silkistä kudottu tähtitaivas.

Mutta silloin tuli metsäkyyhkynen ja vikisi koko yön räystäällä.

Kun he aamulla heräsivät, seisoi vanha vaskenpiirtäjä vuoteen vieressä ja sanoi:

»Kuule poikani, sinä olet kestänyt tämänkin koetuksen. Minulla ei ollut mitään hopeakirstuja, sinä saat nuorimman tyttäreni, hän oli kallein aarteeni. Tahdotko jäädä luokseni?»

Silloin vikersi metsäkyyhkynen räystäältä:

»Tule metsään, tule metsään!»

»Minä tahdon metsään, missä kotimökkini oli!»

»Hyvä niin, muuta sinne. Tässä saat lippaan täynnä kalliita kiviä, kättesi työllä olet sinä ne ansainnut. Minä jään tänne kuolinpäivääni saakka ja piirtelen vaskeen, kuten ennenkin, kunnes kuolema pudottaa kaivertimen kädestäni.» Niin sanoi vanha vaskenpiirtäjä.

Sitten vietettiin iloiset häät. Herttua, joka oli palannut meren takaa nuoren prinsessan kera, lähetti huomenlahjaksi tähtiotsaiset hevoset ja seitsenlasivaunut, ja niissä ajoivat vaskenkaivertajan tytär ja metsävahdin poika ohi yhdeksän kirkon pojan kotijärven rannalle, jonne he rakensivat itsellensä vihreän huvilan.

Siellä poika kaiverteli yhä ihanampia kuvia, ja hänen maineensa kulki kaukaisten maiden ja merien taakse.

Eräänä iltana istuivat kaivertaja ja hänen nuori vaimonsa parvekkeella katsellen kauas järvelle. Silloin lensi metsästä valkea kyyhkynen ja istuutui räystäälle vikertämään. Silloin alkoi vaskenkaivertaja kertoa vaimolleen kuinka hän monta vuotta sitten lähti kotoaan ja kuinka häntä vastaan tuli kolme ukkoa.

Silloin vikerteli kyyhkynen:

»Tiedätkö, kuka se vanha ukko oli?»

»Kuka se ystävällinen ukko oli?» kysyi nuori vaskenkaivertaja ja katseli hymyillen vaimoansa.

»Se oli vanha metsä!», vastasi kyyhkynen.

»Entä sinä itse, pieni, valkea kyyhky?», kysyi taas vaskenkaivertaja ja tarttui vaimonsa käteen.

»Minä olen metsän henki», vikersi kyyhkynen ja pyrähti iloisesti metsään.

JUOKSA JOIKUJA

Nuori lappalainen Juoksa ajeli valkealla porollaan tunturilla. Vaarat loistivat valkoisina hänen silmissään ja lumitähdet kimmelsivät. Hiljaa huojui hän pulkassaan, jälessä nuoraan sidottu ahkio, johon oli sälytetty kodan kangas, padat, astiat ja muut taloustarpeet. Ja Juoksa ajatteli yksinäistä elämäänsä tunturilla. Tähdet vilkkuivat kuin silmäripsiään räpyttäen hänelle salaperäisinä ja kylminä korkeudesta yli tunturien. Ja Juoksan valtasi sanomaton ikävä. Hän hoputti poroa, joka juoksi läähätellen hänen edessään ja heitteli kavioillaan lunta vasten hänen silmiänsä.

Ja siihen aikaan oli kuin kummallinen mykkyys laajassa Lapissa. Mykkyys painoi luontoa ja ihmisiä. Harvoin visertelivät linnut, vain riekot naureskelivat kuin pahat peikot pelottaen ja eksyttäen ajajia ja erämiehiä. Ihmiset olivat umpikuljuisia ja mykkämielisiä, epäillen katselivat he vierasta, jonka tulon hallin ärheä haukunta ilmaisi, eikä tämä heleä haukunta tuonut vaihtelua heidän yksitoikkoiseen elämäänsä. Silloin levitti ikuinen puolihämärä ikäänkuin tumman lepakonsiipensä yli raukean, rajattoman Saamemaan. Sanattomina istuivat Lapin miehet ja naiset sijoillaan tai puuhailivat arkoina arkiaskareissaan. Sillä he eivät vielä silloin tunteneet laulun lohduttavaa taitoa, joiun jumalallista sytytystä ilottomissa sydämissään. Heidän mielensä oli kuin öinen luonto heidän kotansa ympärillä.

Juoksa ajeli hiljaa. Ei kuulunut muuta kuin silojen sälinää ja porokellojen kilkatusta. Kun Juoksa saapui tunturille, näki hän allaan pienen joen uoman kiemurtelevan tunturien välitse. Hän katseli kaukaisia, jäätyneitä jänkiä ja matalaa metsää, joiden rantojen yllä levisi raukea, viheriä heloitus taivaalla. Oliko tämä hänen luvattu maansa, olivatko nämä rannat hänelle pyhitettyjä, tännekö hän pystyttäisi kotansa, tännekö toisi hän omansa, onnensa yönpuolen maasta?

Näitä mietti Juoksa istuessaan pulkassaan ja ajaessaan ylös tunturin rinnettä. Mutta äkkiä kävi pitkä, leimuava säihke yli taivaan. Leimun ja säihkeen syttyessä nosti hän katseensa aivan taivaan keskikohtaan. Se velloi ja värjyi milloin rikinkeltaisena, milloin tiilenpunaisena, se levisi ja kuohui nopeasti. Jonkun ajan kuluttua alkoivat läntiseltä taivaalta uudet tulikimput singota, itäiseltä taivaan rannalta sinkui vastaan uusia sädesuihkuja, jotka ikäänkuin ristiaallokossa taittuivat toisiaan vasten avaruuden alla. Tulimeri kohosi ja vaipui vähitellen. Se loi koko seudun satumaaksi. Juoksan henki kohosi kokonaan leimuavaan avaruuteen, joka heijastui ihmeellisillä väreiltään valkeaverhoisiin tunturinseiniin. Hetken riehuttuaan vaalenivat, uupuivat ja liukuivat tulikielet pohjoiseen ikäänkuin kadoten ammottavaan kitaan. Pohjoiselle taivaanrannalle jäi vain väreilevä, leveä kultakirjokaari, valaisten korven helmassa ajelevan yksinäisen lappalaisen.

Juoksa heilautti ajohihnaa, ja poro alkoi juosta alas rinnettä joen rannalle. Pohjoinen, säteilevä kaari näytti hänestä nuorten lappalaistyttöjen rintakoristukselta, joita nuoret saamisulhot heille morsiuslahjoiksi antavat poroja vaihdettuaan. Ja taasen ajatteli Juoksa omaansa, onneansa, jota tunnetta hän ei voinut pukea sanoiksi eikä säveliksi. Kummallinen ahdistus ja levottomuus vaivasi häntä. Ja kuta lähemmäksi hän ajeli joelle, sitä levottomammaksi hänen mielensä muuttui.

Keski-yöllä hän saapui joelle. Hän pystytti sen rannalle kotansa, loi sen ympärille lunta, ripusti räppänästä riippuvaan koukkuun patansa, teki tulen, söi liemensä ja viskautui sitten peskiinsä puettuna porontaljalle nukkumaan.

Hän heräsi yöllä. Hän oli ikäänkuin puoleksi horroksissa, puoleksi valveilla. Hän tunsi, ikäänkuin maa hänen allansa olisi liikahtanut. Mitä tämä merkitsi? Hän oli kuulevinaan askeleita. Hän nousi ja siirsi oviverhon, mutta ei nähnyt ulkona ketään. Hän paneutui taas levolle. Nyt kuuli hän, ikäänkuin joku olisi kuiskuttanut jotain hänen korvaansa kotakankaan takaa. Hän kääntyi äkkiä ja kysyi kuiskuttajaa, mutta ei saanut vastausta. Sitten kuuli hän, ikäänkuin joku olisi raaputtanut kodan seinää, ja kaikki esineet, jotka hän oli ripustanut paikalleen, putosivat maahan, ikäänkuin joku näkymätön olisi niitä viskellyt. Oliko hän joutunut pahojen henkien heiteltäväksi? Hän ei tahtonut huutaa eikä kirota, sillä hän tiesi, että sellaiset öiset kävijät eivät sellaista suvaitse, ne voivat tappaa poron, tappaa hänetkin. Hän kuunteli taas, mutta ulkona oli hiljaista. Hän kuuli poronsa kaapivan jäkälää kodan ulkopuolella ja tyyntyi. Ehkä tuuli vain oli tehnyt kepposiaan. Hän kääri porontaljan ympärilleen ja nukahti taasen.

Hän heräsi taas omituiseen meluun. Pata kuohui ja räiskähteli, ja hiilos sen alla kiilui. Ja kun hän katseli tarkemmin, näki hän jotain heilahtelevan edestakaisin kodassa. Pata heilahteli edestakaisin niinkuin kirkonkello, ja hän oli kuulevinaan säveliä sen soinnussa, ikäänkuin naisen äänen, joka hiljaa ja heleästi hyräili omituisia sanoja. Hän nousi ja korjasi hiilosta, sillä hänen oli vilu. Silloin hulmahti, ikäänkuin tunturilta olisi luistanut lumivyöry tai myrsky olisi tahtonut nostaa koko kodan ilmaan. Tuli sammui. Juoksa kaatui vuoteelleen. Juoksa jäi katselemaan tähtiä, jotka tuikkivat räppänästä.

Juoksasta tuntui, ikäänkuin hän olisi vaipumistaan vaipunut maan alle, mutta tähdet loittonivat loittonemistaan, niin että ne lopulta pienenivät aivan näkymättömiksi, ja silloin tapahtui jotain aivan ihmeellistä. Kun hän avasi silmänsä, näki hän kodan nurkassa revontulien loimussa ihmeen ihanan neidon, joka oli puettu valkoiseen sarkakäyhtiin, minkä ympärillä oli kimmeltävä solkivyö. Päässä oli tytöllä valkoinen neljän tuulen lakki. Hänen pippurinruskeat, suuret, syvät silmänsä paloivat kiehtovasti, niistä välähti ikäänkuin kullankellertävä välke kuusta. Hän nosti kätensä, hän oli varoittanut Juoksaa. Juoksa ei voinut siirtää silmiään immen ihanuudesta. Hän aikoi nousta, mutta hän oli ikäänkuin taljaan kiinnitetty, hän toivoi, että impi tulisi lähemmäksi, ja hän ajatteli: olisipa hän minun omani, onneni.

»Mitä sinä tahdot minusta?»

Impi ravisti päätään.

»Onko tähän aarre kätketty? Mutta silloinhan olisi kattilan reuna äsken muuttunut härän pääksi, härän päästä siemeneksi, siemenestä sisiliskoksi! Miksi pata pelotti minua? Enhän näe vihreätä tulta. Onko tähän paikkaan kaivettu kavallettu aarre?»

Taasen ravisti impi ihanata päätään.

»Jos sinä olet uni, niin toivoisin, etten koskaan heräisi? Jos sinä olet ihmisen impi tai immen kuva, niin vastaa minulle! Jos sinä olet tämän paikan haltiatar, niin häiritsenkö minä sinua?»

Impi nyökytti päällään ja katosi samassa. — Juoksa hieroi silmiään. Oliko hän nähnyt unta? Hän oli vielä näkevinään ihanan immen, joka katosi kodan oviverhon kautta. Sitten nukahti hän omiin ajatuksiinsa.

Juoksa ei tiennyt, kuinka kauan hän oli nukkunut. Hän heräsi hirveään ryskeeseen. Koko kota oli rysähtänyt hänen päällensä, ja oli jo aamu. Sen näki hän tähdistä, jotka yöllä paloivat taivaalla suurina, räpyttelevinä silminä, päivällä pilkoittaen pienempinä ja siristelevinä.

Juoksa kömpi kotansa alta vahingoittumattomana. Siitä arvasi hän, että hän oli ollut tekemisissä hyvän haltiattaren kanssa. Mutta hän tiesi myöskin, ettei haltiattaria saisi liian kauan kiusoitella. Hän valjasti poronsa pulkkansa eteen ja sälytti kalustonsa ahkioon. Sitä tehdessään hän kuuli kaukaista, kummallista laulua, ikäänkuin joku olisi ruvennut puhumaan kummallisessa tahdissa, korostaen eri sanoja, jotka vähitellen sulivat säveliksi. Se ääni läheni, ikäänkuin joku olisi kiitänyt pulkassa alas tunturin rinnettä hänen ohitsensa. Mutta Juoksa ei nähnyt ajajata eikä poroa, hän kuuli vain porokellon soivan ja ihmisäänen, joka puheli yksitoikkoisesti ja keinuttavasti.

Nyt Juoksa kuuli selvästi sävelien sanat, ja ne sanat olivat ihania kuin itse haltiatar, jonka hän oli nähnyt yöllä. Ja ne säveleet tuntuivat hänestä nyt niin tutuilta, kuin olisi hän koko elinikänsä kuunnellut niitä. Ne äänet puhuivat lapsen itkusta kätkyessä, joka riippuu kodassa, miesten mutinasta, naisten naurusta, poroista ja susista, kaikesta, mitä hän oli nähnyt ja kuullut. Mutta ne näyt ja kuulemat ikäänkuin etääntyivät hänestä itsestään, niin että hän ikäänkuin vapautui niistä hetkeksi ja tunsi suloisen levon ja lohdutuksen orpoisessa olemuksessaan. Laulu oli niin ihanaa kuulla, että melkein itketti.

Iloisena Juoksa heittäytyi pulkkaansa ja leiskautti ajohihnalla kylkeen poroa, joka tanssien hilpeästi tunturitanssiaan alkoi kiitää kuin varjo lumella. Juoksa kuuli nyt uusia sanoja, uusia säveliä, ikäänkuin joku ajaja hänen edellään olisi niitä heläytellyt iloksi itselleen ja muille, tietäessään pian pääsevänsä tutuille tanhuville ja omaisten paliskunnille. Tietämättään Juoksa alkoi matkia ääniä, joita hän kuuli. Hän hyräili ja heläytteli niin, että tunturin seinä kajahti, ja hän nautti omasta äänestään. Puhuiko kaiku vai puhuiko joku hänen sisimmässään, sitä hän ei tiennyt, hän jupisi ja joikui, niinkuin hän olisi ennen joikunut koko elinikänsä.

Ja Juoksa joikui lappalaispojasta, joka heittää suopungin poron sarvien ympäri, ensi porostaan, huimasta hiihdosta, hypyistä yli syvien kuilujen, pakkasen raikkaasta paukkeesta, susimetsästyksestä, karhun kierrosta, manauksista ja loihduista, kaikista elämän nuorista riemuista. Hän joikui lappalaistytöstä, joka kirkkoporollaan ajaa keskelle markkinain temmellystä kirjavassa puvussaan, joikui häistä ja hääiloista. Hän joikui revontulista, jäämeren yönpuolen maasta, jonka rannoille paarma ajaa poron etsimään parempia jäkälämaita, niinkuin ikävä ajaa tunturilappalaisen paikasta paikkaan. Juoksan joiussa oli lentoa ja lohtua, joka lumosi koko hänen olentonsa, niin ettei vilu tuntunut vilulta eikä ikävä ikävältä. Hän lauloi Lapin pitkästä talvi-yöstä, kuusta, tähdistä ja lumesta, jotka ovat oppaina eksyvälle erämiehelle. Hän lauloi järvistä, jängistä, pounun hiiristä ja tunturikotkista, lauloi rakkaasta kodasta, rauhallisesta yksinäisyydestä, arki-askarruksista tulen ääressä. Lopulta hän laikahti laulamaan omista toiveistaan, omasta onnestaan, tunturipurojen levottomasta lirinästä, vaivaiskoivun lehtien ensimäisistä pyöreistä, vihreistä hiirenkorvista, kielavelgosta, Lapin satakielestä, joka jokilaaksossa laulaa etelän tuoksuvista ruusutarhoista, tuhansien sääskien tanssiessa sen ympärillä. Lempeästi hän lauloi kevään tulosta ja auringon ensi säteistä. Hän lauloi nyt yhä raikkaammalla äänellä aurinkolaulun, vanhan muinaislaulun ylivoimaisista, pyhistä urhoista, seidoista, staaloista ja sankareista, jotka olivat unohtuneet Saamemaan satojen vuosien puolihämärään…

Juoksa juoksutti poroa, tunturia ylös, tunturia alas. Jo näki hän alhaalla kotia, joiden räppänistä sauhu nousi ilmaan kuin rihma, kuuli koirien haukuntaa ja satojen sarviinsa sekaantuneiden, kaahaavien ja kiimaavien porojen kellon ääntä, ja hän laikahti laulamaan suloisesta ja solakasta haltiattaresta, jonka hän oli nähnyt ja joka oli hänet näin ohjannut ihmisten ilmoille ja kaukaisille kotakunnille.

»Kito lekos rakis halti ahkoide, voijaa, voijaa, nana, nanaa ja varjol ein, voijaa, voijaa, nana, nainaa, min vocoit, voijaa, voijaa, nana, nanaa!»

Juoksa lauloi niin, että kaikki kotakunnat sen kuulivat. Vaimot ja miehet kömpivät kodastaan kuulemaan sitä outoa ja ihanata laulua, jota he ennen eivät koskaan olleet kuulleet. Juoksa ajoi ensimäiselle kodalle. Sen edessä seisoi nuori lappalaistyttö. Tyttö katseli häntä avoimilla, ruskeilla silmillään ihmeissään ja iloissaan. Ja siinä katseessa oli ikäänkuin välkettä kuusta. Näkikö Juoksa unta, seisoiko hänen edessänsä haltiatar vai oliko haltiatar vihdoinkin ohjannut hänet hänen oman onnensa luo!

Ja lappalaistyttö nyökytti hänelle päätänsä, sillä hän tiesi jo tulijan katsannosta, että tämä oli tullut häntä noutamaan yönpuolen maasta päivänpuolen maahan, ottaakseen hänet omaksensa ja onneksensa.

»Sinä olet ihan minun mieleni mukaan ja ihana olet sinä katsella», puhuivat Juoksan silmät.

»Sinäkin, suuri sulhoni, päivänpuolen poika, olet minun mieleni mukainen, ihanaa oli kuulla sinun lauluasi ja ihanaa on sinun kanssasi ajaa kauas tuntemattomille tuntureille.» Niin vastasivat nuoren tytön ruskeat, suuret silmät.

»Onko hyvä haltiatar saattanut minut sinun asumasijoillesi, osoita se minulle», sanoi Juoksa.

Ja tyttö astui kohden ja päästi poron valjaista, ja siitä tiesivät heimolaiset, että tyttö oli valinnut tuntemattomilta tuntureilta tulijan.

Juoksa painoi tervehtien poskensa tytön poskeen ja ääni hänen sydämensä syvimmässä joikui: »Ilmestys, ihanaiseni, sinä valittuni kaikkien vaimojen seassa!»

Yön ja päivän päästä vaihtoivat he poroja. Häissään heläytteli Juoksa lemmen joikujaan. Hän lauloi myös hyvälle haltiattarelle, joka oli antanut hänelle joikujan jumalallisen taidon ja vaimon kaikkien vaimojen seassa. Hän kaatoi hiukan viinaa maahan ja sanoi: »Hyvä haltiatar, juo sinäkin minun hääviinaani!»

* * *

Juoksa ja hänen vaimonsa elivät hyvin kauan, ja heidän poronsa sikisivät sadottain. Ja missä Juoksa kulkikaan tai minne hän kotansa pystyttikään, siinä eivät haltiattaret enään koskaan häirinneet hänen työtänsä tai hänen untansa, joko hän sitten valvoi tai nukkui. Juoksa opetti joiun monille lapsilleen, ja niin levisi laulun lempeä, lohduttava lahja yli koko suuren Saamemaan. Saamelaiset olivat löytäneet oman itsensä — oman säveleensä. Tuntui ikäänkuin musta mykkyys olisi lauennut, ikäänkuin kevään muuttolinnut olisivat viserrelleet heidän kotansa päällä, jonka räppänästä näkyi pala kirkkaansinistä taivasta. Ihmiset tulivat iloisemmiksi ja onnellisemmiksi, ikäänkuin kauan kaivatun, armaan auringon kultainen syrjä olisi kohonnut yli toivottoman taivaanrannan, ja pitkä, hirveä hämärä olisi kohottanut tumman lepakonsiipensä, kadotakseen kaukaisten tunturien taakse.

HIIRENKESYTTÄJÄN KOSTO

Kaukana Uralin vuoristossa istui vankikomerossa vanki. Päivät hän sai kulkea kaivostöissä kahlehdittuna, vahtisotilaan seuraamana. Piiska vinkui hänen selässään, kun hän väsyi, mutta kahleita ja iskuja raskaampina painoivat hänen mieltänsä alituinen ikävä ja yksinäisyys. Koskaan, koskaan ei hän saisi kultaista vapauttaan takaisin, toivotonna katseli hän aurinkoa, jonka toinen laita suuren, tulisen kahlerenkaan tavoin painui vähitellen sateenharmaan vuoriketjun taakse yli avuttomien, onnettomien arojen.

Vahtisotilaan askel kajahti ulkona pakkasessa ja hukarin pää kimmelsi… Tuo sama vahtisotilas, Mishka, ja hän olivat samasta kylästä. Lapsina olivat he leikkineet saman kotipuron rannalla, nuorukaisina olivat he karahuttaneet samalla arovarsalla aavikolle, mutta miehinä olivat he rakastuneet samaan solakkaan naiseen, Ljubaan, vuokraajantyttäreen. Sen jälkeen oli viha salaisella voimallaan myrkyttänyt näiden nuorten mieliä. Näytti siltä, ikäänkuin tyttö olisi ilostunut enemmän Iivanan kosinnasta, mutta Iivana oli köyhä, Iivana läksi maailmaan, etsi työtä joutui omituisiin seuroihin, salaperäisiin, maanalaisiin verstaihin, joissa valmistettiin vaarallisia räjähdysaineita, pakeni, joutui kiinni ja vangittiin. Mutta ennen vangitsemistaan hän antoi papin vihittää tytön vaimoksensa, jonka rakkaus oli syttynyt nähdessänsä vartijoiden vangitseman Iivanan kotikylänsä veräjällä.

Iivana istui kopissaan ja muisteli iloista nuoruuttaan ja solakkaa vaimoansa. Mikä sattuma oli saattanut hänen vaimonsa entisen kosijan hänen vartijakseen? Omituiset olivat Jumalan tiet! Sama sotilas, joka ennen oli ollut hänen hyvä ystävänsä, pilkkasi ja purki nyt päivällä häneen vihaansa, kolhasi häntä pyssyntukilla, kun hän ei jaksanut kyllin nopeasti kulkea harmaassa, surkeassa vankijoukossa kahleiden kalistessa jaloissa.

Mikä yksinäisyys, mikä ikävä ja pimeä hänen ympärillään! Mikä hiljainen, hirvittävä yö, jolloin mustat ajatukset vangitsevat salaperäisillä, sisäisillä sanoillaan! Mutta mitä nyt? Nurkasta kuului hiljaista naperrusta. Ensin hän luuli, että joku kaivoi hänelle tietä vapauteen muurin alitse, mutta hän heitti pian tämän epätoivoisen ajatuksen kuullessaan outoa vitinää. Hän astui nurkkaan, ja pienen, lohenneen kiven alta tirkisteli kaksi pientä, pippurinruskeata silmää, ja pienet, harmaat viikset liikkuivat veitikkamaisesti kuonon päässä…

»His, his, hiiriseni, tule, tule, niin minä silitän!» Vanki kaivoi taskustaan leivänmuruja ja syötteli niitä kädestään hiirelle, joka heti kotiutui. »Vai on sinun nälkä, ja yksinkö sinä siinä piipertelet, pieni ukkohiiri? Missä sinun ystäväsi on, sinun pieni vaimosi», sanoi vanki huokaillen kyyneleet silmissä, sillä hän muisteli omaa nuorta vaimoansa. — Hiiri tottui pian vankiin, se kulki hänen kädellään, se livahti hänen hihaansa ja istui siellä kainalossa lämmitellen itseään. Se seurasi häntä hihassa ulkotöissäkin, se oli hänen ainoa ilonsa hänen raudanharmaassa elämässään, ja pieni toivonkipinä alkoi syttyä hänen sisässään, hän toivoi vielä kerran saavansa vaimonsa luokseen.

Eräänä yönä toi hiiri kumppaninsa. Se oli niin kiintynyt vankiin, että se uskoi tälle oman omituisensa, ja vangin iloksi tanssivat ne mitä hullunkurisinta prishakkaa kivilattialla, mutta niin pian kuin kuului vahtisotilaan askel kopin ovella, livistivät ne lattian rakoon, ikäänkuin ne olisivat aavistaneet oman kovan kohtalonsa…

Eräänä päivänä kuljetti Iivana taas työssä aljua hiirtä hihassaan. Hän sattui luiskahtamaan, ja hiiri putosi maahan. Vimmoissaan nosti vahtisotilas pyssynsä ja survoi tukilla hiiren kuoliaaksi. Iivana nousi pystyyn, kohotti kätensä iskeäkseen kahleella vahtisotilasta päähän. »Sinä peto! Kerran sinä koetit vietellä minun vaimoni, täällä sinä olet kostoksi kohlinut minua kuin ajokoiraa, ja nyt sinä tapoit viattoman hiiren, minun ainoan iloni, niin, minun iloni sinä tapoit, ymmärrätkö sitä, mutta kautta pyhän äidin, minä tahdon, minä ennustan, että kerran hiiret sinut elävänä syövät, syövät, syövät, etkä mahda mitään, vaikka sinulla olisi tuhannen tykkiä! Muista se!» — Niin huusi vanki, kun vartijat kytkivät hänet vielä raskaampiin rautoihin.

Turhaan odotteli vanki yöllä toista hiirtä. Hän suri sen kumppanin kuolemaa kuin jotain, mikä oli käynyt hänelle rakkaaksi… Toivon kipinä sammui taas hänen sairaassa sydämessään. Hän katseli harmaita Uralin vuoria, jotka seisoivat kuin jättiläismäiset, sinelliin puetut vahtisotilaat taivaan rannalla, ja kuuset väikkyivät kuin pistimet… Vihdoin tuli armelias, alati lohduttava ja lempeähenkinen uni ja vaivutti hänet niille sadun ja seikkailujen maille, joissa ei ole tuskaa, ei kipua eikä valotonta vankeutta. Ja hän näki unta, että hiiret tulivat ja hautasivat hänen pienen, pippurisilmäisen ystävänsä, edellä kulki hiiren pieni puoliso satoja saatossaan, ne osasivat puhua ihan kuin ihmiset, ja ne puhuivat mustasta kostosta vahtisotilaalle, joka syyttä oli surmannut yhden näistä pienimmistä.—

Kului muutama vuosi. Usvat alhaalla laaksossa vaelsivat kuin suuret, harmaat vuoret yli arojen ja tundrojen, joiden kautta oli kulkenut näkymätön nälkä kautta tyhjien talojen ja kuolleiden kylien. Ja uhkaavana kohosi Ural yli usvan eroittaen monet onnettomat omaisistaan.

Vuoren rinteellä kulki yöllä vahtisotilas. Hän kulki edestakaisin pyssy olalla puettuna paksuihin turkkeihin ja huopasaappaisiin, ja pistin välähti usvan seasta. Alakuloinen aavistus ja kuoleman pelko valtasi hänen mielensä. Miksi hän pelkäsi? Olihan hänellä pyssy, jolla hän voisi ampua karanneen vangin, jos tämä hyökkäisi hänen kimppuunsa. Mutta ajatuksiaan hän ei voinut ampua kuoliaaksi.

Ne tulivat yöstä, valittivat vankikomeroista, kaivertautuivat kaivoksista, ne ahdistivat, tukahuttivat, ne ikäänkuin puristivat häntä kurkusta… Ja hän muisti nuoruutensa ystävän, aron, puron, kylän, nuoren tytön, sitten hän näki vangin, jonka hiiren hän oli survonnut, ja hän muisti tämän pahanenteiset sanat ja kamalat kirot. Mitä turhia, hän oli vain nukkunut huonosti viime yönsä… Vuosi pari vielä, niin hän taas olisi kotikylässä puron rannalla nuoruutensa armaan parissa, yön hiljaisessa hämärässä, kun kuu kumottaa aron takaa kuin suuri kuparinen kenttäkattilan kansi… Hän naurahti ja alkoi taas kulkea … Mitä? Liikuttiko tuuli risua? Lehti kahisi maassa, ja sen alta hän näki pienet, pippurinruskeat silmät. Kohta niiden viereen ilmestyi uusia silmiä, kymmenen silmää. Hän kohotti jalkansa ja survoi korollaan etumaisen hiiren, joka litistyi maan tasalle. Kuului vitinää, ikäänkuin vuori olisi ruvennut elämään. Hän potkasi, mutta lehtien, puunjuurien ja kivenkolojen alta tuli yhä uusia, kiiluvia pippurisilmiä, jotka ilkkuivat nälkäisinä ja verenjanoisina. Hän alkoi hypellä niiden päällä, mutta silloin tuli niitä joka pensaan alta, yhä useampia uhkaavia silmiä… Hän ojensi vaistomaisesti pyssynsä, mutta mitä se auttaisi, jos hän ampuisikin; niitä tuli yön pimeydestä kuin pieniä pahojahenkiä. Tässä ei auttanut tuli eikä miekka. Hän alkoi huitoa pyssyllään ja hakkasi sillä maahan, kunnes etumaiset hiukan väistyivät, hän hakkasi ja huitoi, kunnes hän oli ihan uupunut. Ja kun hän katseli alas pitkin vuoren rinnettä, kihisi ja kuohui siellä satoja. Satoja, tuhansia, satojatuhansia hiiriä juoksi jonossa ylös vuorta, koko nälkäinen, hirvittävä hiirilauma oli lähtenyt liikkeelle. — Hän kalpeni ja hiukset nousivat pystyyn. Hiiriä oli mustana hänen ympärillään. Ne alkoivat juosta yli hänen jalkojensa, mutta kuta enemmän hän potki niitä luotaan, sitä hurjemmiksi ne kävivät. Hän tallasi ja tempoi ja hyppi tahmaisilla, pienillä ruumiskasoilla, hän hyppi ja huusi, kunnes hän väsyi omaan voimattomuuteensa. Hiiret kapusivat pitkin hänen sääriänsä, ne repivät hänen rintaansa, ne iskivät pienet, terävät hampaansa hänen kurkkusuoniinsa. Kiljahtaen hän kaatui maahan, ja nyt iski hänen ruumiiseensa tuhannen nälkäistä hammasta. Hiiret purivat ja söivät hänet elävältä. Tunnin kuluttua ei hänestä ollut muuta jälellä kuin joku luu ja hiukan hiuksia, mutta hänen vieressänsä ruohikossa lojui täysin panoksin ladattu pyssy ehjänä, sieluton, kylmä, kauhea kapine… Mutta yli usvaisen Uralin jatkoi julma hiiri-armeija matkaansa.

Samana yönä makasi vanki turvemajassaan vuoteella vaimonsa vieressä. Vaimo oli jättänyt lämpöisen kodin ja kylläisen kylän saadakseen jakaa elämän kaikki kurjuudet ja pienet ilot miehensä kanssa, joka oli päässyt koppirangaistuksesta ja sai liikkua vapaammin suuren Siperian toivottoman taivaan alla, Mies näki unta, että pieni hiiri tuli nurkanraosta ja sanoi: »Minä olen löytänyt minun ystäväni, mutta minun ystäväni on kuollut. Mutta me hiiret olemme sen tuhatkertaisesti kostaneet.» Mies herätti vaimonsa ja sanoi vapisevalla äänellä; »Vaimo, kuule, minä aavistan, minä tiedän sen… Tänä yönä kuoli Mishka, Jumala hänen sielunsa armahtakoon-» —

INDIALAINEN LEGENDA

Kaukana itäisillä mailla, ihanassa Indiassa, asui ruhtinas Maharatha, joka rakasti taitoa, tietoa, soittoa ja tanssia. Mutta nyt istui hän jalat ristissä mykkämielisenä rakkauden palatsissaan ja hänen suloinen lempipuolisonsa Amavasja lepäsi surren hänen jalkojensa juurella.

Mutta ulkona soivat pagoodien temppelirummut, sillä musta surma oli kulkenut läpi valtakunnan surmaten ihmisiä, niin nuoria kuin vanhoja, ja pyhistä virroista nousi katku myrkyttäen hehkuvan ilman. Ja koko valtakunta oli laaja kalmantarha, jossa jälelle jääneet hoippuivat kuin varjot itkien onnettomia omaisiansa.

Mutta palatsimuurin kaikki portit olivat suljetut, ettei musta surma niistä sisälle pääsisi.

Niin havahti Maharatha kuin pahasta unesta, katseli ympärilleen ja viittasi vanhan tietäjän Maranan luokseen.

»Marana! Sano, millä minä voin ilahuttaa ihmisiä, että he saisivat takaisin elämänhalunsa, nostaisivat raunioista rakennuksensa ja alkaisivat viljellä vainioitaan?»

Niin astui esiin Marana ja sanoi:

»Oi, valtias! Meidän soittoniekkamme eivät voi ilahuttaa ihmisiä, mutta Mimavatin vuoristossa asuu halveksittu heimo, paimenpartiolaiskansa, hevosvaihtajasuku. Heidän joukossansa on nuori mies Samudra nimeltä, hänellä on taikasoitin, bansuli, jolla on ihmeellinen voima!»

»Nouda hänet tänne!», huudahti Maharatha ja katsoi ensi kerran pitkästä aikaa lempeästi Amavasjan silmiin.

Muutaman päivän päästä tuli Samudra. Hän kumarsi ruhtinaalle ja sanoi:
»Sinä kutsuit minua!»

»Kuka on sinun Jumalasi?», kysyi Maharatha.

»Meidän Herramme on tanssija; niinkuin polttopuussa piilevä lämpö vuodattaa hän voimaansa sieluun.»

»Sinulla on pyhä bansuli, käy ja ilahuta kansaani, jonka musta surma on tehnyt surulliseksi», sanoi Maharatha, kallistui puolisonsa puoleen ja suuteli häntä korvalle.

Mutta heidän takanansa seisoi orjatar Ramja leyhytellen heidän päittensä yli isoa palmuviuhkaa.

Ja Ramja oli kaunis nähdä, kaunis kuin uudenkuun yö ja kermankelmeä lotuskukka.

»Miksi sinä vaikenet, mitä sinä tahdot? Minä annan sinulle norsuja ja kalliita kiviä, minä nostan sinut alhaisesta asemastasi tietoviisaimpieni viereen», sanoi lempeästi Maharatha.

Niin nosti Samudra silmänsä ja katseli vavisten Ramjaa, joka silmät raukeina värisi kuin vilusta, joka hiipii pitkin Himavatin huippuja.

Ja viuhka alkoi vavista Ramjan kädessä kuin töyhtöpalmu, kun lämpöinen sade tohisee sen latvassa.

Samudra nosti kätensä, toisen sydämelleen ja toisen ohimolleen. Silloin ymmärsivät Maharatha ja Amavasja, että Samudra oli valinnut Ramjan rakkaimmaksensa.

Silloin tapahtui jotain ihmeellistä. Äkkiä pimeni palatsi, musta pilvi nousi auringon eteen ja palatsin puutarhaan putosi raskas, kylläinen, hedelmöittävä sade, ja viileä ilma leyhähti läpi palatsipilariston ikäänkuin ihana kohina olisi suhissut mangopuissa ja palmujen töyhtölatvoissa.

Maharatha nousi, otti viuhkan Ramjan kädestä, talutti hänet Samudran tykö ja sanoi:

»Menkää ja ilahuttakaa soitollanne minun kansaani!»

Ja Samudra otti Ramjan pienen, keltaisen käden käteensä ja kulki läpi pilariston; kuin tanssien astuivat he ulos muurin portista. Mutta Ramjan jälessä hyppi iso, musta sammakko. Sen näki vain tietäjä Marana, mutta hän ei puhunut mitään. Sinä yönä tanssittiin ja iloittiin palatsissa, ja Maharathan istuimen kultaisella selkänojalla istui musta sammakko, mutta Marana ei uskaltanut puhua siitä mitään.

Ja niin kokosi Samudra hevosensa, telttansa, vaskiset keittoastiansa ja läksi koko heimonsa kanssa vaeltamaan. He kulkivat yhä etelään päin, he vaelsivat läpi ihanien tamarindimetsien, missä bulbul-linnut lauloivat kirjavia perhosia pyydystäen ja missä jambupuut ja ruusu-omenapuut levittivät suloista tuoksua yli seutujen. He kulkivat läpi viidakkojen, missä leopardit ja tiikerit karjuivat yöllä kiimaisessa kuutamossa vanhojen palatsien raunioilla, ja he näkivät sinivihreän, suuren meren etelässä, ja he iloitsivat suuresti. Missä he kulkivatkin, lauloivat ja tanssivat he soittaen huiluillaan ja bansuleillaan. Jokaisessa majassa, minne Samudra ja Ramja astuivat, täytti sanomaton ilo surulliset sydämet, sillä Samudra toi tullessaan elämän hehkuvan halun, ja Ramja oli kuin sydämen kaikkivuotava lempeä lohdutus. Ramjan tanssi oli suloinen ja sytyttävä, hän tanssi niinkuin jumalallinen Apsara, joka laskeutui taivaasta maahan karkeloimaan.

Niin kääntyivät he taas itään päin, sillä Samudra kaipasi kolkkoja kallioita. He vaelsivat yli tasankojen ja vuorien, ja kaikkialla alkoi uusi elämä, ihmiset voittivat omat valituksensa, he nostivat rakennuksensa raunioista ja alkoivat viljellä paahtuneita vainioitaan.

Mutta yöllä, kun tähdet alkoivat loistaa yli kaukaisten, hämärien vuorien, istui Samudra teltassaan mykkänä hyväillen toisella kädellä bansulia ja toisella Ramjan kättä. Alakuloinen aavistus ahdisti hänen sydäntään, eikä hän tiennyt, mitä se oli. Eikä hän enään voinut bansulilla ilahuttaa itseään eikä heimoaan. Ja jo ennen aamunkoittoa riistäytyi hän Ramjan hellästä syleilystä, sälytti telttansa ja lähti hevosinensa erämaahan, yhä jylhempiin seutuihin.

Niin tulivat he valtakunnan rajalle ja sytyttivät nuotionsa pienen, pyhän virran rannalle. Koko taivas oli sinä yönä veripunainen, ja veripunainen oli virta. Oli niin hiljaista, että virran liejuinen vesi näkyi tahmettuneen siitä hiljaisuudesta. Virran pohjasta nousi toisinaan mustia, äänettömiä poreita, ja lotuskukkien alta kiiluivat vihaiset, vihreät silmät. Kaikki nukkuivat paitsi Samudra, joka katseli Ramjaa ja huokasi. Silloin loikkasi teltan aukosta iso musta sammakko Ramjan kasvoille. Kirkaisten heräsi Ramja ja samassa hetkessä kuului samanlainen kirkaisu joka toisesta teltasta. Mutta sammakko oli kadonnut. Musta surma oli käynyt leirissä.

Seuraavana päivänä heittivät heimolaiset kuolleensa pyhään virtaan, mutta Samudra itki Ramjan ruumiin ääressä: »Oi, minun kalleimpani, elämäni, ystäväni, armaani, valittuni maailman kaikkien vaimojen seassa!»

Samudra nousi, nosti Ramjan käsivarsilleen ja antoi ruumiin hiljaa solua alas virtaan.

Ja niin lähti Samudra taas länteen päin. Ei hänellä ollut kiirettä eikä hän puhunut koko matkalla. Miehet ja vaimot huokasivat, hevosetkin huokasivat, ja kaikki vuoret päästivät raskaan huokauksen syvimmistä kuiluistaan.

Kun Samudra pienen joukkonsa kanssa kulki Maharathan palatsimuurin portista, näki hän isolla roviolla ruhtinaan ruumiin. Kuin katkennut lotuskukka seisoi Amavasja rovion alla. Pagoodien temppelirummut pärisivät ja pyhien uhriruohojen ja mogrukukkien haju täytti ilman. Mutta Amavasjan takana seisoi vanha tietäjä Marana tukien häntä kädellään, sitten kohotti hän kätensä aurinkoa kohden ja talutti nuoren ruhtinattaren roviolle.

Valkoiseen, karkeaan lesken surupukuun puettuna nousi Amavasja hiljaa roviolle, eikä hänen huulillansa liikkunut huokaustakaan, sillä hän oli jo itkenyt sydämensä surut tyhjiin. Rovio leimahti äkkiä ilmituleen.

Niin kuoli Amavasja puolisonsa viereen niinkuin pyhät lesket kuolevat ihanassa Indiassa.

Mutta Marana vei Samudran palatsin puutarhaan ja sanoi:

»Samudra, sinä palaat yksin!»

»Minä palaan yksin. Marana, Marana! Miksi ei surma suistanut minua! Miksi kuoleman miekka on eroittanut minut ja Ramjan kuin murtuneen sanan!»

»Kuule», vastasi Marana, »jotain salaperäistä on tapahtunut, musta sammakko tuli palatsiin silloin kun sinä läksit.»

»Minä tiedän sen, se oli musta surma», vastasi Samudra.

»Siksi kannetaan Maharathan ja Amavasjan tuhka pyhissä uurnissa pagoodiin, ja temppelirummut ilmoittavat sen yli valtakunnan.»

Mutta Samudra käänsi pois kasvonsa länttä kohden, jonne aurinko juuri laski, ja sanoi:

»Maharatha, Maharatha, voitko sinä antaa minulle takaisin Ramjan, joka oli kuin uudenkuun yö ja keltainen lotuskukka! Sinun uurnasi ääressä papit polttavat pyhää mogruruohoa ja sinun armaasi tuhka on sekoittunut sinun tuhkaasi. Mutta Ramjan, minun armaani, ruumis viruu nyt kaukana vierailla mailla. Mistä minä enään löydän lohdun minun elämässäni!»

»Sinulla on bansulisi», sanoi Marana.

»Pyhä voima on vuotanut minun sielustani. Minä olen unohtanut minun soittoni, minä olen unohtanut uskoni, mutta minä en voi koskaan unohtaa minun rakkaintani. Minä ilahutin ihmisiä bansulillani, mutta en voi nyt ilahuttaa sillä itseäni. Vereni on nyt kohtalon kirooma, kuuma, levoton, leppymätön. Minun täytyy mennä, minun täytyy kiertää maailman ääriin, sillä jalkojeni alla palaa tämä maa, jota Ramjan kepeä askel on hyväillyt. Minulla ei ole maata, ei kotia, ei kotimaata, hyljätty on minun heimoni ja sen siemen ijankaikkisesta ijankaikkiseen, tuomittu kulkemaan paikasta paikkaan, ajasta aikaan!» Niin sanoi Samudra, kätki kasvonsa ja itki käsiinsä.

Silloin tuli Maranan häntä säälii ja hän sanoi:

»Samudra, Samudra! Soimaa minua, minä neuvoin noutamaan sinua palatsiin.»

»Miksi sen teit?», kysyi Samudra ja katsoi poispäin.

»Ihmisten onnen tähden, ethän sentähden vihaa vanhaa tietäjää?»

»Marana, en sinua vihaa, sinä olet pyhä mies ja pyhä oli sinun neuvosi.
Mutta täällä minä en kauemmin voi olla.»

Niin sanoi Samudra, jätti hyvästi ja lähti.

Ja niin kokosi Samudra taas hevosensa, telttansa ja läksi harvenneen heimonsa kanssa. He vaelsivat, vaelsivat vuorikylästä vuorikylään, kaupungista kaupunkiin ja valtakunnasta valtakuntaan. Ja heidän jälkeläisensä vaeltavat vielä tänä päivänä pysähtymättä pitemmältä mihinkään, muuttavat onnettomina, osattomina mustalaisina paikasta paikkaan, ajasta aikaan.

II

ALJU

Variksenpoikanen kurkotteli pesänsä reunalta niemen männynlatvassa. Se odotteli, että päivä sen päällä pimenisi, emon harmaa siipikaari kiertyisi sen ylle ja emo laskisi nokastaan jotain makeata sen punaiseen kitaan. Se oli sellainen itsepäinen, tottelematon, variksenpoikanen, rääkyi suotta aikojaan, vaikkei nälkäkään ollut, rääkyi varoituksista huolimatta. Nyt se kuuli outoa liikettä altaan. Se oli ikävystynyt yksinäiseen oloon, kapinoi hiljakseen emon poissaoloa, se variksenpoikanen taisi olla hiukan tuhmakin, vaikka ei se sitä myöntänyt itselleenkään. Se rääkyi…

Samassa variksenpoikasen syntymäpuu heilahti. Ei tämä ollut sellaista hauskaa heilumista, kun leppeä kesätuuli tohisi latvassa, tämä oli jotain toista… Sitä peloitti ja nauratti samalla, ja samalla se herätti uteliaisuutta. Oksat taittuivat, ja omituinen, suuri olento kumartui sen ylitse, niin ettei se nähnyt veden kultaista kimmellystä. Sillä oli aina ollut hyvä halu ikäänkuin ahmia sitä kimmellystä, ennenkuin se vielä varasmaisessa varisluonteessaan oli oppinut antamaan arvon oikean kullan arvolle.

Sillä oudolla olennolla ei ollut siipiä, mutta sen sijaan suuret, vedenväriset silmät, sen eturaajojen varpaat olivat kuin punaisia männynnappuloita. Ja ne tarttuivat pesään. Poikanen tunsi, miten se kohosi ilmaan, sitten se laskeutui, mutta ei pudonnut eikä satuttanut itseään. Ja koko ajan katseli se tuskansekaisella, tyytyväisen tylsällä katseella kimmeltävää esinettä sen olennon kynnen koukermalla.

Pesä laskettiin venheen keulaan. Poikanen kuuli airojen loiskeen aivan sivullaan, ennen oli se kuullut sen vain kaukaisena hankain harinana, ikäänkuin kurjenpoikaset olisivat kuikkailleet kaukaa korpisuolta tyyninä suvi-iltoina.

Variksenpoikanen tunsi taas, miten sitä nostettiin, kannettiin isoa taloa kohden, jonka ikkunat kimmelsivät niin sydäntäsytkyttävästi. Sitten pimeni taas kaikki… Se istui puutarhassa puulaatikossa, jonka rei'istä päivänsäde surkeasti pilkisti.

Laatikon kansi aukeni, ja punainen aurinko-olento — sillä sillä oli sama väri kuin auringollakin — ilmestyi laatikon suulle. Poikanen näki nauravan hammasrivin, ja jotain erinomaisen makeata ja mustaa solahti sen kitaan. Aika ajoin aukeni kansi, aurinkoa valahti sen vakavanvilkuviin silmiin ja nieluun laskeutui jotain pehmeätä.

Varis alkoi pian tottua oloonsa. Se rääkyi aina kuullessaan kesävieraan tutut askeleet. Sen rääkymiseen vastasivat toisinaan vaakkuen pellon takana kuusikossa räkättävät peltovarikset. Mutta niiden äänissä ei ollut varis-emon hellää huolta, vaan pikemmin jotain ilkkuvaa ja irnuilevaa. Mutta variksenpoikanen tunsi kuitenkin veren siteillä kuuluvansa tähän viisaiden lintujen valittuun laumaan. Ja se räkätteli noille varistädeille ja —sedille samaan äänilajiin.

Pian poikanen pääsi laatikosta. Se koikkelehti pihalla, hyppi ja heilui, mutta vielä eivät siivet kannattaneet. Se käveli kädellä ja ojentelihe olalla, se tottui sieltä korkeudesta katselemaan kaikkea olantakaisesti. Se lentää lepsautti sieltä maahan, mutta kaatui nokalleen. Se tottui ihmisiin ja ihmistapoihin. Se söi ihmisruokaa, pullistui, paatui ja unohti sukunsa alkuperän. Se halveksi jo noita metsänrannassa raakkuvia heimolaisiaan. Se kukkerehti väentuvan ja herrashuoneiden välistä puolueetonta polkua, sen siivet alkoivat kasvaa ja sen peräpäähän ilmestyi hienoja höyhenvilloja. Siitä ei tullut sivistynyttä varista, vaan sellainen puolivillainen, pöyhistelevä, itsetietoinen, puoliviisas varis, joka matki tietämättään sekä renkituvan ääniä että vierashuoneen huoliteltua puhetapaa.

Kun varikset joskus lähenivät pihapuita, kakisteli se niille ylimielisesti ja kuvitteli kävelevänsä puettuna mustaan hännystakkiin ja harmaihin liiveihin. Mutta kun iso, vanha varis lehahti ihan sen ylitse, pelästyi se ja pakeni porstuaan. Samalla vaivasi sitä uteliaisuus, se olisi mielellään tehnyt pienen tutkimusretken noille luvattomille lantatunkioille pellonsyrjässä, jossa isot varikset vaakkuen pitivät pitojaan. Mutta se ei ymmärtänyt niiden kaikkia viisaan varovia sanoja, sen se vain ymmärsi niiden puheen porinasta, että variksella on isot aivot, että se on linnuista viisaimpia. Tämä kutkutti poikasen itserakkautta, sillä se luuli ihmisiltä oppineensa vielä enemmän viisautta.

Varis istui usein isäntänsä olkapäällä ruokapöydän ääressäkin. Se katseli kiiluvilla silmillään hopeaveitsiä ja lusikoita. Kaikki, mikä vain kimmelteli sen silmissä, herätti sen huomiota, kellonviisarit, kultakehyksinen seinäkuvastin, seinällä riippuva taskukello ja yöpöydällä olevat sormukset kimmeltävine kivineen.

Eräänä päivänä se lepsautti kaivonmiekalta porstuanräystäälle. »Kraak, kraak!» raakkui se, ja kaikki kokoontuivat pihalle katsomaan sen ensi lentoa. Variksenpoikanen ylpistyi ylhäisestä lentoretkestään.

»Kraak, kraak, kurja kräkkäle», vaakkuivat varikset metsänrannasta.

»Te olette rumia räyhääjiä, lantalintuja, mutta minä olen siivistynyt ja sivistynyt.»

»Senkin sekuli, tule tänne, niin saat nokkaasi!»

»Kuulen minä täältäkin, krääk, krääk, kerjäläiset!» vastasi variksenpoikanen ja lensi katolta isäntänsä kädelle.

Variksenpoikanen kasvoi isoksi, raakuvaksi rötkäleeksi. Se rääkyi röyhkeänä tunkeutuen kaikkialle. Sitä pidettiin eriskummallisena ilmiönä, koska se muka oli kesy. Ja variksenpoikanen luulotteli, että isäntäväki ihasteli sen oppivaisuutta ja varisviisautta, ja ihmiset pitivät sitä viisaana siksi, että se oli viekas ja varovainen.

Eräänä päivänä paljasti se oikean luonteensa. Renkipojat juottivat sille väkiolutta. Se alkoi rääkyä ja räyhätä. Se hyppeli karjatyttöjen jälessä nyppien heitä jaloista. Sitten se pää kallella rentusteli pitkin kujia, kiusoitteli lehmiä, ajeli lampaita ja lauloi rivoja renkirenkutuksia. Se lentää laahusti pellonpuolelle härnäämään peltovariksia, mutta nämä ajoivat sen kiireen kaupalla taas pihalle. Sitten se istahti katse kiiluvana pihapuuhun. Sieltä se näki jotain kimmeltelevan ruokahuoneen pöydällä. Se lensi avoimesta ikkunasta huoneeseen, kimmeltelevä sormus nokassa lensi se puistikkoon ja piiloitti sen. Kyllikseen kähmäiltyään se väsyi viimein ja istui sitten pitkin iltaa räystäällä ja rääkähteli.

Seuraavina päivinä katosi yhtä ja toista. Tyttöjen luhdista katosi rintaneuloja, poikien aitoista kellonvitjoja ja herrashuoneista katosi helyjä ja helmiä, rahoja ja renkaita. Variksenpoikanen sai aikaan talossa yleistä sekaannusta. Ihmiset epäilivät ja syyttivät toisiaan, mutta alju kulki muina miehinä kuin mikäkin pehtori pellonsyrjää harmaissa housuissaan ja kehuskeli peltovariksille oveluuttaan, oppiaan ja urotöitään. Se valehteli niille osaavansa jo lukea ja kirjoittaakin, kuten kesävieraan nuori poika, niin oppivaiseksi ja osaavaksi oli se jo käynyt. Varisten vanhin varoitteli sitä, nuoret nauroivat sille, lähestyivät sitä ja karkoittivat sen krääkättäen omalle alueelle. Varikset vieroksuivat sen varisluonteelle vieraita ihmistapoja ja pitivät sitä jonkunlaisena suvustaan langenneena sekaoliona.

Variksenpoikaa harmitti se, etteivät varikset ottaneet oikein uskoakseen sen oppineisuutta. Eräänä päivänä päästyään taas pieneen olutpätkään se huomasi puiston sireenimajan pöydällä kultasankaiset nenäkakkulat. Se oli huomannut, että kesävieras asetti ne aina nenälleen lukiessaan sanomalehtiä. Nyt keikahteli se tasajalkaa pöydälle, sieppasi sanoman ja nenäkakkulat ja kantoi ne noukassaan kätköpaikkaansa. Mutta kesävieraan poika sattui sen näkemään. Pian oli koko talo jalkeilla, emännästä piikoihin saakka. Puiston kansiniekka-laatikosta löydettiin kaikki kadonneet esineet, päivänvaloon tuli nyt muitakin variksen pikkusyntejä. Ja isäntä päätti sen karkoittaa koko talosta. Sen siivet leikattiin lyhemmiksi, vankina vietiin se laatikossa kuusikkoon pellon taakse.

Nyt alkoi varikselle uusi elämänjakso. Sen herkulliset hetket olivat nyt vain maireita muistoja, jolloin sen punaiseen kitaan oli valahtanut jotain matelevan makeaa… Nyt alkoivat köyhän peltovariksen vaivaloiset päivät. Päästyään laatikosta se sai itse hakea ruokansa, mistä sai ojan reunoilta matoja kaivaessaan. Se rääkyi surullisesti taloon päin, mutta kukaan ei tullut sitä enään taloon tuomaan. Se vieroksui muita variksia, jotka pitivät sitä jonkunlaisena heimon mätämunana, surun sikiönä. Mutta se piti itseään vielä jonkunlaisena valiovariksena, ihmisten ilmoilla opinkäyneenä, kouluutettuna variksena, joka osasi silmälasejakin käyttää… Mutta vanhat varikset nauroivat sille ja sanoivat, että se oli ollut vain ihmisten ilkkuna, narrina, jolle naurettiin, mutta jota ei kukaan rakastanut. Tämä kävi kovin aljun variksen sisulle, se katseli aidanseipäältä kaihoisana kimmeltäviä ikkunoita, jotka vilahtivat niin viekoittelevasti sen silmiin. Siellä oli paistinpatojen, oluen ja muikeiden matojen luvattu maa, täällä oli likaisten lantakokkareiden eloton erämaa.

Laiskan luonteensa ja hienon kasvatuksensa mukaan alkoi alju varastella omilta heimolaisiltaan, se sieppasi palat toisten tietämättä ja piiloitteli niitä milloin minnekin. Tosin variksetkin varastelivat — ihmisiltä, kävivät yhteisillä ryöstöretkillä jyvä- ja heinäaumoilla. Mutta variksenpojan menettely oli epävariksellista, sillä ei toinen varis toiselta silmää noki. Niin mutisi itsekseen varisten vanhin, joka oli varisten viisain ja variskäräjien ylituomari. Varikset päättivät pitää aljua silmällä, seurata sen vastaista käytöstä ja tarpeen tullen antaa sille varoittavan näpsäyksenkin.

Pian alju antoikin siihen aihetta. Kartanosta kuului iloinen ruokakärpästen surina. Oli kuumin mätäkuun aika. Kartanossa oli paljon vieraita. Herkkujen ja paistien painama pöytä odotti. Myötätuulen mukana tunkeutui hemaiseva haju sieramiin. Variksen siivet olivat kasvaneet ja sen mukana röyhkeä rohkeus ja itsepäinen itsetunto. Pihalla ei ollut koiraakaan ja kissakin pysyi piilossa. Variksen mielessä kuvastuivat suloisen makeina muistoina sen aljun armaat ajat kartanossa. Unohtaen entiset kolttosensa kohosi se siivilleen. Hiljaa, huomaamatta liiteli se pellon yli pihalle ja rapsahti ikkunasta ruokahuoneeseen. Se iski heti isoon kananpaistiin, jota se alkoi repiä. Se viskeli luita sinne tänne, hyppi pitkin pitopöytää, sotki soppakeiton, ryyppäsi maitoa ja hotasi lopuksi suuhunsa hyötymansikoita. Vaistomaisesti muisti varis ehkä vielä vanhan ruokajärjestyksenkin. Kuin hullu hotasi varis suuhunsa parhaimpia paloja, jätti rumia jälkiä kaikkialle. Mikä hävityksen kauhistus! Mutta samassa tuli palvelustyttö huoneeseen. Kirkaisten läimäytti hän kätensä yhteen. Pian syöksyivät vieraatkin huoneeseen, perhoshaaveilla, räsyillä ja kärpäsläpällä sitä hosuttiin. Varis pakeni kellokaapille, kepeillä ja hiilihangoilla se sieltäkin karkoitettiin. Vihdoin se rumasti rääkyen räpsäytti ikkunasta pihalle, siellä se sai kivisateen niskaansa, luudat ja lapiot lensivät sen peräpäähän. Rivosti riehahtaen, valittaen ja vaakkuen se lensi hiukan laahustellen pellon yli ja istahti väsyneenä mäkikuuseen. Koko päivän ja illan se istui siellä onnettomana oksallaan. Mykkänä ja myrrymielisenä se katseli sieltä kartanoa. Varikset katselivat sitä säälinsekaisella ivalla. Ne supattelivat jotain keskenään. Varisten vanhin oli hyvin tärkeän ja tomeran näköinen… Variksenpoikanen kuuli jotain, mikä saattoi sen varissydämen vavahtamaan. Se pälyili pelokkaana ympärilleen ja siirtyi oksalta oksalle. Vihdoin se hämärän hiipiessä väsyneenä vaipui unen utuisiin maailmoihin. Se uneksi istuvansa syntymäpuussaan ja emo pudotti sen suuhun ison kultamadon…

Variksen vanhin kutsui varikset ylimääräisiin käräjiin. Niihin oli syytettynä haastettu variksenpoikanen. Varikset istuivat männikkökivillä peltosaaressa. Ylempänä pengermällä vanhin, piirissä alempana muut ja alempana piirin keskellä variksenpoikanen.

»Kärä, kräkrää!» alkoi vanhin. »Kä, kä, kärä, käräjät alkavat!» Varisvaari naksautti nokkansa kiveen. Käkkäröiden ja krääkättäen syyti hän nyt koko syytöskirjan sisällön.

»Mikä sinä oikeastaan luulet olevasi?» kivahti vanhin.

»Kul, kulttuurrrivarrris, kräkää, krää», rääkyi poikanen.

»Mikä kulkurivaris! Varr, varas sinä olet!» vaakkuivat kaikki varikset.

Variksenpoika sai kuulla syntinsä ja kunniansa alkaen aina viattomasta saippuakappaleen kehveltämisestä viimeiseen suureen skandaaliin saakka.

»Sinä olet häpäissyt itsesi ja koko varissuvun!» vaakkuivat varikset yhteen kuoroon.

»Mutta!» intti nyt variksenpoikanen. »Varr… varastattehan tekin, niin varr… variksia kuin olettekin.»

»Mekö varr—varikset… varr… varkaita?» vihastuivat nyt varikset.

»Sinä viheliäinen!» sanoi varisten vanhin. »Sinä et tiedä, mikä on ero varastamisella ja perintöoikeudella. Jo ammoisista ajoista asti on meillä ollut pellonpientarilla ja lantapattereilla oma pyhitetty paikkamme. Me emme ole pyrkineet miksikään kesyiksi kanoiksi, luovuttamalla munamme, sukumme jatkumisen oikeuden noille ihmisille, joita me siedämme, mutta joiden omistusoikeutta me varovaisessa viisaudessamme koetamme kunnioittaa. Ihminen on sittenkin meidän vihollisemme, mutta me olemme jo aikoja sitten tehneet hänen kanssaan jonkinlaisen rauhan. Me tapamme matoja ja käärmeitä, jotka ovat ihmisen vihollisia… Ainoa aseemme on se, että meidän lihamme ei kelpaa syötäväksi.»

»Mutta madot syövät ihmisenkin!» vaakkuivat varikset vahingoniloisesti.

»Niinkuin lopulta meidätkin», huomautti siihen vanhin viisaustieteellisen tyynenä.

»Siksi ihmiset ja varikset ovat tehneet sovinnon», puhui vanhin.

»Mutta nyt tämä kiusan krekkale», jatkoi vanhin, »heimomme häpäsijä on rikkonut sen sovinnon».

Varisten vanhin kääntyi nyt arvokkaana poikasen puoleen, joka väristen, vatkuttaen ja vaakottaen valitteli viattomuuttaan.

»Tuhmalla teollasi olet sinä taas nostanut sodan meidän ja ihmisten välille. Me olemme saaneet olla rauhassa, mutta kuka takaa, etteivät jonakin päivänä taas tuliluikut ala ahdistella meitä syytäen siipiimme mustia murhanrakeita! Ehkä me taas saamme piileskellä pimeässä metsässä, ennenkuin uskallamme näille lihaville rikkarintamaille. Voi sinun suurta surkeuttasi! Sinä olet jo ihmisiltä saanut ansaitun rangaistuksesi, olet saanut keppiä ja kiviä kinttuihisi, mutta meidän velvollisuutemme on sinua vielä oikeudellisesti oikaista.»

»Hyvä, hyvä!» innostuivat varikset.

»Hyvät lautamiehet, mitä me teemme tälle varr… varasvarikselle, langetammeko kuolemantuomion?»

»Kuolemantuomion!» kauhistui variksenpoikanen, painoi pelokkaana päänsä ja ummisti silmänsä.

»Kujanjuoksuun, kujanjuoksuun!» vaakkuivat nyt kaikki lautamiehet.

»Siis kujanjuoksuun!» vaakkui vanhin. »Seisoo kuin variksen päätös!»
Vahvistukseksi löi varis nokalla kiveen. Tuomio oli langennut.

Varikset asettuivat nyt kahteen riviin ja variksenpoikanen sai kulkea siten muodostunutta kujaa pitkin. Vuoronperään noukkasi jokainen varis variksenpoikaa kylkeen tai peräpäähän. Se vaappui vaakkuen sinne tänne. Se vaikeroi tuntiessaan pistoja ruumiissaan, nöyränä vannoi se varisvalansa, ettei se enään koskaan lentäisi huoneisiin ihmisten kiusaksi ja varisten vahingoksi.

Kun variksenpoikanen oli kärsinyt rangaistuksensa, kulkenut kauhean kujanjuoksunsa, lepsahti se väsyneenä, vaivaisena ja hämihäpeissään yölepopuulleen miettimään tämän kieron ja kavalan maailman järjestystä, joka kieltää julkisen varkauden, mutta sallii sen salassa, jos asianomainen osaa kiertää kieltoa viisailla verukkeilla.

Variksenpoikanen tottui pian varisten vakaumuksiin. Nälkä opetti sen nyt viisaaksi ja varovaiseksi. Ihmistä se kammoi eikä enään syyttä suotta lentänyt ihmisten ilmoille. Siitä tuli vanhoillinen, vakava varis. Se alkoi tehdä joutavia johtopäätöksiä: Varis ei elänyt matoja varten, mutta madot olivat varista varten. Mikä oli olemassa ennen, munako vai varis? sitäkin se mietti. Mutta kun se alkoi itse munia, hylkäsi se nyt kaikki taivaantakaiset tavoittelut, unena vain häämöittivät sille nuoruuden syntiset syrjähypyt… Siitä tuli nyt tavallinen, harmaa, sarkatakkinen peltovaris, joka lantatunkioilla tutki vain maanviljelyksen kehitystä taaksepäin. Se vanheni, lopulta siitäkin tuli lautamies, jonkinlainen lantaneuvos, joka käräjäpäätösten alle piirteli variksenvarpaitaan.

TIIKERIKOIRA JA FOX-TERRIER

Pormestarin iso tiikerikoira istui tavallisesti torin yläkulmassa vanhan raastuvan kiviportaalla. Se oli iso kuin pieni vasikka, leveärintainen, ristikuonoinen ja paksuhäntäinen. Kaikki kaupungin koirat pelkäsivät ja kunnioittivat sitä. Kun Caro päästi ilmoille kumean vonguntansa, kajahtivat kaikki kivimuurit torin ympärillä ja haukkuivat kaikki kaupungin pystykorvat, villakoirat, kiinalaiset koirat, vinttikoirat, jäniskoirat, sylikoirat ja sekasikiöt. Ja kun Caro heilutti häntäänsä, heiluttivat kaikki kaupungin koirat häntäänsä. Kaikki sitä pelkäsivät tai liehakoivat sitä, lapset sitä kiersivät, vanhukset vapisivat ja torimuijatkin piiloittivat koiranpiiskansa, kun se mahtavana tassutteli lihapöytien välissä komeana mutta kömpelönä.

Tiikerikoira kasvoi päivä päivältä omissa silmissään, se vallitsi toria ja kaikkia katuja, sillä oli ruokaa yllinkyllin omassa kyökissä, mutta kuitenkin pakoitti se muut koirat pudottamaan kadulle löytöluunsa. Se himoitsi enemmän kuin mitä se jaksoi syödä, se söi vain syödäkseen eikä kukaan uskaltanut sitä vastustaa, mutta kaikki vihasivat sitä salassa.

Mutta eräänä päivänä ilmestyi kaupunkiin pieni fox-terrier-koira. Sillä oli terävä katse, mutta vielä terävämmät hampaat.

Pystykorva sanoi siitä: »Se on notkea ja sitkeä.»

Villakoira sanoi: »Se on viisas ja varovainen.»

Korvaton kiinalainen koira sanoi: »Se vapisee kuin vilusta.»

Vinttikoira sanoi: »Sillä ei ole niin hienoa kuonoa kuin minulla.»

Jäniskoira sanoi: »Se vapisee pelosta.»

Sylikoira sanoi: »Syököhän se sokeria vai luita?»

Mutta sekasikiö, joka oli tiikerikoiran suosikki, sanoi: »Se ei ole lainkaan notkea eikä sitkeä, se on tyhmä ja vapisee pelosta, sen kuono ei ole hieno, sillä se ei ole halaistu, se on jänishousu, joka luovuttaa luunsa, eikä sillä ole häntää, tynkä vain, mutta kyllä se silläkin voi heiluttaa», lisäsi sekasikiö tiikerikoiraa mairitellen.

»Sillä ei ole häntää!», ilkkuivat kaikki koirat.

»Se on oikein, että se luovuttaa luunsa, se on oikein, että se heiluttaa hännäntynkäänsä», sanoi tiikerikoira, ja kaikki muut koirat heiluttivat häntäänsä.

Eräänä päivänä, tuli köyhä kirkonmaalaaja fox-terrierinsä kanssa, meni raastupaan nostamaan pientä paikkaansa ja koira jäi kadulle kaluamaan pientä luutansa.

Caro päästi ilmoille karean haukunnan ja kaikki torin koirat kokoontuivat tarkastamaan pientä fox-terrieriä.

»Voks, voks, voks!», huusivat ne täyttä kurkkua Caron mieliksi.

»Voks, voks, voks!», toisti Caro kumealla äänellä. »Voks; mikä nimi se on, eihän sitä voi ääntääkään. Voks, tule tänne, että saan sinua tunnustella!»

»Kuulenpahan täältäkin», sanoi pieni Fox ja kalui luutaan.

»Ihme kun ei Voks jo nosta korviaan pystyyn», sanoi itsekseen pystykoira, jonka isäntä oli metsänhoitaja.

»Vox merkitsee samaa kuin ääni», sanoi villakoira, jonka isäntä oli latinankielen opettaja.

»Kas kun ei se jo iske kurkkuun», sanoi kiinalainen koira, jonka isäntä oli entinen merimies.

»Sillä on hienompi kuono kuin näillä muilla koirilla», tuumi vinttikoira, jonka isäntä oli kaupungin ainoa aatelismies.

»Eiköhän se jo kohta luiki kirkkopuistikkoon ja pistä päätään pensaaseen», sanoi jäniskoira, jonka isäntä oli sunnuntaimetsästäjä.

»Se syö kai vain luita», inisi postimamselin pieni, viekas sylirakki ja haukahteli halveksivasti.

Kuultuaan kaikkien koirien mielipiteet nousi Caro ja tassutteli Foxin luokse.

»Mitä sinä täällä teet?», sanoi Caro.

»Odotan isäntääni», sanoi Fox ja alkoi taas kaluta luutaan.

»Sinun isäntäsi! Isännälläsi on kulkurin viistot kengänkorot, minä haistoin jäljet… Minun isännälläni on hienot kiiltonahkaiset kengät; etkö sinä tiedä, ettei herrasväen ovesta saa kulkea muut kuin sellaiset, joilla on hyvät kengät!»

»Vai niin», sanoi Fox.

»Se sanoo: vai niin, kas kun uskaltaa», miettivät kaikki koirat.

»Sinä uskallat minua vastustaa. Mistä sinä olet saanut tuon luun, anna se pois!» sanoi Caro.

»Onko sinun nälkä vai ovatko keittiön palvelijattaret unohtaneet sinut?»

»Sillä on sisua», ajattelivat koirat. Caro seisahtui Foxin eteen, mutta Fox teki nopean äkkiliikkeen ja oli Caron takana. Caro irvisteli ja sen kuonossa kävi vihainen väristys. »Enkö saa tuota härnääjää hampaisiini», vongahti Caro ja kääntyi taas kömpelöllä liikkeellä, mutta Fox pyöri sen lähettyvillä niin, että Caro lopulta vilkuili vihaisen tyhmänä ympärilleen. Caro nosti etukäpälänsä ikäänkuin se olisi tahtonut ravistaa pientä koiraa niskasta, se tavoitteli sitä jo hampaillaan.

Kaikki koirat seisoivat jonkun matkan päässä eikä kukaan heiluttanut häntäänsä.

Silloin nousi Caro pystyyn, se karjahti. Sellaista karjahdusta eivät koirat koskaan olleet kuulleet. Se ääni tuli ikäänkuin maan alta.

Koirien hännät alkoivat vaistomaisesti taas heilahdella, kunnes ne lakkasivat liikkumasta. Silmät suurina ja ihmettelevinä, hännät oikoisina odottivat ne taistelun loppuratkaisua. Caron silmät kiilsivät verisinä, sen mustatäpläinen kuono oli ilkeässä irvistyksessä, ja sen vahvat, suuret hampaat narskuivat repimishaluisina ja raivokkaina. Se karjahti vielä kerran ja syöksyi vihan vimmoissaan verenhimoisena pienen, valkean koiran kimppuun.

Mutta silloin tapahtui jotain odottamatonta. Fox syöksyi eteenpäin, verikoira peräytyi hiukan ikäänkuin se olisi valmistautunut voima-iskuun. Fox livahti nopeasti Caron käpälien välistä ja seisoi Caron alla. Caro ei ymmärtänyt tätä arveluttavaa asemaansa, se kääntyi kömpelösti.

»Kuinkahan tässä lopulta käy», miettivät muut koirat ja alkoivat lähestyä.

Silloin kuului äkkiä kumea valitushuuto. Se kiiriskeli vastapäiseen torin kivimuuriin, sieltä se kimmahti kirkon seinää vastaan, meni yli puunlatvojen, yli vanhojen talojen, tullinsuusta etukaupunkiin saakka. Mutta Caron vatsan alla pyöri pieni Fox, tämä oli sen mielestä jo liikaa, se näki Caron paksun hännän heiluvan kuin paksun ruoskan yläpuolellaan, se haukahti kerran tiukasti ja kiukkuisesti, sitten hypähti se ilmaan, tarrautui pienillä, terävillä hampaillaan kiinni Caron häntään ja puri sen pään poikki.

Sellaista ihmettä ei koskaan siinä kaupungissa ollut tapahtunut, että joku olisi sillä tavalla uskaltanut loukata pormestarin mahtavaa koiraa. Niin onnettomasti oli nyt käynyt, että Caron hännän pää virui verisenä katukivillä. Ja Caro karkasi tiehensä ja jäi ulvoen seisomaan pormestarin pääoven eteen. Se ulisi niin surkeasti ja sydäntä vihlovasti, että lopulta tuli kaupunginvalvelija ja päästi sen sisään.

Mutta Fox jäi rauhallisena kadulle kaluamaan luutaan.

Seuraavana päivänä ilmestyi Caro torin ylikulmaan. Sen hännänpää oli verhottu valkoiseen tukkoon, se koetti heilutella sitä arasti, mutta kun heiluttaminen koski kipeästi, lakkasi se heiluttamasta. Se katseli tylsästi ympärilleen ja silmät kävivät unisiksi. Kaikki koirat katselivat sitä salaisella vahingonilolla.

Eläinlääkärin vanha, syyhyinen, puolisokea siperialainen koira tunsi sieramissaan isäntänsä karboolinhajun; se onnahteli Caron luokse ja sanoi: »Minä surkuttelen sinua; onko sinun näin hullusti käynyt!»

Ja torilla oli sinä päivänä hyvin hiljaista.

SATU SORSANPOJASTA

Vanha varis istui kerran yksinäisessä männynlatvassa järven rannalla.
Lahdelmassa souteli sorsa-emo poikinensa.

Hiljainen oli luonto, lahti tyyni, vaiti istui vanha varis oksalla, joka ei liikahtanut.

»Kuka tuolla istuu?», kysyi sorsanpoika.

»Varis», sanoi sorsa-emo.

»Kuinka se on ruma!»

»Älä sano niin!»

»Kyllä minä olen kauniimpi!»

»Tule selemmälle», sanoi sorsa-emo.

»Kuules, nyt se rääkkyy», sanoi sorsanpoika.

»Rääkkyikö se?», sanoi sorsa-emo pelästyneenä ja suuntasi nokkansa kohti laajaa ulappaa.

»Minä menen katsomaan», sanoi poikanen. Ja niin meni sorsanpoikanen ja alkoi haastella aivan syyttä riitaa variksen kanssa.

»Sinulla on ruma ääni», sanoi sorsanpoika ärsytellen.

»Sinä, paaperoinen, et ymmärrä vielä, mikä on rumaa ja mikä on kaunista.»

»Minunpa höyheneni kiiltävät kuin päivänsäteet.»

»Varo niitä höyheniäsi!» vaakkui varis.

»Mitä varoisin, luuletko sinä olevasi viisaampi kuin minä?» sanoi poikanen.

»Tiedänpä mitä tiedän, olen vanha ja kokenut», vakuutti varis.

»Usko varista, se on ystävämme, se on ennenkin varoittanut meitä sorsia vaarasta ja vahingosta», sanoi sorsa-emo. »Kun eloa korjataan, silloin sen käsität. Variksella on isot aivot, se on linnuista viisaimpia. Syksyllä sovussa syömme kartanon kauramailla. Variksella on tarkka silmä, se huomaa jo kaukaa vaaran, viisas lintu, varoittajalintu, tietäjä lintujen seassa», sanoi emo ja lisäsi: »tule pois, pienoiseni, aukealle, siellä rauhassa soutelemme!»

Mutta poikanen sanoi: »Miksi ei varista vaara uhkaa. Pelkääkö varista kukaan, en pelkää minä!»

Vanha varis kertoi: »Tuolla mäellä vaikeassa kartanossa asuu nuori metsästäjäpoika. Hänellä on sellainen raskas esine kuin ruokopilli, hän hiipii ojia, rannan raitojen taakse, takki on hänellä vihreä, ettei sorsan silmä erota pensaikon väristä, ruo'on silmälle nostaa, pillin päästä käy kuin salama, putkesta sataa mustia rakeita, yksi pieni rae surmaa pienen sorsanpojan.»

»Miksi se surmaisi minut?», sanoi sorsanpoika.

»Siksi, että sinulla on makea liha», sanoi varis.

»Sinun lihasi taitaakin olla kitkerä ja pahalle maistuva!», ilkkui poikanen.

»Siksipä ei minua syö!», sanoi varis.

»Mutta minun söisi? Siksipä minussa liekin jotain eriskummallista.»

»Sinä, paaperoinen, olet nyt eriskummallisen tyhmä, etkö ymmärrä, että minä varoitan. Nyt se metsästäjäpoika jo lähestyy pellonpiennarta. Tottele emoasi, väisty vesille!», varoitti varis.

»Mitäpä se minulle», uhitteli sorsanpoikanen.

Varis kertoi: »Kerran näin, miten se surmasi sinunlaisesi pienen sorsanpojan, pisti reppuunsa ja vei kotiinsa. Lensin kartanon vanhaan pihakuuseen. Läpi kyökinikkunan näin, miten sen pienen poikasen kynivät, vedessä huuhtoivat, pataan heittivät ja söivät suuhunsa. Se oli surma sellaisen pienen sorsanpoikasen kuin sinäkin olet. Olisipa totellut minua ja emoaan, vieläkin eläisi, aamuisin yhdessä pellolla kauranjyviä nokkisi ja iloitsisi auringonpaisteesta. Ei totellut, tahtoi nähdä sen metsästäjäpojan, ei ymmärtänyt sukeltaa ruo'iston pohjaan kiinni, jotta edes kuoltuaan olisi säilynyt. Meni pieni hupakko, nyt ei ole höyhentäkään jälellä.»

»Sinä puhut vain kateudesta», sanoi sorsanpoikanen, »siksi, että minun lihani on makeampaa kuin sinun. Näinpä kellun kellittelen.»

Samassa kuului rapsaus pensaikossa, emo levitti siipensä ja lehahti lentämään kauas järvelle. Samassa kuului paukaus ja haulit vinkuivat pienen sorsanpoikasen ympärillä, se tunsi omituisen piston nuoressa ruumiissaan, silmä sumeni, se kellistyi verissään kyljelleen.

Mutta varis lensi vaakkuen kohti kartanoa.

»Ilettävä varis! Jollei se olisi tässä rääkkynyt, olisin saanut emonkin», ajatteli metsästäjä, kahlasi veteen ja nosti sorsanpoikasen reppuunsa.

Illemmällä etsi emo suruissaan lahdenpohjasta poikastansa, mutta ei löytänyt pienen pientä untuvaistakaan.

Varis istui taas männynlatvassa ja sanoi: »Mikset paremmin opettanut omaasi?»

»Missä on minun pienoiseni?», kysyi valittaen sorsa-emo..

»Kartanon pienessä padassa», sanoi varis.

»Voi, minua, miksi en paremmin opastanut omaani, se oli surma sorean poikaseni», sanoi sorsaemo ja souteli suruissaan selemmälle.

ELÄMÄNLANGAT JA PIIMÄPILKKU

Kaksi elämänlankaa kiipesi ylöspäin seinään kiinnitettyä nuoraa pitkin. Ne kietoutuivat toisiinsa ikäänkuin syleilyyn, eivätkä ne huomanneet, että pieni piimäpilkku kapusi jälessä pitkin niiden hienoja varsia. Avatusta ikkunasta kuului miehen matala ja naisen heleä mutta hiukan terävä ääni.

»Kohta me näemme heidät», sanoi toinen elämänlanka kumppanilleen.

»Niin, kohta me saamme kurkistaa akkunasta huoneeseen. Onkohan sen nuoren miehen morsian kaunis?», sanoi toinen elämänlanka.

»Ja hyvä?», lisäsi siihen toinen.

Kuukauden kuluttua kurkistivat elämänlangat huoneeseen.

Nuori mies istui akkunan ääressä, nuori nainen seisoi kuvastimen edessä pukuansa ihaillen.

»Kas, elämänlangat ylettyvät jo ikkunalaudalle, niin pian tämä ihana alkukesä on kulunut, mutta se on sinun ansiosi», sanoi nuori mies ja silitti sormillaan nuoria lehtiä.

Lehdet värisivät ilosta.

Toinen sanoi: »Voi, kuinka morsian on kaunis!»

Toinen sanoi: »Mutta onko hän yhtä hyvä kuin hän on kaunis?»

Nuori mies sanoi hellästi: »Tule tänne, että saan sinua syleillä!»

Nuori nainen katsahti ensin kuvastimeen, tuli miehen luokse ja sanoi:
»No syleile nyt, mutta varovasti!»

»He alkavat syleillä niinkuin mekin», sanoi toinen elämänlanka.

Mies otti naisen, syleili ja suuteli häntä.

Nuori nainen huudahti: »Hyi sinua, katsos, nyt sinä rypistit pukuni!»

»Rypistinkö, minä suutelen pois rypyt», sanoi nuori mies ja suuteli naista povelle.

»Mutta nyt sinä pilasit puvun vielä pahemmaksi», sanoi nainen vetäytyen ärtyisenä pois ja alkoi kuvastimen edessä korjailla tulipunaista kesäharsopuseroaan.

»He eivät syleile niinkuin me syleilemme», sanoi toinen elämänlanka.

»Me olemme aina yhdessä», sanoi siihen toinen.

Samassa kiipesi pieni piimäpilkku latvalehtiä pitkin ja putosi ikkunalaudalle.

»Piimäpilkku! Kas kun emme sitä huomanneetkaan», sanoi toinen elämänlanka, »se tietää onnea!»

»Onnea meille molemmille!»

»Katsos armaani, me olemme saaneet hyvän vieraan», sanoi nuori mies, nosti pienen piimäpilkun varovasti kämmenelleen ja vei sen morsiamensa nähtäväksi.

»Piimäpilkku!», huudahti nainen ja hypähti paikaltaan.

»Se tietää onnea, katsos, se kiertää kohti kihlasormusta», sanoi nuori mies.

»Hyi, tapa se, tapa se! Se voi lentää minun niskaani», sanoi nuori nainen ja polki jalkaansa.

»En minä tapa sitä, mutta jos se on sinulle vastenmielinen, niin minä lasken sen lentämään», sanoi nuori mies surullisesti, kohotti kätensä ja pudisti hellävaroen pientä piimäpilkkua. Se räpytti pieniä siipiään ja pyrähti lentoon avatusta ikkunasta.

Samassa sulkeutui ikkuna, huoneesta kuului sekavia ääniä, mutta elämänlangat eivät eroittaneet, mitä nuori mies ja nainen sanoivat toinen toisillensa.

* * *

Kului vuosi. Nuori mies istui taas avatun ikkunan ääressä, ja nainen lepäsi hänen sylissään. Kaikki kukat puutarhassa tuoksuivat lenseän lämpöisessä suvi-yössä, ja elämänlangat, jotka nyt nuokkuivat yli ikkunalaudan, sanoivat toinen toisillensa:

»Nämä nuoret ihmiset syleilevät niinkuin mekin syleilemme».

»Tämä on heidän hääyönsä», sanoi toinen elämänlanka.

»Mutta nainen ei ole sama, jonka näimme viime vuonna, hän on paljon hienompi ja ihanampi», sanoi siihen toinen.

»Ja yhtä hyvä kuin hän on ihana», sanoi toinen.

»Katsos, elämänlangat ovat tänä yönä puhjenneet valkoisiin kukkiin ikäänkuin meidän hääjuhlamme kunniaksi», sanoi nainen ja kumartui suutelemaan kukkia.

»Niillä on nyt valkea, hääpuku niinkuin sinullakin», sanoi mies ja antoi suuta nuorelle vaimollensa.

»Elämänlangat ovat kasvaneet jo noin korkealle, tämä alkukesä on kulunut kuin ihanassa unessa», huudahti nuori nainen, kääntyi ja silitti nuoren miehen otsaa.

Mies tuli hiukan surulliseksi ja sanoi: »Noin minäkin sanoin vuosi sitten, minäkin olen kasvanut sen jälkeen, kasvanut — kokemuksessa, kunnes löysin sinut. Voitko sinä unohtaa, että minä kerran luulin rakastavani toista.»

»Minä olen sen unohtanut, sillä minä tunsin ja tiesin jo kauan, ettet sinä rakastaisi koskaan ketään muuta kuin minua», sanoi nainen hellästi.

»Jo ennen kuin sinut näinkään? Niin, ehkä minä rakastin sinua ennenkuin sinut olin nähnytkään, sillä ensi kerran, kun sinut näin, tuntui siltä kuin minä olisin tuntenut sinut jo lapsuudesta saakka», sanoi mies.

»Kuinka ihmeellinen ja ihana on tämä nuori hääyömme!», sanoi nainen säteilevin silmin.

Samassa putosi piimäpilkku elämänlangan lehdiltä kukitetulle pöydälle.

»Piimäpilkku! Se tietää onnea!», huudahti nyt nuori nainen, nosti ihan ihastuksissaan pienen, punaisen valkopilkkuisen kovakuoriaisen ruusuiselle kädelleen ja silitti sitä.

»Armaani! — Voin sen nyt sanoa ilman katkeruutta. — Vuosi sitten putosi pieni piimäpilkku tämän saman elämänlangan lehdiltä, minä otin sen käteeni, silloin alkoi se kulkea kohti kihlasormusta — −».

»Koskettiko se sitä?», kysyi nainen jännittyneenä.

»Ei, se kääntyi takaisin», sanoi mies hymyillen.

»Minä arvasin sen!», sanoi nainen hymyssä suin.

»Samana iltana heitti hän kihlasormuksensa lattialle», sanoi mies ja kävi vakavaksi.

»Se oli piimäpilkun ansio», sanoi nuori nainen ja silitti taas miehensä otsaa.

»Tiedätkös», huudahti mies iloissaan, »kun minä sinut ensi kerran näin, istuit sinä kaupungin puiston penkillä ja hyväilit pientä piimäpilkkua kunnes se nukahti. Siitä minä arvasin, että sinun sydämeni oli yhtä hyvä kuin sinun katsantosi oli ihana. Ihmeelliset ovat ihmiselämän tiet.»

»Mutta yhtä ihmeelliset ovat pienen piimäpilkun tiet», sanoi nuori vaimo. »Ehkä tämä on sama piimäpilkku, se kävi vieraanasi vuosi sitten, ehkä se läksi etsimään sinulle uutta elämänkumppania.»

»Niin, kuka luonnon salaisuuksista ottaa selvän!», sanoi mies hymyillen ja tarttui vaimon ruusuiseen käteen.

»Katsokaamme», huudahti nuori vaimo, »minne piimäpilkku nyt kulkee!»

»Mutta ethän sinä vain ole taika-uskoinen?», sanoi mies vakavana.

»Niin katsokaamme, rakkaani!», kuiskasi nainen.

Päät yhdessä katselivat he, miten piimäpilkku alkoi kulkea edestakaisin. Se kulki pitkin sinisiä, hienoja suonia toisen kädeltä toisen kädelle, toisen sormukselta toisen sormukselle.

»Mutta mehän olemme kuin suuret lapset», sanoi mies, asetti piimäpilkun pöydälle ja sulki vaimonsa syliinsä.

Nuori vaimo kallisti päänsä miehensä leveätä, vahvaa rintaa vasten ja katseli läpi ikkunan suviseen, suureen yöhön. Hieno, lempeä tuulenhenki heilutteli hiljaa elämänlankoja.

»Luuletko sinä, että kasvitkin voivat rakastaa niinkuin me», sanoi nuori vaimo ja painui yhä lähemmäksi miestään.

»Luulen, luulen, sinä minun onneni pieni piimäpilkku, mutta nyt täytyy pienen piimäpilkun nukkua», sanoi nuori mies ja irroitti kätensä.

»Niin, tämän pienen piimäpilkun pitää myöskin nukkua», sanoi nuori vaimo, alkoi hyväillä ja kutkutella piimäpilkkua, kunnes se nukahti kukitetulle pöydälle.

Samassa sulkeutui ikkuna.

»Kuulitko sinä, mitä se nuori, hyvä nainen sanoi meistä», sanoi toinen elämänlanka, kun ikkuna oli sulkeutunut.

»Kuulin», sanoi toinen elämänlanka.

Sitten värisivät molemmat ihastuksesta, sillä sellaista suurta onneniloa eivät elämänlangat koskaan olleet nähneet.

III

ÄITI JA POIKA

Kuului iltasoitto läheisen, pienen venäläisen kirkon tapulista. »Paranohvi, Sokolohvi, Isakohvi, Kostus, lainaa mulle ryssän rahaa, minä maksan joskus, pom, pom, pom, pom!» lauloi pieni poika kellojen ääntä matkien akkunansa alla. Ja vastapäisen läkkisepän pannukyltti vinkui: »viuuh-kirii-ii-ilkiää-ää-kiri», ja ruskea pannu heilui ilmassa, ja sen alitse kompuroivat kadulla vanhat vaimot vihdat kainalossa matkallaan saunasta, posket ruskeina kuin pannun punainen vaski.

»Paranohvi, Sokolohvi, Kostus, pom, pom»! Harmaat, vanhanaikaiset talot häämöttivät sokeine ikkunoineen hämärästi kuin vanhat nilkuttavat posetiiviäijät, harmaat räystäät kallellaan kuin vanhan hatun taitetut lierit, ja likaiset kyyhkyset kuhertelivat akkunoiden ylisillä laudoilla. Ja kaikista savutorvista tuprusi harmaa sauhu alaspäin kadulle, missä oli kellertävää lunta ja rumaa räntää, jota ihmiset uneliaina sotkivat. Taloissa porottivat saunapannut, talisilmäiset porvarit istuivat niiden ympärillä kuin suuret hämähäkit ja kutoivat, kutoivat kulkupuheiden verkkoa, lörpöttelivät ja löpisivät, ja sieltä tunkeutuivat salakähmäiset sanat savuttuneihin eteisiin, pihalle, kadulle, saunoihin, kellareihin ja torille.

Sinne torille hänen äitinsäkin joka aamu kello kuuden aikaan kiskoi vetokärryillä kangaspakkojaan, pöytää ja pukkeja, öljykangassuojaa ja kyynäryskeppiä. Mittaili, mittaili, ijankaikkisesti hän mittaili, laski lanttejaan tai kutoi kotona sukkaa puodin nurkkaan kyyryyn painautuneena eikä raskinnut panna tulta tahraiseen, pieneen läkkilamppuun. Niin äiti. Hän oli niin hiljainen ja itsepäinen, riuhtoi ja raatoi aamusta iltaan väsymään asti, ikäänkuin olisi nauttinut siitä että sai raataa pojallensa. Mutta hän raatoi niin silmiinpistävästi, ikäänkuin olisi tahtonut pojalle näyttää, kuinka sitkeästi hän jaksoi jurruttaa, ikäänkuin koko hänen raadantansa tarkoituksena olisi ollut herättää pojassa surkuttelun tunnetta, ehkä vastarakkauttakin. Oh, se oli niin kiusallista tuo tarkotuksellinen tempoilu. Torilta tullessaan äiti kiskoi itse kärryjä mäelle. Toisinaan, suojan ilman aikana, tarttuivat pyörät lumeen eivätkä tahtoneet nousta vastamäkeä. Muori rimpuili nahkaturkissaan, seisahtui huokaamaan mäen päälle pyyhkien paksuilla, mustilla tumpuilla hikisiä, harmaita suortuvia ryppyiseltä otsaltaan. Seisahtuiko äiti tahallaan siihen mäen nyppylälle hänen ikkunansa eteen, veti henkeä ja kiskoi taas kolisevia rattaita ja kääntyi portista pihalle? Olihan hän ehdottanut, että äiti jättäisi koko torikaupan, saattoihan hän puodissakin myydä kankaita, olihan hänellä vanhat taatut ostajansa, naapurieukot ja lähipitäjien torpparienvaimot Ja olihan äidillä säästöjä pankissa, saisihan hän levätä, sillä lepoa hän tarvitsi, tarvitsi enemmän kuin moni muu, mutta hän oli niin itsepintainen. Ja olihan hän tarjoutunut auttamaan, mutta äiti ei sitä ottanut kuuleviin korviinsakaan. Ja saattaisihan suutarin puolikasvuinen poika viereisestä porstuasta tuoda kärryt torilta. Ei, ei, sitä ei saatu mahtumaan hänen vanhaan päähänsä. Ja kyllähän tämän sietäisi, jollei äiti aina puhelisi puodissa ja torilla hänestä, pojastaan, hänen hienoudestaan, hänen hienoista tuttavistaan, hänen hienoista luvuistaan. Oh, mitähän ne siellä pääkaupungissa, toverit? Nauraisivat ihan saatuaan tietää, että hän oli sellainen torisankari. Mutta säälittäähän häntä sentään äiti, yksin se oli, oli niin kovin yksin. Menisiköhän hän puhuttelemaan häntä? Mutta mistä hän puhuisi? Kankaistako, maalaisemännistä, läkkisepän sairaista lapsista, suutarin juoppoudesta, varkauksista ja murhapoltoista? Ei, ei hän voinut, vaikka siinä oli vain pieni ovi välillä, joka johti hämärään puotiin, missä äiti rasvaisen lampun ääressä silmiään siristellen parsi hänen sukkiaan. Miksi oli äiti pannut hänet kouluun, miksi oli hän joutunut tasapainostaan, oli sukeltautunut pohjavirrasta ylempään maailmaan, joka oli kirkkaampi ja kantavampi, mutta jossa hänellä ei sentään ollut vanhaa jalansijaa, jossa hän sittenkin oli nousukas? Oo, se suuri tulikaupunki, ilokaupunki, joka veti verkkoihinsa, upotti intohimon valtaviin pyörteihin, keinutti ja nosti kuin huimaavaan tanssiin, kaikki täyttävänä, kaikki nielevänä aaltona hukkuen huminaan ja hehkuviin huutoihin! Siellä ei ollut erotusta, ei rajoja, ei esteitä. Tämä hämärä uneliaisuus, tämä pienen kaupungin hyydyttävä hiljaisuus ja mykkyys hänen ympärillänsä painosti häntä, kytki hänet tähän pieneen kamariin, jonka harmailla seinäpapereilla oli raamatunlauseita ja pölyisiä paperikukkia. Toista olivat suuren maailman veripunaiset ruusut iloisten naisten hekumallisen valkeilla rinnoilla.

Puodista kuului ovikellon ääni. Se kilkatteli ja kuikutteli pitkän, kaarevan kaulansa nokassa, rämisteli ja nauroi kuin hullu akka. Narrin kello! Se lörpötteli ja paasasi aamusta iltaan. Sen rämisevä, räikeä ääni pisti kuin tulisilla neuloilla hänen korviansa. Jos hän olisi äidiltä hennonut, niin hän olisi ottanut sen räkättävän, hermostuttavan rääkyjän kouriinsa, puristanut sitä, polkenut sitä ja potkinut sen kadun alapäässä olevan juutalaisen narinkan tunkiokasaan.

Hän asetti kädet korvilleen ja vaipui lukemaan opintokirjaansa, mutta sittenkin kuuli hän selvästi puotikeskustelun:

»Päivää!» Puodista kuului läkkisepän vaimon kimakka ääni.

»Päivää Tallinska!»

»Täällä te vaan puolipimeässä parsitte nuoren herran sukkia.»

»Hys!»

»Onko se kotona?»

»Se lukee.»

»Vai lukee, taitaa tulla oikein rohvessööri. Niin, niin, jumala paratkoon, on sitä huolta lapsista, pese, ruoki, täytä ja tahkona tuhise, kasvavat, lentävät pesästä ja jättävät sinut yksin, ikälopun. Enhän minä teidän pojastanne mitään pahaa, semmonen viini ja vikkelä, oikein hanskoissa, niin, ja kiiltosaappaissa. Se kai kuuluu reklamenttiin. Hyvähän se, että alhaisienkin ihmisten lapsista tulee isoja herroja, jumala paratkoon, kunhan vaan muistaisivat sitten vanhempiansa. Niin, no, sitten se ottaakin teidät luoksensa asumaan, asettaa oikein silkkisohvaan istumaan, eihän maarin, eikä muuta kuin istu kädet ristissä ja katsele kultaiseen kattoon, hehhee!»

»Mitäs se Tallinska nyt! Ahkerahan se meidän poika on, lukee ja pänttää, oikein sääliksi käy, en uskalla käydä kamarissakaan, sillä se on niin hermostunut, sanoo.»

»Niin, vähemmästäkin, sano. Minun pojastani ei vaan taida tulla herraa eikä häntyriä, suutarin oppiin sen panen, vetelehtii muuten kadulla, vaikka näkyyhän tuota hienommatkin osaavan tehdä.»

»Hys, puhukaa hiljemmin!»

»Herrajesta, kun en muistanutkaan!» huudahti Tallinska ja painautui tiskiä vasten kuiskailemaan ja tehtyään lankaostoksensa lähti taas kadun yli ja katosi portista, missä läkkisepän lapset löivät kepeillä läkkilevyihin ja matkivat kirkonkellojen ääntä: »Paranohvi, Sokolohvi, Isakohvi, Kostus, pom, pom, pom!»

Ja siihen säesti ovikello hurjasti: »kili-kali-kuiva-kala, kili-kali-kuiva-kala!» Ja oven takaa kuului hiljainen ääni, verhottu ja hellän pehmeä:

»Tule jo syömään!»

Kiukkuisena nousi hän ja kulki puodin kautta peräkamariin ja istuutui ruokapöydän ääreen. Hän paiskasi vihaisesti oikean jalkansa vasemmalle, kaivoi ruokaliinan leukansa alle; hän ei sitä unohtanut köyhissä, kotoisissa oloissaankaan. Sitten alkoi hän kahvelillaan rummutella kärsimättömänä pöydän kulmaan ja tuijotteli itsepintaisesti läkkisepän vihertäviin akkunoihin, missä kimmelsi läkkitorvia ja astioita. Äiti katsoi häneen hetken rukoilevasti ikäänkuin anteeksi pyytäen, luuhistui sitten kokoon, hätkähti omaa seisomistaan siinä keskellä lattiaa ja riensi liedelle, toi paistetut silakat, perunat ja kananmunat pöytään. Ahneesti iski poika ruokaan käsiksi, söi leveänä ja itsetietoisena niinkuin käen poikanen ottaen kaiken tilan itselleen, ja hänen lihava poskensa liikkui pyöreänä silmien harhaillessa yli ruokien. Äiti hääräili huoneessa himmeä tyytyväisyyden hymy ohkasilla huulilla. Vasta kun poika oli ottanut itselleen paraimmat palat, istui hän laidemmalle, painautui kokoon lautasensa taakse ikäänkuin hän olisi tahtonut tekeytyä niin pieneksi kuin mahdollista. Hän oli niin avuttoman naurettavan näköinen, kuin hätääntynyt lapsi, ja hän katseli poikaansa salavihkaa ja nautti hänen ruokahalustaan, hänen punaisista, liikkuvista poskilihaksistaan, hänen teeskennellyn pidätetyistä kädenliikkeistään ja keikarimaisesta pään keikauksestaan. Suuri ja komea oli hänen poikansa, katse kostean kirkas mustien ripsien raossa, hienot, siniset suonet otsalla niinkuin pormestarinkin pojalla, ja kuinka viisas sitten! Eihän äiti häntä aina ymmärtänyt, mutta hän kaipasi sielunsa hämärissä mietteissä, hän odotti, että poika niinkuin ennen koulua käydessään joskus laskisi kätensä hänen olalleen. Se tuntuisi niin hyvältä, ja pehmeäksi se sulattaisi sydämen, ihanasti se sykähyttäisi, ja kaikki köyhyys, päivän kamppailu torin paahteessa ja pakkasessa, silmiä haittaava himmeys ja jäsenten kiduttava kolotus olisivat pois puhalletut. Hän istui siinä niin hiljaa kuin hiiri. Hiljaisuus levitti siipensä heidän ylitsensä. Niinhän olikin hyvä, hän ja hänen poikansa, ikäänkuin yksin, ei, kahden maailmassa. Mutta sittenkin siinä hiljaisuudessa oli jotain kovaa, sydämetöntä, joka painautui rintaan ja kouristi. Se painoi, painoi niin raskaana harmaan pään ympärillä, niin että humisi korvissa. Samassa hän ikäänkuin naurahti omille ajatuksilleen. Eikö poika huomannut kuinka hänen kätensä vapisivat? Jospa hän kautta rantain huomauttaisi poikaa omasta itsestäänkin, niin, mainitsisi noin leikillä vanhoista, vapisevista käsistään, joilla hän ennen muinoin oli silitellyt poikansa otsaa. Nyt hänen poikansa oli suuri. Olihan se vanha tarina, että lapset vanhemmiten kasvavat irti kodistaan, muualla nuorten aatos askaroi, nuoret ovat nuoria, eihän niitä siitä voi syyttää. Mutta jos hän sentään hiukan niinkuin leikillä…

Äiti nakerteli kuin pieni hiiri leipäänsä ja kurotti juomalasiansa, mutta poika ei sitä huomannut. Tahallaan kilahutti hän lasin lautasta vasten ja nosti sen hiukan maitokannua kohti. Välinpitämättömänä katseli poika hetken maitolasia, jäi siihen tuijottamaan ja huomasi, että jotain oli tekeillä. Hän rypisti silmäkulmiaan ja katseli taas yli kadun läkkisepän akkunoihin. Mutta siitä kääntyi katse taas äidin käteen, kuinka kurttuinen ja pyöreä se oli, sierottunut ja ilmasta punettunut. Ja äkkiä hän huomasi, että niissä on jotain pyhää ja harrasta, noissa käsissä, jotka aamuisin kietoutuivat kuhmuisten kärrynaisojen, sunnuntaisin vanhan raamatun ympärille, niissä oli jotain sunnuntaityyntä, alttiiksi-antautumista, uhrautumista, itsensä unohdusta. Jotain pyhää niissä oli, niin lapselliselta kuin tämä hänen ajatuksensa tuntuikin. Sääliksi kävi äitiparkaa… Kovin oli hän vanhentunut, ja ensi kerran hän erityisesti huomasi, että äidin hiukset olivat käyneet melkein liidunvalkeiksi. Ja hänet valtasi jonkinlainen häpeänsekainen ylpeys omasta hellyyden puuskastaan, tyytyväisyys siitä, että hänen itsekkään sydämensä kova routa alkoi sulaa. Ja hänen rinnassaan kävi pehmeä väristys. Äiti huomasi sen, hänen kasvoillensa ikäänkuin levisi valo, joka ei tullut ikkunan ulkopuolelta, hymyillen nosti hän taas lasinsa ja sanoi:

»Kaadappas lasiini maitoa! Kas kuinka ne kädetkin nyt vapisevat, vanhan kopelon… niinhän ne tutisevat, että… että oikein naurattaa…»

Ja poika kaatoi maitoa lasiin, ja tämä pieni palvelus, niin pieni kuin se olikin, yhdisti taas heidät, pieni, huomaamaton kosketus. Eihän hän sentään ollut niin kova ja itsekäs kuin oli luullut, liikkuihan hänessä kiiltävän kuoren alla lämpöisempiäkin tunteita. Äiti raukka, äiti raukka!

Ja äiti sanoi melkein kuiskaten:

»Kiitos, ethän sinä vain ole vihainen.»

»Mistä minä olisin vihainen? No, niin, sanon vaan, älkää viitsikö sen Tallinskan kanssa niin paljon — jaaritella… Ja torilla voisitte olla minusta puhumatta… Ihmiset vain nauravat. Ei siitä sen enempää». — Hän nousi ja hieroi tyytyväisenä käsiään, ovella hän kääntyi ja sanoi kuin ohimennen: »Eiköhän siihen ovikelloon voisi panna pientä pumpulitukkoa, se rämisee niin pahasti.»

Sitten meni hän keikahtaen omaan kamariinsa.

* * *

Myöhään illalla makasi hän sängyssään, mutta uni ei tahtonut tulla hänen silmiinsä. Öiset katuvartijat pitkine kuhmurasauvoineen kulkivat kolisten hänen akkunansa alitse. Kun kolke oli kiertänyt kulman taakse, tuntui pimeä hiljaisuus hänen ympärillään vielä kaameammalta. Sitten tuli jäältä päin tuulenpuuska, töytäsi yli narinkan kajuutanmuotoisen katon, sivuutti sipulinmuotoisen, venäläisen kirkon tapulin, ravisteli raastuvan ullakkoa, rämisytti kaikkia pikkuporvarien kylttejä, hopeoituja saappaita, isoja, sinisiä rillejä, rinkeleitä kullattuine kruunuineen, ja iski vihdoin läkkisepän kuparipannuun, niin että se voihkasi:

»Viuuh-kiri-ii-ilkiää — —»

Niin, hän oli todellakin ilkeä, ilkeä ja itsekäs. Ja äkkiä hulmahti veri hänen ohimoihinsa. Hän tunsi, kuinka hänen kasvonsa lensivät punaisiksi, tuntui kuin se häpeällinen puna olisi levinnyt yli koko ruumiin. Hän häpesi, hän muisti niin selvästi kohtauksen pääkaupungissa, kun äiti raihnaisena oli tullut kaupunkiin etsimään lääkärinapua. Ja hän oli hävennyt taluttaessaan vanhaa, huivipäistä vaimoa lääkärin asunnolle. Tunnin ajan oli hän äitiä odottanut kävellen pääkatua edestakaisin. Silloin, niin, tuli toveriliuta vastaan: »Hei, vanha veikko, tuleppas mukaan, mennään kapakkaan. Viini, naiset ja laulut, lallallaa! Mutta sinähän törrötät kuin tyhjä puteli; mikä miestä riivaa, vai oletko löytänyt uuden »uhrin»! Joko olet unohtanut kauniin Nannisi? Niin, Nanni tuli äsken vastaamme, millaiset lanteet sillä tytöllä… Ihana sireeni sinulla on, ikävä vaan, että hän on ruvennut maalaamaan silmäripsiään. Hm, sinä olet niin salaperäisen näköinen. Yöllisiä seikkailuja? Kyllä sen tietää, minne mies aina iltahämärissä ajaa, veitikka… Nannin pieni yölamppu, ruusunvärinen peite, leveä, pöyheä vuode, siihen hän uppoo ja hukkuu herkulliseen humalaan. No etkö tule kapakkaan?»

Samaan leikkiin yhtyen oli hän heittäytynyt keveään katukeskusteluun, oli teeskennellyt vielä syvempää salaperäisyyttä. Sitä ei hän kehdannut sanoa, että hän odotti sairasta äitiään. Nauraen oli hän eronnut humaltuneista tovereistaan. Ja kun äiti vihdoin oli ilmestynyt katuovelle, oli hänestä tuntunut kuin äiti olisi ollut esteenä, kahleena hänen vapaudenjanolleen. Vaieten kulkivat he taas asemalle. Tutisten painui vanha pää huivin nurkkaan, ikäänkuin olisi tahtonut vaipua maahan, maan alle. Oli kummallinen, hirvittävä äänettömyys, kuolemanenteinen hiljaisuus. Vasta hyvästellessä äiti oli sanonut rikkinäisellä äänellä:

»Eihän se mitään toiveita antanut. Taitaa olla viimeisiä matkojani. En minä enää kyytiä tarvitse, jollen sinne Rapamäkeen, vanhaan hautausmaahan, isän viereen. Kuolema minulla on sydämessä! Hyvästi poikani, käyköön sinulle kaikki hyvin maailmassa!» Ja sitten juna vihelsi ja vei hänen äitinsä auttamattomasti jotain suurta, salaperäistä, pimeätä, ammottavaa kohti pois kaikesta.

Kun hän palasi asemalta, oli hän murheellinen, mutta samalla oli hänet vallannut repäsevän riemun tunne, edesvastuuttoman elämän iloinen monivärisyys. Kadulla hän oli tavannut Nannin. Hänen verensä oli kuohahtanut, ikäänkuin murhe olisi vain lietsonut synkempää ja syvempää mustaa tulta hänen punaisiin, pulleihin verisoluihinsa. Hänen sydämessään asui itse elämä! Ja sitten oli hän ajanut Nannin kanssa jotain suurta, salaperäistä, punapurppuraista, hohtavaa kohti, pois ikävästä — ja kuolemasta.

Hän käänteli itseään vuoteellaan. Niin, minä olen hirveän ilkeä ja itsekäs, ajatteli hän. Minä olen dekadenttiluonne, täydellinen dekadenttiluonne, ja että minä vielä punastun, todistaa minussa olevan kummallista sitkeyttä. Kaikki elämän vuoksi! Senhän todisti äidinkin sitkeys. Vielähän äiti eli, eli ihan lääkärin pilkaksi.

Vihdoin hän nukahti.

* * *

Kun hän heräsi, oli jo puolipäivä. Aurinko paistoi kuin suuri pyhimyskehä yli ryssän kirkon suoraan raamatunlauseihin ja paperikukkiin seinillä. Veltosti hän vihdoin nousi ja aikoi hitaasti pukeutua. Kiiltävä, tärkkelöity paidanrinta loisti päivän valossa niinkuin läkkilevy, ja kullatut paidan napit välkähtelivät. Hänen tuolinkarmin yli levitetyn takkinsa kauluksesta lehahti hieno hajuveden tuoksu, mikä muistutti häntä Nannista, ja hänen kostean kirkkaat silmänsä loistivat kuin kaksi sinimarjaa pienestä peilistä. Hän piirsi hienolla kammalla jakausta päälaelleen, hän kohdisti siihen koko huomionsa, hän oli niin vaipunut itse-ihailuun ja itsekylläisyyteen, ettei hän huomannut kadulla liikkuvaa elämää. Kaikki muu oli unta, savua, ilmaa. Hän oli niin syventynyt tämän viivotinsuoran jakauksen suorittamiseen, että olisi pitänyt sitä pyhyyden rikkojana, ken nyt olisi häirinnyt häntä hänen itsejumaloimispalveluksessaan, hänen itsesuitsutuksessaan, — hänen suitsutusastianaan oli tällä hetkellä puuterirasia, josta hän ripoitti poskille ja otsalle. Hän häpesi hiukan liikaa punakkuuttaan, sehän todisti hänen porvarillista alkuperäänsä, siksi hän keinotekoisesti koetti näyttää ylhäisen kalpealta. Mutta sen sijaan oli hän omaksunut kaikkien Helsingin kenraali- ja aatelispoikien jäykän, ukkomaisen käynnin, hiljaisen päänkeikauksen oikealle sekä sopertavan, hiukan ylimielisen puhetavan. Sitten vahasi hän viiksensä, jotka hän oli leikkauttanut pienen harjan muotoisiksi, — sehän oli nykyään muodissa. Hän aukaisi suunsa, pullisti poskilihaksiaan, veti pitkin nenänselkää pikkusormellaan, jonka päässä hohti pitempi, erityisesti hoidettu kynsi. Sitten alkoi hän tulitikulla hieroa pientä keltaista pilkkua etuhampaassaan. Sen tehtyään sytytti hän hienon, venäläisen savukkeen, käveli pönäkän jäykkänä edestakaisin pienessä kamarissa, seisahtui taas peilin eteen ja hymähti.

Silloin tunkeutui hänen korviinsa kadulta tuleva huuto. Hän kuuli sadatuksia ja lasten piipittävää naurua. Hän näki hämärästi kadulla liikkuvan ihmisiä. Hän siirsi ikkunalta sermin, säikähti, ja paperossi putosi lattialle. Keskellä katua makasi paksuna, kömpelönä möhkäleenä äiti kärryjensä alla. Paksut huopasaappaat olivat takertuneet kangassuojan naruihin, huivi oli luiskahtanut sivulle, ja nahkaturkin koko selkäpuoli oli hevosen lannan tahraama. Siihen se oli luiskahtanut äiti kiskoessaan jokapäiväistä kuormaansa torilta mäen päälle. Kadunkulmassa seisoi kaksi jätkää hohottamassa, ja läkkisepän lapset kirkuivat ilosta hyppien.

Häntä hävetti ikkunan takana seistessään. Mitenkä se äiti nyt taas häpäisi itsensä, kulkeekin niin varomattomasti, ihan uhmailee, ikäänkuin tahtoisi huutaa koko maailmalle, kuinka epäkiitollinen hänen poikansa muka oli, kuinka tyly, kylmä ja sydämetön! Mutta ei, ei äiti sentään niin ajatellut, ei, ei! Tämä oli surkeata ja surullista! Nyt äidin vihdoinkin täytyy jättää torikauppa, sellaisia onnettomuuksia voi tapahtua joka päivä. Miksei kukaan auttanut häntä kadulta? Miksi nuo miehet töllistelivät suu auki tai hohottivat? Olivathan he niin lähellä. Eikö kukaan rientänyt auttamaan? Jos hän vain olisi valmiiksi puettu, niin saattaisihan hän itsekin… Mutta mitenkä hän näin tohveleissa, paitahihasillaan saattaisi hyökätä kadulle noiden kulmassa seisovien souvarien pilkattavaksi? Mutta oli se tämä sittenkin anteeksiantamatonta, hirveätä kaikessa avuttomuudessa, äitelää, että äiti siellä kadulla ryömi liassa ja lannassa kenenkään auttamatta. Jo oli äiti hiukan nousemassa. Ehkä se omin voimin?… Niin, ehkä se siitä pääsee pystyyn? Ikävä, hirveän ikävä tapaus! Mitä käyttääkin noin paksuja huopasaappaita, kompastuuhan niihin kuka hyvänsä! Voi sitä äitiä! Nyt se kaatui uudestaan.

− Hän oli jo viskaamaisillaan takin hartioilleen, hän oli tehnyt päätöksen, olihan hänen velvollisuutensa auttaa vanhaa äitiänsä.

Synti ja häpeä! Hän tunsi koko olemuksensa onttouden, hyytävän häveliäisyytensä, modernisen muodottomuutensa, hänhän oli hirviö kaikessa hienoudessaan, petomainen sikiö, joka ei auta emoaan. Ehkä äiti siihen kuolisi, ehkä oli jo saanut halvauksen!

Hän heitti takin hartioilleen ja aikoi avata oven. Silloin juoksi läkkisepän vaimo portilta ja nosti äidin pystyyn. Jumalan kiitos, kamala kuvaelma oli siis ohitse! Hän kuuli ovikellon helinän ja äänien melun ja astui puotiin.

Äiti oli vaipunut huohottaen tuolille silmät raukeina. Poskesta juoksi verta nahkakaulukselle, ja turkki oli vihreässä liassa. Niinkuin usvasta, jostain kaukaa, olemattomasta, näki hän äidin himmeän katseen, joka etsi hänen katsettansa: »Jumalani sentään, en minä enää kestä, taitaa tulla häviöksi, kuolema on nipistänyt minua käsivarresta, minä ihan tunnen, kuinka se vetää — —» Mutta, sitten hymyili hän raukeasti: »No eihän tämä sentään mitään — — satuin liukastumaan, jahka tästä toivun, — et ole vielä syönyt, odotas kun tästä, — ehei, — en minä nyt!»

Läkkisepän vaimo riisui äidin vaatteet ja pesi veren hänen poskestaan ja talutti vuoteelle. Mutta poika asteli neuvotonna edestakaisin, ei hän tiennyt, miten hän auttaisi, ei kukaan häntä huomannut, hän oli vain tiellä, hän soperteli jotain kuulumatonta ja katseli hämillään milloin äitiin milloin läkkisepän vaimoon. Vihdoin läkkisepän vaimon sisu kuohahti, ja käheällä äänellä hän kihahti.

»Ja sen minä sanon, että en maksaisi ruostunutta ryssän sinellinnappiakaan sellaisesta herraspojasta, joka ei auta omaa vanhaa äitiään, vaikka näkee sen kadulle kaatuvan! Hyi häpeä, helvetti sentään!» Ja vaimo löi kätensä läiskähtäen yhteen ja paiskasi oven kiinni.

Pitkän kaulansa nenässä rämisteli ovikello niinkuin tuomionkello, hohisi ja hähätti helvetillisesti niinkuin hullu akka. Ja vastapäisellä portilla hyppivät läkkisepän lapset niinkuin pienet paholaiset ja huusivat: »Paranohvi, Sokolohvi, Isakohvi, pom-pom-pom — — — pom!»

SILLANLAKAISIJAT

Toisen nimi oli Malakias ja toisen Mariaana.

Malakias lakaisi sillan toista puolta, Mariaana toista. Vuoroin käyttivät he lapiota, vuoroin luutaa. Yhtä pitkälle he aina ehtivät työssään, rinnan kulkivat, kunnes olivat päässeet sillan päähän.

Ikäänkuin viivoittimella vedetty oli se rikka-, lanta- tai lumisohjuläjä, jonka he yhdessä olivat luoneet. Se katosi kuin taian kautta kenenkään huomaamatta. Se oli heidän salaisuutensa. Vai piilikö salaisuus siinä, että heidän vaatteensa näyttivät niin puhtailta, vaikka he askartelivatkin likaisessa työssä? Sillalla kulkija ei kiinnittänyt huomiotansa niin paljon heidän työhönsä kuin heihin itseensä.

Malakiaalla oli harmaa sarkatakki, joka aina näytti puhtaalta. Ehkä se näytti puhtaalta sentähden, että tuli verranneeksi sen väriä hänen valkoisiin hiuksiinsa, jotka kunnioitusta herättäen pistivät esille hänen kuluneen naapukkalakkinsa korvalappujen alta, joka muistutti Danten korvalapuilla varustettua päähinettä. Malakias koukkunenineen ja puhtaine kasvonpiirteineen muistutti ilmeisesti Dantea.

Mariaana oli hintelä, kyttyräselkäinen. Hänen musta hameensa näytti niin ehjältä ja siistiltä. Paksun villahuivin alta näkyivät mustat hiukset, kuten näkee vanhoilla kansannaisilla, joiden tukka ei koskaan harmaannu. — Siksikö he näyttivät niin siveellisestä puhtailta, että he olivat niin vaatimattoman vanhan-kauniita ja siistejä likaisessa työssään, pyhässä köyhyydessään? Se oli heidän salaisuutensa.

Eivät he huomattavasti koskaan väistyneet kulkijan tieltä, vai oliko syy se, että kulkija vaistomaisen kunnioittavasti väistyi heidän tieltään?

Usein kulkiessani heidän ohitsensa ajattelin heidän miettivän näin:

Mariaana: Malakias, lakaiseppas hiukan joutusampaan! Mitäs sinä kräkkäle siinä… vanha olet ja vaivainen! Mutta miksi sinun saappaasi aina näyttävät niin puhtailta, vaikka siinä loassa lossuttelet…? Katsos vaan, tyyneesti ja tasaisesti se tekee työnsä… pörriäinen… ja sillä on naama ihan kuin sillä jalolla kupernyörivainajaila, joka oli niin alhainen ja armollinen. Mutta kovin se näyttää jo vanhalta ja heikolta… ettei vaan kuolisi… näin viime yönä unta, että silta putosi altani. Ettei vaan kuolisi… vanha vaivainen. — Mutta mitäs minä tässä turhia tohisen… silta on saatava puhtaaksi. Jouduppas siitä… niin pääsisi tästä kahville kotiin…

Malakias: Ainahan se Mariaana… aina hoputtaa… mutta eihän se vaivainen itsekään jaksa… koitanpahan sitä hiukan auttaa… Vaivainen, kyttyräselkä… putosi onneton kehdosta… minkäs sille nyt mahtaa… täytyy joutua, muuten se toruu… sellainen kiivas se on, hyvähän se on, piloikseen se minua… Kovin se jo näyttää raihnaiselta… rinta korisee sillä, kun se vetää henkeä… Kestääköhän tuo vielä kauan, se on sellainen ähky-yskäinen, yskiiköhän kuolemakseen? — — Tässä viime yönä näin unta, että lakasin yksin siltaa. Siltaa, niin. — Mutta kyllä me sillan puhtaana pidämme, pidämme maarinkin… No tuossa se jo on viimeinen läjä… pääsenhän kotiin… pistän piippuuni tupakkaa… huomennahan se taas alkaa työ — niin — —.

Ja sitten kuulen minä heidän hiljaa mutisevan toinen toisilleen.

Malakias: Sanoitko sinä mitään?

Mariaana: Hä, mitäs minä olisin sanonut! Nythän se on jo puhdas…
Mennään kotiin!

Malakias: Niin, taitaa jo olla aika.

− −

Ja sitten mennä melkottavat he kumpikin kotiinsa, toisella lapio olalla, toisella luuta. Eroavat sillan läntisestä päästä kumpikin omalle taholleen tavataksensa toisensa taas seuraavana aamuna, toisella luuta olalla, toisella lapio, kulkien kumarassa tutisevin päin yli vanhan, tutisevan sillan. —

Eräänä aamuna tuli Malakias yksin sillalle. Mariaanaa ei vaan kuulunut… Ehkä se vielä keittää kahvia… vai mikähän sitä vaivaa? Ja Malakias lapioi sillan toista puolta. Lapio aikoi vavista hänen vanhoissa, työstä sierottuneissa käsissään. Tuntui ikäänkuin hän olisi lakaissut hautausmaan käytävää. Ja kun hän pääsi sillan päähän, seisahtui hän ja huokasi. Huokasi oikein kauan. — Kummallista! Tuntui ikäänkuin jotain olisi ollut poissa, poissa puoli ajatusta, poissa puoli sielua. Hän oli monena vuotena niin tottunut siihen, että se toinen… se Mariaana, kulki siinä sivussa toisella puolella… mutisi itsekseen, lakaisi vastatusten… niin että heidän lapionsa ja luutansa sattuivat yhteen… Ja vastapäiset kasvot olivat nyt poissa, hän näki ne hengessä… Tämähän oli hullua… kukas sitä olisi uskonut… Hän oli niin tottunut Mariaanan mustaan hameeseen, hänen paksuun huiviinsa, hänen kyttyräänsä, hänen terävään ääneensä ja hänen viisaisiin, harmaanvihreihin silmiinsä. Mitä tämä merkitsi, ei hän ollut ennen tullut sitä ajatelleeksi… Jotain oli nyt nurinkurista. Tuntui niin tyhjältä, ikäänkuin puoli elämää olisi reväisty vanhasta rinnasta —. Kummallinen tyhjyys ammotti sillan kummaltakin puolen kuin haudan salaperäinen kita… Jeesus Kristus! Kunhan pääsisi lepoon sinne Rapamäkeen, niin, niin, sinne niin…

Ja kun hän alkoi lapioida sillan toista sivua, tuntui ikäänkuin hän olisi lapioinut auki elämänsä umpeen luodun polun, ikäänkuin hän olisi vaivaloisesti kulkenut elämänsä pitkän taipaleen uudestaan. Hevoset olisivat voineet tallata hänet jalkoihinsa, kiiltovaunut olisivat voineet ajaa hänen ylitsensä. Hän ei kuullut mitään, hän ei nähnyt mitään. Ja kun hän pääsi sillan päähän, nosti hän lapion olalleen ikäänkuin hän olisi kantanut kärsimyksen raskasta ristiä.

Kotiin tultuaan ei hän muistanut piippuaan… Aamulla hän ei noussut vuoteeltaan… Olihan se kummallista… Ja kun huonenaapurin vaimo tuli sanomaan, että Mariaanan sielu oli viime yönä lähtenyt, ei hän sanonut muuta kuin: »Sen piti kai niin tapahtuman… minkäs sille mahtaa!…»

Viikon kuluttua Malakiaskin kuoli.

* * *

Jos on olemassa joku ihana silta, joka johtaa elämän kuumalta mantereelta kuoleman viileään saareen, uuden paratiisin ikuisille porteille, niin voisi ajatella, että sillä sinisellä, ihanalla sillalla seisovat Malakias ja Mariaana ja luulottelevat vielä lakaisevansa vanhaa, rakasta, likaista siltaansa. Kultavaunuissa ajavat portille useat, jotka saavat palata yhtä kiireisesti. Mutta kun Malakias ja Mariaana ovat päässeet sillan toiseen päähän, avaa pyhä Pietari selkoselälleen jalokivi kimmeltävän oven ja sanoo:

»Täällä ei ole likaa eikä täällä tarvita luutaa. Teillä on viattomat kädet ja te olette puhtaat sydämestä. Tehkää portit avariksi näiden kunniallisten ihmisten kulkea sisälle!»

KOTIUTUNUT

Vankilan kello löi kymmenen. Kaikki vankilan seinät kajahtivat ja jokainen lyönti kuului satoihin vankikoppeihin. Mutta vankikopeissa ei istunut muita kuin tutkintavankeja ja sellaisia, jotka olivat rikkoneet vankilan sääntöjä vastaan. Kaikki käytävät olivat tyhjiä, niissä kävi joutilaana päivystäjänä joku vanginvartijatar ohi koppiovien, joiden yläpuolella oli taulu, johon oli merkitty vangin nimi, ikä ja rikos. Jos reiästä katsoi, näki ahtaan kopin, josta puolet täytti rautasänky, verhona sillä harmaa, siististi levitetty huopapeite, sängyn vieressä pöytä, pöydällä sinkkinen kupponen, raamattu tai joku muu hartauskirja. — — Mutta verstaassa lauloivat höylät ja sahat unohdusta hurjille hairahduksille, jotka pistivät ja polttivat rikoksellista rintaa öiseen aikaan, kun vanhassa linnassa oli hiljaista, kun yön pimeydestä kuului vain vieruskoppitoverien syvät huokaukset ja yksitoikkoiset vankilankellon lyönnit. — Mutta nyt olivat raskasmieliset unet kaukana, verstaassa ahertelivat ruudukkaisiin sarkapukuihin puetut miehet tyynnyttävä työhiki otsalla.

Kehruuhuoneessa surisivat rukit ja naisvangit polkivat ketterästi poljinta ja supattelivat keskenänsä peljäten ylivartijan lähestyviä askeleita. — Erityisessä huoneessa nuoret äidit hoitelivat rintalapsiansa. Sieltä kuului itku ja hiljainen hyssytys. Ulkoa linnan perältä tätä kaikkea säesti röhkinä vankilantirehtöörin sikokarsinasta. Sinne kantoivat naiset ruoanjätteitä, ja sata sikaa syöksyi hirveällä melulla kaukaloittensa ääreen, sata lihavaa, valtion kustannuksella elävää sikaa. Linnan rannasta kuului pesukurikoiden pauke. Siellä naureskelivat naiset, ja heidän poskensa hohtivat siniruutuisen huivin keltaisen päärmeen alta. Mutta linnan vanhalla rintavarustuksella kiersi elinkautisten naisvankien harmaa jono piirissä. Ikäänkuin hautajaissaatossa he siinä kulkivat raitista ilmaa hengittämässä, mutta missä vartijan silmä vältti, siinä he kujeilivat ja kuiskuttelivat salaista merkkikieltään.

Vanhassa linnantornissa istui vanha Matleena. Monta vuotta oli hän jo siellä ollut, montako vuotta, sitä hän ei itsekään muistanut. Viimeiset vuodet olivat olleet toistensa kaltaisia, niin että vaikea oli hänen niitä muistaa. Vanhoilla silmillään oli hän lukenut kulunutta hartauskirjaansa tai istunut sukankudin kädessä ikkunakomerossa tuijotellen ulos avaraan maailmaan. Ja linnan muurin alla kulki vilpas virta menojaan kauas, kauas tuntemattomia, hiljaisia vesiä kohti maailman meriin. Niin vierivät hänen ajatuksensa kohti ääretöntä ikuisuutta, missä hän saisi iankaikkisen rauhan. — Niin hän istui, eikä maailman levoton pauhu enään tunkeutunut hänen korviinsa paksujen muurien läpi. Maailma oli käynyt hänelle vieraaksi; hänen maailmansa oli hänen torninsa, hänen kirjansa ja sukkapuikkonsa.

Eikä hän enään mielessään hautonut nuoruutensa äkkipikaista rikoksellista huumausta, ei hän enään muistellut pimeätä syksyn syntistä yötä, joka oli kuiskaillut hänen sydämeensä myrkyllisiä sanoja. — Kerran yöllä oli hän kavahtanut vuoteeltaan, vihan vallassa oli hän katsellut tylyn ja hurjan miehensä nukkuvia kasvoja, miehen, jolle hän oli myöty ja merkitty kuin talon paras elukka, miehen, joka kahleena oli kytketty häneen ja hänen ruumiiseensa. Eikä hän silloin peljännyt rautakahleita eikä rangaistusta, miehen löyhkäävä hengitys lemusi hänen kasvoillensa kuin tulikiven haju, salaa oli hän iskenyt nukkuvan miehensä rintaan ja sitten… Sitten vuodet olivat kiitäneet ohi kuin virran kuplaset ja hänen sydämensä alkoi sykkiä suvantona.

Vanha Matleena istui linnan komerossa ja katseli tylsän uneliaasti ulos. Ulkona oli puhdas, valkoinen talvi. Virran jää oli valkea, ja toisella rannalla seisoivat ikivihreät havupuut kuin kirkkopilarit. Ja kirkas päivä paistoi vanhan Matleenan päähän, joka oli yhtä valkoinen kuin lumi. Matleenan sydämessä oli puhdas, valkoinen talvi. — Tornikomerossa ei ollut muita kuin kaksi vanhaa mummoa, vanha Riika ja vanha Heta, Matleenan monivuotisia tovereita, sekä nuorempi virnakka Mari, joka palveli vanhuksia. Matleena oli vanhin.

Matleena kääntyi ja sanoi:

»Mari, kuules, anna minulle vettä.»

»Vettä ja leipää, leipää ja vettä, niitäkö vielä mielenne tekee», virnuili Mari, »kohtahan saatte syödä oikein kuninkaallisia aterioita!»

»Äh, äh, tuohan vettä!», höpisi Matleena.

»Kohtahan saatte syödä nisua ja juoda kahvia niin paljon kuin maittaa, muori.»

Mari toi vesikupilla vettä.

»Katsokaas muori, kuinka olen koristanut paperikukilla pienen kamarinne kuin morsiushuoneeksi ikään. Tirehtööri antoi luvan. Viimeisiä kertoja näitä seiniä katsellessanne, laskenpa, totta vie, seppeleen päähänne.»

»Mitä sinä nyt?»

»Kyllä se nuoruudenystävä vielä odottaa siellä kotikoivun alla. Voi, kuinka minä kadehdin. Minä saan vielä monta vuotta olla täällä kruunun ruoassa.»

»Eikä odota, Mari kulta, eikä odota, haudassa on nuoruuteni ilo, kuollut ja kuopattu.»

»Mutta käyttehän te toki haudalla?»

»Mitäs minä siellä… kotipitäjässä?»

»Mitäkö? Hauskuudeksenne.»

»Ei, ei, Mari, ei minulla siellä ole mitään tekemistä, siellä on vain ventovieraita ja nuoria naurajia. Minä en tahdo kunnan elätiksi, ennen kuolen vaikka maantien ojaan.»

»Mutta nyt ei auta mikään», veisteli Mari ja iski silmää kahdelle mummolle. »Tirehtööri on käskenyt minun koristaa huoneenne, sillä tämä päivähän on ilonpäivänne.»

»Mikä ilonpäivä? Herrassa minun päiväni ovat ja taivaassa valkeuteni. Ei, tuhannen kertaa ei, minä en tahdo enään maailmaan. Mitä vanha kopelo siellä…? Siellä olisin, kompastuisin, vaivaksi olisin taluttajalle, suruksi suurustajalleni. Täällä minun on niin hyvä olla.»

»Muori, ettekö muista? Olette ollut täällä jo ummelleen neljäkymmentä vuotta.»

»Neljäkymmentäkö vuotta? Oh, vai niin kauan. Niinkö pian se aika on kulunut, hoho, jaa.»

»Ja nyt tirehtööri antaa teille mitalin uskollisesta palveluksesta.»

»Mitalin? Mitä hupsuttelet? Älä sinä virnastele vanhan kanssa!»

Mari iski taas silmää kahdelle mummolle, jotka hiljaa nauraa kitkattivat.

»Tirehtööri antaa teille mitalin, jonka syrjään on kirjoitettu: vapaus.»

»Vapaus? Mitä sinä tarkoitat?»

»Ettekö nyt ymmärrä yskää, vaikka olette niin vanha ja viisas.
Tirehtööri antaa teille harmaan passin, joka avaa linnan portit.»

»Mitäs sinä, Mari… en ymmärrä», höpisi Matleena ja sukankudin putosi lattialle.

»Puhuin teille siitä jo kuukausi sitten, tänään pääsette linnasta pois.»

»Pois… minä… mitä?», ja vanhus tuijotti jäykästi Mariin.

»Mitäs siinä, vapaastihan saatte mennä, eihän se mikään häpeä ole.»

»Oh, pyhä Isä, mitä pahaa minä olen tehnyt, että tirehtööri ajaa minut pois. Täytyykö minun mennä täältä, en, en minä…»

»Pahan tähden se muori tänne tuotiin, nyt hyvän tähden pääsette taas kotoseuduille, mitäs huokailtavaa siinä.»

»Voi, Jumalani, voi Jumalani!»

Ja vanha Matleena katseli ympärilleen ikäänkuin hän olisi etsinyt apua, ja hänen ruumiinsa vapisi. Toiset vanhukset alkoivat häntä sääliä, ja Mari toi hänelle vettä, mutta muori ei saanut enään entistä rauhaansa. Levottomana katseli hän ovelle, ja hänen vanha, surullinen sydämensä löi sairaalloisesti.

* * *

Tunnin päästä kuului käytävästä avaimien kilinää ja ylivartija astui tornikammioon.

»Matleena on hyvä ja tulee tirehtöörin puheille.»

»Mitä tirehtööri minusta tahtoo?»

Matleena säikähti, ja vaistomaisesti ojensi hän kätensä sydämensä kohdalle.

»Mitäs Matleena suotta säikähtää, ei tirehtööri mitään pahaa tarkoita.»

»Mitäs pahaa minä sitten olen tehnyt?»

»Eihän muori mitään pahaa… tirehtööri tarkoittaa hyvää… muori tulee nyt vain minä talutan.»

»Niin, mutta eihän tirehtööri vain aja minua pois, minä olen täällä jo niinkuin kotiutunut. Tässä tornissa on niin hyvä ja lämmin olla, ettei parempaa… Täällä minä kuollakin tahtoisin.»

»Eihän se tirehtööri aja, antaa vain vapauden, kas niin, muori astuu nyt minun käteni varassa!»

Tutisevin askelin kulki vanha Matleena huokaillen ja päivitellen kautta käytävien tirehtöörin kansliaan. Hänestä tuntui ikäänkuin häntä olisi viety mestauslavalle. Syvästi hän niiasi ja jäi ovensuuhun seisomaan.

»Matleena on hyvä ja astuu lähemmäksi», kehoitti vankilanjohtaja. »Minä saan Matleenalle ilmoittaa, että keisari on taas suvainnut armahtaa Matleenan ja Matleenalla on täysi oikeus tänäpäivänä lähteä vankilasta vapauteen.»

»Voi tirehtööri kulta, armahtakaa!»

»Keisarihan armahtaa…»

Matleena tutisi ja hoiperteli, ja kyyneleet valuivat pitkin hänen ryppyisiä kasvojansa.

»Hyvä, kulta tirehtööri, täytyykö minun lähteä? Oi, mihinkä minä, syntinen, vanha ihminen joudun, nälkään ja pakkaseen minä kuolen tai vaivaiskoti minun elämäni viimeiset hetket katkeroittaa.»

»Minähän vain kysyn», puhui johtaja, »tahtooko Matleena hyväkseen käyttää armahdusta?»

»Voi armahtakaa… Nähkääs, ei minulla tuolla ulkona kavalassa ja karsassilmäisessä maailmassa ole ketään, ei sukua, ei ystäviä… täällä minä olen niinkuin kotonani… Tirehtööri on kuin minun setäni. Vanha Riika ja vanha Heta ovat kuin siskojani. Mari minua hoitaa, ja »minun tornini» on käynyt minulle jo niin rakkaaksi, ja sitten on minulla täällä kaikki, mitä tarvitsen, eikä tirehtöörin tarvitse ollenkaan peljätä, että käyttäydyn huonosti. Kyllä minä vielä näen kutoa sukkaa, vaikken minä oikein hyvin enään näe… ja lukeehan Mari minulle sanaa… ja nähkääs, hyvä tirehtööri, minä en tahdo koskaan valittaa, enkä minä aio karata…»

»Hahhaa, hyvä Matleena, sitä emme pelkää, olkaa vain levollinen.»

»Ja katsokaas, tornissa minä tahtoisin kuolla, koska hetki lyö, jona Herra kutsuu. Minä olen täällä jo niin kotiutunut. Saanko minä jäädä, hyvä tirehtööri, sillä muuten käy minun hullusti, minä niin pelkään, niin pelkään.»

Vanha Matleena otti tuen pöydästä ja katsoi niin rukoilevasti johtajan silmiin. Johtaja nousi ja taputti muoria olalle:

»Matleena hyvä, saattehan te jäädä, jos niin tahdotte, muodon vuoksihan minä vain kysyin.»

»Kiitos tirehtööri kulta, Jumala teitä tästä palkitkoon, tahdon puolestanne rukoilla, koska kerran Herra minut armahtaa.»

Ja vanha Matleena niiasi vielä syvempään ja ilon suloiset kyyneleet valuivat hänen himmeistä silmistänsä. Paljon keveämpänä kompuroi hän nyt torniinsa, ja sinä iltana oli hän hyvin iloinen. Hän veisaili ja höpisi itseksensä eikä ottanut kuullaksensakaan Marin syrjäisiä kompasanoja.

Ylihuomenaamuna pilkisti taas aurinko tornikomeroon, mutta vanha Matleena ei liikahtanut vuoteeltaan. Päivä valaisi hänen hapsiansa ja hänen kirkastuneita kasvojansa, joilla näkyi selittämätön rauha. Hänen »valkeutensa oli nyt taivaassa.» Tuntui kuin hän liikkumattomin huulin olisi kuulumattomasti kuiskaellut:

»Minä olen täällä niin kotiutunut.»

KAHDET HAUTAJAISET

I

Sauna-Ulla oli kuollut. Ruumiskirstua kannettiin juuri ruumisvaunuihin. Mutta laitakaupungin mökissä, missä Ulla oli asunut halonhakkaajan ja joutotyömiehen Tureenin vuokralaisena, riitelivät vielä Tureeni ja hänen vaimonsa. He riitelivät Ullan peruista, vaatteista, piirongista ja säästörahoista. Pöydällä oli tyhjennettyjä kahvikuppeja, ja piilossa nurkassa seisoi viinapullo. Tureeni oli humalassa ja vaimonkin kasvot punottivat. Kun pappi ilmestyi kadulle, kiiruhtivat he pihalle. Portin eteen oli ikäänkuin näön vuoksi heitetty hiukan hakoja, jotka Tureenska oli tuonut läheiseltä kasarmin kalliolta. Tureenska niijaili pastorin edessä, Tureeni pureskeli kahvipapuja, ettei hänen henkensä löyhkähtäisi, ja käänteli teeskentelevän hämillään lakkia kädessään. Yhtä viekkaasti silmäili pastori kadunkulmassa seisovia eukkoja, joiden puheen porina lakkasi.

Pastori taputti Tureenskaa olalle, kiitti häntä lähimmäisen rakkaudesta, sillä olihan Tureenska hoitanut kelpo vainajata hänen tautivuoteellaan, pessyt ja pukenut ruumiin, siitä taivaan isä häntä kerran palkitsisi. Tureenska pyyhki silmiään ja tönäsi Tureenia kylkeen, että tämäkin tekisi samoin. Pastori hymyili, nousi ajurin rattaille, saatto lähti liikkeelle ja kirkonkellot alkoivat soida.

Mutta kadunkulmassa supattelivat Tirhoska ja Linkreenska. Tirhoska laski hevosten lukua ja puhui:

»Kas vaan kuinka monta hevosta! Olihan sillä Ullalla herraskaisia tuttavia, hyvä kylvettäjä se oli, kyllä rouvat siitä kovin tykkäsivät Saunassa ne kirkuivat ja praakasivat Ullalle kaiken maailman asioitaan kuin omalle tädilleen ikään… Niin se Ulla sai ne puhumaan, mutta juomarahoikseen se Ulla vain…»

Siihen Linkreenska: »Juuri juomarahoikseen, niin, kaikkihan se joi, mitä irti sai. Kyllä sitä Tureenit ovat kynineet, jäiköhän edes paitaa vainaan ruumiille! Ennenkuin siitä henki lähti, juoksi jo Tureenska saunarouvalta säästöpankkikirjaa vaatimaan… Ulla muka oli luvannut testamentissaan, mene tiedä…»

Siihen Tirhoska: »Koko viime yön ne Tureenin ovat mässänneet. Synti ja häpeä, kun liiterissä on maannut haiseva ruumis.»

Linkreenska: »Vest ja varjele! Arvaahan sen, että se haisee, kun hautajaiset siirrettiin sentähden, ettei markkinoiden aikana saatu viinaa. Mutta kyllä muuten on kiirettä pidetty. Toissa päivänä jo myytiin talousaitassa Ullan piironki ja muut kapistukset!»

Tirhoska huudahti äkkiä: »Katsoopa Linkreenska, eipä uskoisi silmiään, Tureenskalla on päällään Ullan uusi kappa, kas vaan kuinka se keikuttaa päätään! Mitähän se pastori… mutta eihän se mitään huomaa…»

Linkreenska: »Kyllä se huomasi akkunasta, kun meidän ukko kiiretöikseen kerran nikkaroi verstaassaan sunnuntaina… Mutta näillä Tureenin herrasväillä on aina sana suussa, mutta kavaluus sydämessä. — Mutta oli syytä Ullassakin, mitä meni Tureenille asumaan. Aina kun se pantiin pois saunasta, niin se asui Tureenilla ja kävi keittämässä ruokaa kasarmissa.»

Tirhoska ehätti: »Siellähän oli ollut paalit ryssän kasarmissa toissa viikolla. Ihan se Ulla oli ollut puolikuolleena, kaatunut oli kivilattialle ja siihen nukkunut… Siitä se sitten oli saanut aivokuumeen. Kyllä sillä oli kirjava elämä takanaan… Leirillä niin… tietäähän sen… nuorempana, ai, ai! Monta kertaa sanoikin Ulla minulle selvänä ollessaan: 'Ai, ai, jospa Tirhoska tietäisi, millaista elämää minä olen elänyt!' Niin sanoi. Ja sillä oli äänikin käheä kuin vääpelillä ikään. Pääseeköhän tuo taivaaseen!»

Linkreenska vastasi siihen: »Mutta kyllä se Ulla aina katui jälkeenpäin, kävi kirkossakin joka toinen sunnuntai, mutta sitten se taas yltyi, arveli kai että nyt sitä taas passasi, kun oli käynyt sieluansa puollanturoimassa!»

Tirhoska lisäsi siihen kiukkuisesti: »Kirkossa! Tureeninhan ne sen sinnekin kiskoivat kuin minkäkin pelättimen ja jälkeenpäin taas peruuttivat, pettivät, nylkivät. Voi, voi, senkin ihmisen elämää! Enhän minä tuomita tahdo, mutta sen sanon, ettei tässä viheliäinen ihminen muka muuten arvoa saa, jollei rupea papin luona juoksentelemaan. Ja olipa sitten mikä raato hyvänsä, niin…»

Linkreenska keskeytti: »Niin, missä raato, siinä korpit… Mutta kyllä minua itkettää ja ilettää yhtäkaikki. Toissa päivänä kävi Tureenska upseereilta hakemassa hautausapurahoja ja Tureeni juotti jehreitterikirjuria ja toimitti kirjeen vielä komentantillekin, sinne pääkaupunkiin, niin että sieltä tulee nyt kruunultakin peijaisrahoja kaksinkerroin. Kyllä ne osaavat! Mutta kyllä ne osaavat haaskatakin! Tokkohan niillä rahoilla sentään mitään siunausta lienee, ei niitä Ullakaan säällisellä tavalla saanut, varastellahan se taisi useassa palveluspaikassa ja eiköhän istunut kerran linnassakin.»

Tirhoska teki lähtöä ja sanoi: »Kuka sen Ullan kaikista kolttosista tietää… Miksi se muuten niin halusti olisi asunut Tureenilla. Mutta olkoon hänen sielunsa minun puolestani rauhassa!»

»Niin ja minunkin puolestani», sanoi Linkreenska.

Ja niin he erosivat.

Pastori ajoi ruumisvaunujen jälessä, hän katseli vakavan ja vaatimattoman näköisenä eteensä, kirkonmiehen ei sopinut hymyillä näin vakavassa toimituksessa. Julkisessa, maallisessa elämässä kulki hän aina hymyillen, mutta sen hymyilyn takana piili itsetietoinen vallanhalu. Hän hymyili aina tervehtijälle, mutta ohikuljettua jähmettyi hymy irvistykseksi, jossa oli jotain pirullista. — Sama hymy huulilla oli hän seisonut professorien tutkittavana, harjoitellut messu-ääntä Nikolainkirkon tapulirakennuksessa, samoin oli hän hymyillyt ennen koesaarnaa äänestäjilleen. Hän sai nopeasta onnestaan kiittää kaunista naamaansa, messu-ääntänsä ja ikuista hymyään. Hän oli kohonnut kaupungin johtohenkilöiden joukkoon. Viikon varrella istui hän säästöpankin johtokunnassa, ukkokodin rahaston tilientarkastajana, kristillisten naisten kirjurina, lähetysyhdistyksen puheenjohtajana ja rahatoimikamarin rahastonhoitajana. Mutta silti riitti häneltä hyvin aikaa puuttua yksityistenkin asioihin. Samoin kuin hän osakunnassaan kurinpitolautakunnassa oli ollut toveriensa yksityiselämän urkkijana, samoin kulki hän pikkukaupungissa, seisahtui kadulla kuuntelemaan huoneista kuuluvaa puhetta, ja jos hän kuuli sieltä iloisempaa ääntä tai aviopuolisoiden riidanremua, tunkeutui hän ristin ja mustan kaapunsa vallalla perheisiin sekoittaen suhteet vielä sotkuisemmiksi.

Ruumissaatto ajoi jo Rapamäkeä ylös hautausmaan portille.

Pastori oli vaipuvinansa ajatuksiin, jotka eivät liitäneet tämän maan kamaralla vaan jossakin haudantakaisissa korkeuksissa. Mutta hänen päässään pyörivät tilit ja tarkastukset. Hän oli sangen tyytyväinen itseensä, hänen oli käynyt hyvin maailmassa, olihan hän suosittu, hänen paimenkuntansa rakasti häntä, niin luuli hän, sillä hän oli järjestystä rakastava. Seurakunta pitäisi kyllä muistissa hänen ansionsa, kun vanha kirkkoherra kerran kuolisi. Tosin oli hänellä vihamiehiäkin, mutta ne eivät käyneet koskaan kirkossa. Hänellä oli hiljainen ja nöyrä vaimo, hiukan hermostunut tosin, hänellä oli vakavia, ankarasti kasvatettuja lapsia.

Niin, hänen vaimonsa odotti häntä kotona. Sairaalloinenhan se raukka oli. Ehkei pastori toimiensa tähden aina voinut huolehtia kodista niinkuin olisi tahtonut, mutta jahka hän saisi vielä hiukan lisätuloja, voisi hän lähettää hänet kylpylaitokseen. Sillä välin voisi hänen vaimonsa jatkaa havu- ja suolakylpyjä, hiilihappokylpyjäkin, jollei se olisi niin kallista. Ja Ulla… Niin, mutta Ulla ei enään kylvettänyt. Se Ulla oli aina ollut niin höveli ja halukas, kun pastori rouvansa kanssa oli käynyt saunassa. Hyvä, kunnon ihminen, ehkä hiukan erehtyväinen, mutta kuka ensimmäisenä kiven heittää, ei suinkaan pastori. Kristillinen rakkaus ja lähimmäisien palveleminen se oli ollut Ullankin elämäntyö. Usein oli pastori katsellut Ullan kurttuisia kasvoja ja käsiä, ja hänen oli käynyt niin sääli, niin sääli. Pastori oikein heltyi oman hyvän sydämensä yltäkylläisyydestä. Ulla oli löytänyt lopulta sen oikean tien… Oli joskus käynyt iltakokouksissa… oli kolkuttanut ja pastori oli avannut… ja Ulla oli siunaillut ja kiitellyt pastoria, niijaillut ja kostjumaloinut…

Niin mietti pastori ja päätti pitää Ullalle pienen muistopuheen.

Haudalla seisoi pastori lakki kädessä, vilkaisten vuoroin taivaaseen vuoroin kirjaansa, ja lausui lopuksi:

»Tässä, tämän avonaisen haudan partaalla johdattakaamme mieliimme, kuinka tämä kunnon vainaja ja ristisisar tällä elämän lyhyellä vaelluksella vaatimattomana ja vaivojansa säästämättä piti huolta kanssaihmisistänsä. Ja niinkuin mekin puhtaina ruumiiltamme usein ilolla läksimme hänen kylvystänsä kotiimme, niin nyt hänen sielunsa ajallisesta ruumiista vapautuneena on lähtenyt korkeampaan iloon, joka on taivaallisessa kodissa!»

Pastori heitti lapiolla multaa hautaan ja pian sen jälkeen hän lähti, sillä hänellä oli kiire säästöpankin kokoukseen. Tiellä hymyili hän joka suunnalle ja nosteli lakkiaan.

Tureeni oli melkein torkkunut pää kallellaan haudalla, hiukan harmistuneena siitä, että hänen oli täytynyt jättää kesken peijaiskemut. Samein silmin katseli hän nyt ympärilleen. Mutta Tureenska, joka kyyneleet silmissä, kädet ristissä pystyllä vatsalla, suu auki oli töllistänyt pastoria, tönäsi nyt miestään kylkeen ja tiuskasi:

»Topi, heitä sinäkin multaa!»

Mutta Topi ärhenteli: »Perhanaakos sinä… en minä viitsi… kyllä se jo riittää!» Ja niin lähti hän hoiperrellen Tureenskan seuraamana ja retkahti ajurin rattaille.

»Anna huhkia!» huusi hän ajurille ikäänkuin olisi lähtenyt kapakasta.

II

Parturimestari Frits Israel Kiesewetter oli kuollut. Kukapa ei olisi tuntenut hänen pientä parturitupaansa torinlaidassa vanhanaikaisessa taitekattoisessa rakennuksessa, joka oli kuin iso ruumiskirstu. Kukapa ei olisi nähnyt hänen puotiovensa yläpuolella kimmeltävää messinkistä saippuamaljaa ja moniruutuista akkunaa kummallisine, nauravine naamoineen, irtopartoineen ja porsliinisine, isoine neekeripoikineen, joka kantoi päänsä päällä maljakossa ihmeellisiä pikku-esineitä. Ja kukapa ei olisi tuntenut itse ukko Fritsiä. Jokainen sekä parrallinen että parraton kaupunkilainen tunsi hänen pullean ruumiinsa, hänen pyöreät, ruskeat, ystävälliset silmänsä ja hänen paksut sormensa, jotka käyttelivät yhtä näppärästi partaveistä kuin saksiakin, kun hän ystävällisesti nojasi paksun vatsansa kylkeäsi vastaan. Ja hänen olallansa istui usein Dora, punasilmäinen, vihreä papukaija, joka saksanvoittoisella murteella kirkui: »Aber vascha guud… putzen, polieren… kära Fiia… vackra Dora… paha pappi, paha pappi, juu, juu!» Ja kun papukaija kävi liian rivoksi ja puri korvanlehteen, myhäili pappa Frits kuvastimesta vieraalle ikäänkuin anteeksi pyytäen: »Vagabund, nicht pappa beissen!»

Niin, kukapa ei häntä muistaisi! Monelle nuorelle ylioppilaalle oli hän mennyt lainantakuuseen, moni köyhä näyttelijä sai häneltä taskurahoja ja monen matkasällin auttoi hän taas matkalle, eikä kerjäläinen koskaan turhaan poikennut kyökin puolelle, missä hänen vaimonsa Fiia keitti parranajovettä ja pyyhkieli saippuakuppeja. Ukko oli sovussa koko maailman kanssa, ja Fiian ja hänen suhteensa oli vielä vanhetessakin niin herttaisen hyvä, että he taputtivat toisiansa ja moiskauttivat suuta aivan vieraiden nähden, vaikka he toisinaan riitelivätkin. Säkenöivät sanat, ilve, sukkeluus ja laulu viihtyivät mielivieraina parturimestari Fritsin matalassa parturituvassa.

Mutta pappia hän ei voinut sietää. Eräänä lauantaina ei pastori löytänyt partaveistänsä, ja kun hän tuli ukko Fritsin parturitupaan, puristi ukko hänet vatsallaan parranajotuoliin, ahdisteli häntä sekavilla kysymyksillä kirkosta, rahatoimikamarista, pastorin tuloista y.m. Pastorin kasvot punoittivat ikäänkuin hän olisi ollut tentissä, hän pelkäsi partaveistä, jota ukko heilutteli innoissaan ilmassa. Lopuksi huusi Dora: »Paha pappi, paha pappi!» Silloin pastori kiukkuisena alkoi lukea ukon syntikirjaa, mainitsipa erään ukon yöllisen seikkailun, jolloin hänen toverinsa, hotelli Viktorian »pyöreän pöydän ritarit» olivat laskeneet hänet ämpärissä alas kaupungin vedettömään kaivoon, kuinka hän kerran, tähtikirkkaana yönä, oli nukahtanut kirkonportaille, josta palovartijat olivat taluttaneet hänet kotiin. Mutta ukko ei ollut millänsäkään, myhäili ja puhui: »Aber, herr pastor, se olla ensimmene ja viimene kerta, kun mine pastorin kirkkiportti kolkutta!» Ja ukko kiskoi palttoota pastorin ylle ja veti takinkauluksesta niin voimakkaasti, että pastorin ruumis venyi keppisuoraksi, sitten aukasi ukko oven, kumarsi ja sanoi: »Aber vascha guud!»

Seuraavana sunnuntaina puhui pastori saarnatuolista, ja kaikki ymmärsivät, että hänen salaviittauksensa tarkottivat parturimestari Fritsiä. Mutta ukko meni sinä iltana kuten muinakin pyhinä yli kadun Viktoriaan, istui pyöreän puhvettipöydän ääreen, missä jo muu pyöreän pöydän ritarikunta, tarinoiva totikomppania, oli koossa, ja ukko laski sukkeluuksiaan kuten ennenkin, teki naamaeleitään, kävi kyökissä ja tuli sieltä eri pukimissa puhvettiin, teki »ukkojaan», kujeili vatsapuheillaan, matki kuivaa pastoria kuin vanha tottunut koomikko ja lauloi kauniilla tenoriäänellään niin kauniisti, että kaikki ravintolan vieraat lyöttäytyivät pyöreän pöydän seuraan.

Lopulta hän nukahti tuolilleen. Yöllä kadun yli luoviessaan hän jo mutisi: »Tyst Fiia, tyst Fiia» ja jatkoi sitä samaa lausetta makuuhuoneeseen saakka.

Mutta hänen Fiiansa kuoli. Kaikki Fiian kapineet yöpöydällä saivat olla siinä järjestyksessä kuin Fiia ne oli jättänyt. Fiian vuode oli hienosti kohennettu, naulassa riippui Fiian yöröijy, ja tohvelit olivat sängyn alla, mitään ei saanut muuttaa. Mutta yksin ollen alkoi ukko surussaan pitäytyä arkenakin Viktoriaan, ja sieltä palatessaan yöllä oli hän jähmettyä kauhusta, kun Dora Fiian ääntä matkien puhui pimeästä: »Kära Frits, prata, prata, kaffe, kaffe… auta, auta, minä kuolen!» Silloin ravisti hän epätoivoissaan papukaijan häkkiä. Seuraavana päivänä istui papukaija alakuloisena häkissään ja alakuloinen oli isäntäkin. Ukko Frits silitti sitä, lohdutti ja puheli sille vaimovainajastaan. —

Yhä hiljaisemmaksi kävi hän, eivätkä pyöreän pöydän ritarit enään saaneet häntä iloisiin ilveilyihin. »Aber, mine olla rukoillu», vakuutti hän salaa oopperalaulajalle, »aber, putzen, polieren, kunna ikke wissen, jos jumala minu jummarra, kun ei mine ossa oikke mitä keeli!»

Ja eräänä Fiian nimipäivänä oli ukko Viktoriassa juonut yksin pullollisen samppanjaa. Yöllä hän kuukertui hankeen talonsa pihalle, nukahti kuin lapsi eikä herännyt koskaan. Joka talossa puhuttiin: »Ukko Frits on kuoliut!» Eikä kukaan puhunut hänestä pahaa sanaa. Mutta pastori oli kuunnellut juoru-akkojen puheita eikä tahtonut myöntää hänelle kunniallista kuolinlkellojen soittoa, ukko kun oli muka tarkoituksella itse nukahtanut ijäiseen uneen.

Miten nyt olikaan, toinen pappi oli ehkä sairastunut, sentähden oli pastori viimeisessä kiireessä kutsuttu siunaamaan ruumista. Tuikeana ja itsetietoisena, kuiva hymy-huulillaan istui pastori issikan reessä parturipuodin edessä ja odotti. Kadulla istui pitkä jono kaupunkilaisia ajurinreissä. Kadunkulmissa seisoi kansaa. Kaikki odottivat, kummallinen jännitys näkyi kaikkien kasvoilla, kun he katselivat ylös kirkontapulia kohden. Antaisiko kukaan merkkiä kellonsoittajalle vai eikö kelloja ollenkaan soitettaisikaan! Oliko kukaan ollut eilen raastuvassa? Oliko saatu soittamislupa? Oliko parturimestari Frits Israel puhunut kuolemastaan, oliko hän aikonut yöllä vaimonsa haudalle! Oliko hän sanonut, ettei hän enään jaksaisi jatkaa tätä pilapeliä, kuka ajaisi hänen partansa hänen kuoltuansa, sillä hän tahtoi maata puhtaana ja ajeltuna ruumiskirstussaan kuten toimellisen ja taitavan parturi-mestarin arvolle sopii, niin, ja ehkä isä jumala sentään ymmärtäisi hänenkin puhettansa, vaikkei hän pastorin mielestä ehkä taivaaseen pääsisikään.

Niin todella, saisiko hän kunniallisen hautauksen, jäisikö hänen muistonsa tahratuksi ikipäiviksi ja tuo kirkonkellojen mykkyys huutaisi yli kaupungin hänen häpeänsä? Nyt niiden kellojen pitäisi jo soida, jos ne ollenkaan soisivat. Toiset katselivat taas kirkontorniin ja toiset pastoriin, joka voisi tämän selittää, mutta pastori istui issikan reessä salaperäisen näköisenä. Mutta mitä nyt! Nyt tulivat pyöreän pöydän ritarit, hännystakkeihin, kiiltäviin paidankauluksiin ja valkoisiin kaulahuiveihin puettuina ja nostivat arkun vaunuun, ja surullinen tyytyväisyys loisti heidän punaisista silmärei'istään ja viinin kukittamilta kasvoiltaan. Ja nyt alkoivat vanhat kellot kolmisointuisessa ääni-aallossa soida niin haikeasti ja niin valittavasti kuin ne olisivat huutaneet omaa yksinäistä hätäänsä. Kävi supina, että pyöreän pöydän ritarikunta oli ollut eilen raastuvassa todistamassa, että ukko viime aikoina oli ollut hiukan kummallinen. Hulluuden hinnalla hän siis oli saanut peittokellot. Ehkä ne kellot sentähden niin valittivat!

Piiskat vingahtivat, saatto lähti liikkeelle. Ja niin pitkä oli jono, että se ulottui apteekin kulmasta tullinsuuhun teurastaja Simolan portille, jonka otsikossa oli häränsarvet. Ja vaunujen jälessä astui palokunnan soittokunta soittaen räikeätä ja raskasta surumarssia vihreänauhaisen totikomppanian seuraamana.

Haudalla ryki pastori kuivasti. Hän puhui tämän maailman turhuudesta, paatuneista syntipukareista, jotka elävät tämän maailman humussa ja sumussa, vaeltavat suruttomina synnissä sitä leveätä tietä, joka johtaa kadotukseen, hammasten kiristykseen ja ikuiseen piinaan. Ja ikävä kyllä, täytyi pastorin vainajastakin sanoa, ettei hänen elämänsä ollut sellainen, että hän, pastori, isän jumalan pyhässä nimessä voisi luvata mitään varmuutta, välttäisikö vainaja ijankaikkisen kadotuksen. Sillä Herra Zebaoth on hirmuinen herra ja hänen vihansa on kuin pitkäisen leimaus! Siihen suuntaan puhui pastori. Kun hän lopetti, kävi kohahdus saattojoukossa, ja kaikki painoivat päänsä alaspäin, ikäänkuin he olisivat hävenneet seurakuntansa pastorin sanoja. Mutta pastori selitti sen niin, että hänen puheensa oli vaikuttanut. Mutta nyt astui esille oopperalaulaja ja puhui vanhan ystävänsä haudalla:

»Poissa on piiristämme hän, veljemme Frits Israel, iloisista iloisin, herttaisista herttaisin! Hän oli ilosielu, laulajasielu; jos hän olisi saanut jo nuorena siivet nuorelle kyvylleen ja pohjaa palavalle innolleen, niin olisi hän voinut kohota korkeammalle kuin mihin hänet sattuma ja nälkä pakottivat, hänen nuorena, levottomana ja tiedonhaluisena muuttaessaan meren takaa maahan, joka oli hänelle vieras, mutta joka muuttui hänelle rakkaaksi. Ja vaikka hän puoliummikkona keskellämme täällä touhusi, niin hän ymmärsi meitä sydämensä hyvyyden ja viisauden kautta, ja hän oli tyytyväinen, hän osasi sinkahuttaa oikean sanan oikeaan aikaan ja osasi vaieta silloin kuin piti vaieta.» Oopperalaulaja kääntyi nyt pastoriin päin ja jatkoi: »Ja vaikka ei hän oikeastaan osannut mitään kieltä eikä hänellä oikeastaan ollut mitään kotimaata, niin minä luulen, että isä jumala nyt ymmärtää hänen kieltänsä, ja sanon ilman 'muttaa' tai »aberia», että korkeampi maailman järjestys, Ikuinen, tai mitä nimeä hän kantaneekaan, saattaa häntä nyt yli tuntemattoman, hiljaisen meren hänen uuteen kotimaahansa!»

Puheen loputtua kajahuttivat pyöreän pöydän ritarit Fritsin mielilaulun:

»Hvem är, som ej vår broder minns,
Fastän hans skugga mer ej finns?»

Toimituksen jälkeen tuli pastori oopperalaulajan luo ja sanoi alentuvalla ja teeskennellyn väräjävällä äänellä: »Tunsitteko oikein hyvin vainajan?»

Palokunnan soittokunta soitti »Integer vitaen.»

Sitten kulkivat kaikki hiljaisina haudalta. Hautausmaan portin ulkopuolella kysyi pastori vielä kerran oopperalaulajalta ikäänkuin jotain karvasta olisi tarttunut hänen kurkkuunsa: »Ehkette sentään oikein hyvin tuntenut vainajata.»

Oopperalaulaja sanoi hänelle: »Johan minä olen vakuuttanut… ja anteeksi, herra pastori… ettekö itsekin ymmärrä, että te tänään olette esiintynyt haudanhäväisijänä!» Ja oopperalaulaja käänsi pastorille selkänsä.

Illalla istuivat oopperalaulaja ja pyöreän pöydän ritarit Viktorian puhvettihuoneessa ja unohtivat lasinsa. Hiljaiset, kirkkaat kyyneleet nousivat heidän silmiinsä. He itkivät; ajatelkaas, isot miehet, totiset totisankarit itkivät. Sitten istuivat he mykkinä ja vilkasivat sivulleen tuoliin, joka oli tyhjänä.

SORTUNUT ÄÄNI

Hän nousi keveästi ja ketterästi kiviportaille.

Hän heilutti kättään ja mustaa hattuaan, ja tuulessa heilui tukka. Jalopeuran tukka, jalopeuran tumma tuli silmässä! Kun hän kättänsä heilautti, kävi yli torin kohahdus, humina, keväinen kohina. Mutta hänen kasvoillansa oli ikäänkuin syksyisen ilta-auringon heijastus, raukeuden varjot tulisten silmien ympärillä. Kun hän kohotti äänensä, tutun, terävän ja puhumisesta käheän, monen yön valvonnasta vapisevan äänensä, sykähtivät tuhansien sydämet, kouristuivat tuhannet kourat, paloivat katseet yli torin, jonka tavallinen liike oli lakannut, jonka ääret eivät olleet sähkön valaisemia. Ei veturin vihellys, ei raitiotievaunun kellon kilinä, ei huutavien kaupustelijoiden kimakka ääni, ei poliisin tahdikas astunta, ei tyttöjen nauru telttakojuista eikä sanomalehtipoikien melu kadun kulmissa häirinnyt hiljaisuutta. Ja tässä odottavassa hiljaisuudessa seisoi musta, ääretön joukko, seisoi kylki kyljessä hengittäen toisten niskaan öyhkääviä huuruja. Siinä oli kaasun, raudan, hien, noen, nahan, sarkavaatteen, pien, jauhon ja öljyn hajua, mutta tulijuomien turmiollista tuoksua siinä ei sentään ollut. Mutta he olivat sittenkin kuin juopuneita, ikäänkuin suuria, viattomia lapsia, jotka olivat saaneet suoniinsa jotain uutta elämän nestettä, vaarallista nestettä, jonka vaikutusta he eivät vielä tajunneet. Juopunein silmin, kerjäävin ja uhmaniloisin katsein he imivät itseensä hänen sähköttäviä liikkeitänsä, hänen kiihottavia katseitansa ja huumaavia, humisevia sanojansa, hänen, joka seisoi kiviportailla, hänen, joka oli päätä ylempänä muita, joka johti heitä, joka tunsi heidän hätänsä, tiesi heidän intohimonsa ja hallitsi heitä heidän tietämättänsä. Hän kimmahti paikaltansa, hän kiljui, kääntyi oikealle ja vasemmalle, hän ampui yli, hänen sanansa vasamat tunkeutuivat syvälle alas kuuntelevaan joukkoon. Hän käytti vanhoja voimasanojaan, etsi uusia vertauskuvia, räikeitä värejä, joiden hän tiesi vaikuttavan. Mutta ristiriitojen rajumyrsky kuohui hänessä, epävarmuus pilkotti hänen sydämensä syvimmästä sopesta. — Viime yön hän oli miettinyt, hän oli paljon miettinyt. Vanha viha, vanha rakkaus taistelivat hänessä, isänmaan kohtalo, tyranniuden ja maailman kohtalo — ja hänen oma kohtalonsa. Hän muisti vielä ajan, jolloin hän oli omistanut ne ihanat aatteet, jotka olivat täyttäneet hänen tyhjän, rikkirevityn olemuksensa uutuuden ja nuorteuden kaikkitäyttävällä, valtavalla viehätyksellä. Niin, silloin kun hän oli pelastunut suuresta elämänerehdyksestä.

Ja viime yönä olivat yön pimeydestä hiipineet vanhat epäluulot, sekasorron mykkä murina, luottamus ja itse-epäily, rakkaus kansaan ja itse-iva. Ja hän oli tehnyt tiliä oman itsensä kanssa, yksin pimeässä, uuden, aavistamattoman, kukistamattoman ja kuiluineen ammottavan edessä. Mutta hän ei tehnyt loppuun asti tiliä. Hän tunnusti ajaneensa ihanista ihanteistaan syrjäpoluille, hän oli palannut takaisin, mistä oli lähtenyt, eksynyt umpisokkeloihin ja erehdyksiin, itsepetokseen. Ja hän tunnusti, etteivät hänen keinonsa aina olleet rehellisiä. Mutta olihan hän tehnyt sen hyvän nimessä, ihmisyyden, vapauden, yhdenvertaisuuden nimessä! Oliko hän ehkä rakastanut enemmän aatteitaan kuin janoavaa joukkoaan, oliko hän rakastanut ihmisyyttä — omassa itsessään? Nyt hän tahtoi avata suunsa, hän ei kestänyt tätä kauemmin. Hän ei kestäisi tätä taakkaa, jonka hän oli ottanut hartioilleen, jollei hän nyt keksisi vapauttavaa sanaa, tunnussanaa, sydämen ja järjen sanaa. Mutta olivathan nekin usein ristiriidassa toistensa kanssa.

Hänen edessään liikkuivat saviset kengänanturat, törröttivät parransänget ja uhkaavan iloiset katseet pistivät kuin tuhannet neulanpäät hänen katseeseensa. Hän oli kaikkien keskipiste, majakka, jonne kaikki tunneaallot vyöryivät. Tai vyöryi hänen edessään suuri, rauhallinen peto, lohikäärme, jonka pyrstö torin laidalla laikkui, selkä mudassa makasi, pää kohosi kohden korkeata, harmaata muuria, jonka kivisellä kynnyksellä hän seisoi. Hänen täytyi heittää leipää tämän jättiläisen kitaan, elämän leipää. Panem et circenses, leipää ja huvituksia! Ja jos hän hairahtuisi, jos hän laimentuisi, nousisi se tyytymättömänä takakäpälilleen, hiipisi kaikessa hirveydessään hänen luoksensa, kohden hänen kurkkuansa, ja litistäisi hänet vasten harmaata muuria. Hänen ohimossaan takoivat pulleat suonet, hän viehättyi uudestaan hyvä-huudoista. Hän hapuili ilmaa, hän oli kuin huumeessa, humalassa. Hänen täytyi jatkaa, hänen täytyi kiihottaa viimeisillä voimillaan, muuten hän menettäisi tasapainon. Ehkä hän sopivassa käänteessä löytäisi suuren sanan, suuren ja yksinkertaisen, joka vapauttaen kulkisi jokaiseen sydämeen synnyttäen suuren, kaikkivoivan, hiljaisen ja voimakkaan tunteen, joka tasoittaisi sortamatta, rauhoittaisi raastamatta. Ei verta, ei verta, ei verta! Ja kuitenkin! Ilman ruumiillisen kosketuksen, pakon, kivun ja tuskan tunnetta eivät hänen vanhat vastustajansa väistyisi linnoitetuista ennakkoluuloistaan. Tulkoon myrsky! Mutta ehkä se myrsky survoisi janoavan ja vaativan joukon veripyörteisiinsä. Ja rakastihan hän tätä joukkoa! Kuules, kuinka sen hurraa-huudot vaeltavat kiviseinältä kiviseinälle yli kaupungin, yli maan, yli merten ja yli maailman, vapauttaen ja valaisten! Lentävä sana, tunnussana! Mutta ehkä se myrsky kerran saattaisi kääntyä häntä itseään vastaan, silloin kun hän oli huutanut rintansa rikki, silloin kun hän ei enään voinut luvata mitään uutta, vaan hänen täytyi ottaa takaisin — ihmisyyden nimessä.

Ja salaman tavoin välähti hänen aivoissaan vanha kuva, kuva koulu-ajoilta, kuva vanhasta kirjasta, jota hän luki vanhassa, hämärässä huoneessa: Charlotte Cordayn mestaus. Charlotte Corday, joka hiipii Marat'n kylpyhuoneeseen tikari viitan alla ja työntää sen likaiseen hurstiin verhotun, romaania lukevan julmurin rintaan, voimakkaan Marat'n rintaan, joka nousi sortajia vastaan, mutta muuttui itse kansansa suurpyöveliksi. — Mikä lapsellisuus, vanhat koulukamarimielikuvat! Hän nauraa ja keksii samassa singahtavan sukkeluuden, joka hohotuksena huokuu kansan toistamana vasten hänen kasvojansa. Ja seinä hänen takanansa säestää helvetillistä naurua. Hänet tempaa omituinen, kaamea tunne, mutta hän tietää, että hänen nyt täytyy ilveillä tämän suuren lohikäärmeen edessä, jonka katse on terävä kuin tikari. Hahhhahhaa! Hän asettuu eri asentoihin, hän tekee temppuja kuin näyttelijä, huitoo kättä, kyykistyy, kimmahtaa. — − Ja silloin hän sen tunsi, ikäänkuin jokin jänne olisi revähtänyt rinnassa, ikäänkuin joku olisi tarttunut hänen kurkkuunsa ja veristyttänyt hänen silmänsä. Hän hapuili, hän sekaantui, tapaili rintaansa kädellä, joka hermostuneesti oli ojentautunut kansaa kohti, hän ei muistanut sanatulvansa alkulähteitä, eksyi osastaan kuin näyttelijä, jolla on näyttämökuume. Rinnassa korisi väkinäisesti, hän hymyili, ravisti mustia kiharoita ja kuiskasi käheällä äänellä. Ääni oli sortunut, ja hän itse oli niinkuin sortunut.

Hän astui alas kiviportaalta. Toinen puhuja nousi hänen paikallensa. Hän seisoi alempana ja kuiskasi puhujalle. Mutta hänen puheensa oli katkaistu, hän oli siirtynyt alemmaksi, hän näytteli nyt kuiskaajan osaa. Niin, hän tahtoikin nyt olla äänetön voima, joka näkymättömänä kulki kaikkialla, ilman että hän itse oli näkyvissä. Niin, mutta ehkei häneen enään uskota, omalla esiintymisellään ja äänelläänhän hän aina ennen oli voittanut ja hurmannut. Ehkä hän nyt sulaisi tähän kuuntelevaan, mustaan, uhkaavaan joukkoon, olisi pieni, musta pilkku tässä mustassa meressä, tässä tulenjanoisessa joukossa, joka ehkä nostaisi yön pimeyteen toisenlaisia puhujalavoja. Ei, ei, ei! Hän tiesi sen, hän aavisti sen. Yksin, yksin, ihan yksin hän nyt seisoi.

KIDUTTAJAT

Syrjässä saaristokylästä asui rokonarpinen, särkisilmäinen, ilkeä kalastaja, jolla oli kaksi poikaa. Hän punnitsi kesävieraille väärin kaloja ja kävi salaa kokemassa muiden verkkoja, sentähden saaristolaiset vieroksuivat häntä. Hänen molemmat poikansa kasvoivat ilman opastusta ja ohjausta. Kun ei isä voinut pitää niitä kurissa, nai hän erään kesävieraan mukana tulleen keski-ikäisen palvelijattaren, jolla oli rahasäästöjä pankissa. Sinä päivänä hiipi kirous kalastajan mökkiin.

Isä heitti heti teeskentelynsä, kävi laiskaksi ja raa'aksi ja kärkkyili rahoja, mutta vaimo ei hellittänyt. Hän alkoi salassa vihata sekä miestään että poikapuoliaan. Vanhemman pojan nimi oli Matsas ja nuoremman Jyrki. Matsas oli perinyt isänsä luonteen. Hän alkoi kiusata äitipuoltansa ja vietteli usein veljensä kaikenlaisiin koirankujeisiin. He porasivat salaa läpiä venheisiin, viiltelivät saaristolaisten verkkoja veitsellä ja heittelivät naapurin pientä, kesyä oravaa, joka kieppui kehällä pienessä häkissään pihalla.

Mutta sitä heidän ei olisi pitänyt tehdä, sillä orava oli naapurin pikku Madlin lemmikki. Kun Madli itkien juoksi pihalle, pudotti Jyrki kiven kädestään, mutta Matsas pilkkasi häntä siitä. Mutta kun Matsas oli jollakin asialla, hiipi Jyrki naapurin pikkutytön luo aitan taakse, jossa Madlilla oli mitä ihmeellisin leikkitarha. Siellä oli kivestä tehty pieni majakka, jossa pieni, ihmeellinen nukkeprinsessa asui pienessä katinkultasalissa. Siellä oli kummallisesti veistettyjä eläimiä, hajasarvisia kuningaspeuroja, karhuja, susia, korppikotkia ja merikäärmeitä. Ja Jyrki toi kolmimastoisen pienen jaalansa Madlin mökin rantaan, ja hän oli purjehtivinaan kauas vieraille maille. Sieltä toisi hän Madlille kultaa ja kalliita kiviä, ja sitten menisivät he tietysti naimisiin. Näin haaveksivat Madli ja Jyrki, mutta Matsaan aikana ei Jyrki hiiskunut sanaakaan. Ja kun äiti huusi poikia, irvisteli Matsas, ja Jyrki teki samoin, sillä hän tahtoi matkia kaikessa vanhempaa veljeänsä.

Pojat kasvoivat, ja heistä tuli notkeita ja voimakkaita nuorukaisia, ja nuori Madli puhkesi kuin auringonkukka kauniiksi ja kukoistavaksi. Hänessä oli jotakin merestä, hän oli oikukas ja levoton, syvä ja sydämellinen samalla kuin hän oli keimaileva ja keveä. Hän oli saaren ihanin tanssija-impi, jota kaikki pojat liehakoivat. Jyrki alkoi karttaa häntä. Hänen nuori rakkautensa oli nyt herännyt. Mutta sitä mukaa kuin Jyrki kartteli, kiihtyi Madli, sillä häntä harmitti, ettei Jyrki kieppunut hänen ympärillään niinkuin muut pojat, ja hän tahtoi saada valtaansa ujon nuorukaisen.

Eräänä päivänä onkivat Matsas ja Jyrki venevalkamassa.

»Minä olen jo tähän väsynyt», sanoi Matsas.

»Niin olen minäkin», sanoi Jyrki ja katsoi merelle, josta nousi musta pilvi. Tiirat tulivat lentäen kaukaa korkealla ilmassa. Niiden väkevät, teräsharmaat siivet kaartelivat uljaasti, ja ne kirkuivat nälkäisinä. Merentausta tummeni yhä ennustaen myrskyä. Tiirat tulivat kirmaellen kaukaisilta luodoilta etsimään ruokaansa saarikylän tyynemmiltä rannoilta. Nuolena ne pitkässä kaaressa sukelsivat veteen ja lentelivät taas iloisesti raikkaasta suolakylvystä kohonneina kimmeltävä kala nokassa yli väkevähajuisen kalliomännikön kalastajan valkamalle, missä tavallisesti pitkin rantaa kiilui kalansuomuja ja vedessä uiskenteli kuolleita kaloja.

»Katsos tiiroja», huudahti Matsas, »nyt minä keksin jotain uutta!»

»Nehän kirkuvat kuin pienet lapset», sanoi Jyrki.

»Ne kirkuvat kuin hyvä äitipuolemme! Ne pilkkaavat meitä, me emme ole enään lapsia», sanoi Matsas ja seurasi ilkeillä särjensilmillään tiirojen lentoa.

»Me olemme jo aikamiehiä», matki Jyrki.

»Mutta kyllä minä niille tiiroille opetan, ne kirkuvat ikäänkuin me olisimme pahoja poikia. Minä tahdon olla paha!», sähähti Matsas.

»Niin minäkin, en välitä mistään», sanoi Jyrki hiukan epävarmemmalla äänellä, melkeinpä pelästyen omaa ääntänsä, ja katseli arasti naapurin mökille, missä Madli istui aitan kynnyksellä kammaten tukkaansa uudella luukammalla, jonka Jyrki kerran oli tuonut mukanansa kalamarkkinoilta rantakaupungista.

»Ongitaan tiiroja!», huudahti Matsas.

»En minä», sanoi Jyrki arkaillen, ikäänkuin hän olisi pelännyt mitä Madli siitä ajattelisi. Mutta samassa hänetkin valtasi rohkeus, sillä hän huomasi Matsaan suupielessä tuon ärsyttävän pilkan, jota hän aina pelkäsi.

»Mikä mies sinä olet? Ei sinusta koskaan tule jungmannia, ja tytöt nauravat sinulle.»

»Ongitaan vaan!», sanoi nyt Jyrkikin, sillä hän ei tahtonut olla veljeänsä huonompi.

Pojat kiinnittivät ongenkoukkuihinsa elävän, kimmeltävän, sätkivän silakan ja heittivät pitkässä kaaressa vinkuvan, valkean siiman veteen. Sitten jäivät he jännityksestä jäykkinä odottamaan. Komea tiira tuli ylpeästi kaartaen, se liiteli poikien päitten päällä kuin surmanenteinen henki, se kirkui nälkää ja sen kimeän äänen olisi pitänyt vihlaista kovintakin sydäntä. Se huomasi silakan ja putosi kuin luoti, sukelsi veteen ja iski nokkansa Matsaan ongenkoukkuun. Se nousi vedestä, sen siivet väikkyivät, vihreät vesipisarat kimmelsivät sen selässä, sen silmät loistivat elämän suuresta ilosta, se kohosi komeana pystysuoraan ilmaan. Matsas tarttui molemmin käsin vavan päähän, ja kun tiira oli neljän sylen päässä ilmassa, tempasi hän ja kirkasi. Silmänräpäyksessä laskeutui tiira alas, mutta kun se huomasi olevansa vankina, tempoutui se taas ilmaan, koukku oli tarttunut sen kurkkuun. Matsas kiskoi yhä kiskomistaan kuin pieni paholainen. Lintu putosi veteen, luuli taas olevansa vapaa ja nousi uudella voimalla ilmaan, mutta koukku takertui yhä lujemmin sen kurkkuun. Sen siivet alkoivat lepattaa, sen nokasta tippui verta ja silmät kävivät raukeiksi. Matsas veti tiiraa pitkin rantakalliota, nauroi, hyppi ja kirkui. Maassa pyristeli tiira siivillään, se kaatui vasten sammalia, nousi, kaatui, laahasi kyljelleen ja kauniit teräsharmaat siivet tuhraantuivat mullassa, uupuivat, silmät sumenivat. Matsas kiskoi linturaukkaa yhä ylemmäs kalliolle.

»Pahuuksen lintu, lyö sitä kivellä päähän, ettei se potki!», huusi
Matsas.

Jyrki ei ymmärtänyt, mitä hän teki, villi vaisto ohjasi kättä, hän otti ison kiven ja heitti sillä tiiraa päähän. Tiiran terävä, iloinen, viisas katse sammui, nytkähdys… nykäys… kuolema… naurua.

Samassa pyllähtivät pojat voimakkaasta iskusta maahan. Kesäasukas, se vieras taidemaalari, oli nähnyt koko kamalan näyn—liian myöhään.

»Jos te, riivatun pojat, toiste kidutatte tiiroja, niin minä heitän teidät mereen!» Ulisten juoksivat pojat kalastajamökkiin.

Mutta seurauksena oli, että isä, joka oli alkanut väsyä poikiinsa, lähetti heidät maailmalle. Ensin lähti Matsas ja pääsi parkkilaivaan, joka lähti kauas suurelle valtamerelle. Jyrki lähti viimeisenä, hän oli saanut jungmannin paikan erään urheilijan kutterissa. Illalla ennen lähtöään koputti hän Madlin aitan ovelle, Madli tuli ulos, sitten istuivat he kauan vaieten ja katselivat tyyntä merta. Vihdoin nousi Jyrki ja sanoi: »Madli, minä tahdon tulla paremmaksi ihmiseksi ja sinä voit minua siinä auttaa. Lupaatko odottaa minua. Minäkin lähden kerran kuten Matsas hyvin kauas, ja jollen minä palaa viiden vuoden päästä, niin sinä voit ottaa toisen. Lupaatko sinä, Madli?»

»Lupaan», sanoi Madli, sillä hän oli iloinen, että Jyrkikin oli taipunut hänen tahtonsa alle, ja hänen rintansa sykki sillä kertaa rajummin kuin meren rinta, joka aamun sarastaessa alkaa kohota.

Sitten erosivat he.

* * *

Kului monta vuotta. Kun pojat olivat lähteneet, tuntui koti vielä kolkommalta. Kerran oli Jyrkiltä tullut kirje jostain ulkomaan satamasta, Matsas ei kirjoittanut koskaan. Mies ja vaimo vieraantuivat vielä enemmän, kuilu kasvoi heidän välillään melkein ylipääsemättömäksi. He askartelivat kumpikin omassa huoneessaan eivätkä puhuneet toisillensa moneen päivään, vain ruoka-aikoina he yhtyivät, mutisivat jonkun sanan toisillensa. Ja jos he joskus elostuivat, niin kiihtyivät he sanomaan toisillensa pahoja sanoja, jotka iäksi syöpyivät heidän sydämiinsä. Ukko tahtoi akan säästörahoja, mutta akka piti niistä kiinni kuin sielunsa autuudesta. Ukko kävi yhä useammin öisillä salaretkillään, hän kuljeskeli saaristosaksojen ja kuljeskelevien souvarien seuroissa, päivät hän nukkui ja vaimo perkasi vieraista verkoista nostettuja kaloja. Ohikulkijat kuulivat öisin melua ja kirouksia tuvasta. Aviopuolisot eivät tyytyneet enään myrkyllisiin sanoihin, vaan alkoivat tapella. Lopulta pönkittivät he huoneiden välisen oven. Mies kulki tuvan ovesta, vaimo ikkunasta ja repi kätensä rikki vattupensaisiin. Pieni yrttimaa lakastui, lehmä sai sotkea kukkia, joita vaimo oli istuttanut. Viikkokausiin he eivät sanoneet toisilleen mitään. He elivät kuin erakot, mutta kuitenkin yhdessä kuin kaksi yhteen juotettua kahleenrengasta. Niin kului aika yksitoikkoisesti, milloin riidassa, milloin lyhyessä sovussa, ja vuodet tulivat ja menivät kuin raskaat pilvet purjehtien yli saaristokylän.

Niin lähtivät mies ja vaimo kerran silakkaveneellä kalamarkkinoille rantakaupunkiin. Matkalla tuuli yltyi, mutta vielä valtavampi sisällinen myrsky nousi huippuunsa aviopuolisoiden välillä. He alkoivat veneessä riidellä, sillä he alkoivat epäillä toistensa matkan tarkoitusta.

Kauan kinattuaan huusi mies:

»Sinä aiot minut jättää, luuletko, etten minä sitä huomaa. Anna tänne heti säästökirja!»

»Senkö tähden sinä viettelit minut mukaasi?», kysyi vaimo kalveten ja puristi kädessään taskuun kätkettyä, nenäliinaan käärittyä säästökirjaansa.

»Niin, luuletko, että minä olisin nainut sinut, vanhan rähjän, itsesi vuoksi», sähisi mies hampaittensa välistä ja kiristi purjenuoraa, niin että vesi kohisi yli purjeveneen laidan.

»Hyvä kiesus, sinä tapat minut!»

»Anna hyvällä!»

»En hyvällä enkä pahalla», valitti vaimo.

»No, mennään sitte päin Lokkiluotoa, päin helvettiä molemmat!», sanoi mies ja ajoi karille. — Mies tarttui rautaisilla sormillaan pankkikirjaan ja työnsi vaimon veteen. Vaimo kahlasi karia myöten matalalle luodolle. Mies kiskoi hurjalla voimalla venettä karilta. Vihdoin sai hän sen voimakkaalla tempauksella irti, säästöpankkikirjaa kädessään heiluttaen kiidätti hän yli vihreän, vihaisen meren. Kalamarkkinoilla möi hän polkuhinnasta kalansa, — nosti pankista rahat. — Niin kertoo tarina. — Toiset kertovat, että hän olisi sysännyt vaimonsa veneestä mereen. Kaupungin rantakrouvissa istuessaan oli hän höpissyt kummallisia asioita, oli sanonut, että vaimo oli hypännyt mereen. Kukaan ei siitä koskaan saanut selvää. Sinä yönä oli tullut niin raju myrsky, että se kynti kuin vakoa saariston metsiin, kaataen puita kuin heinää. Ja norjalainen parkki oli haaksirikkoutunut. »Se oli meren kostoa», sanoivat vanhat saarikyläläiset. Mene tiedä, sinä yönä ei kukaan saanut unta silmiinsä. Tullivartijat olivat nähneet jotain liikkuvan Lokkiluodolla, sitten koko luoto oli vaipunut veden alle. Oliko se aave, oliko se harhanäky, siitä eivät vanhat vartijat koskaan päässeet selville, sillä sinä yönä oli kaukoputken lasi ollut ihan kuin noiduttu, se näytti kaikki esineet ylösalasin.

Mies pysytteli maissa kuukauden ajan, hän hummasi kuin hullu souvarien ja honkkien kanssa ikäänkuin hän olisi tahtonut nukuttaa ääntä, joka huusi hänelle jotain kaukaa nokipimeästä yöstä tai hänen oman kurjan sielunsa pohjattomasta kuilusta. Kuukaudessa hän oli tuhlannut kaikki. Kun hän pimeässä purjehti kotiinsa, oli hän Lokkiluodolla näkevinään liekin, joka heti sammui. Näkikö hän oman elämänsä sammuvan liekin vai luuliko hän fosforitulta majakan loistoksi? Siitä ei tiedä kukaan. Hän ajoi sitä liekkiä kohden karille ja hukkui. Samana yönä olivat tiirat kokoontuneet isoin parvin kalastajan mökille, ne kirkuivat ikäänkuin ne olisivat käyneet käräjiä. — Miehen ruumista naarattiin, mutta sitä ei koskaan löydetty. »Sekin oli meren kostoa», sanoivat taas vanhat saarikyläläiset ja sivelivät salaperäisinä harmaita merimiespartojaan.

* * *

Kun saaren merimiehet saapuivat jouluksi kotiinsa kaukaisilta meriltä, kertoivat he ihmeellisiä asioita maailmalta. Matsaan oli käynyt hyvin, hän oli kultakaivoksista kaivanut paljon kultaa, kerran oli hän löytänyt kultakimpaleen, pääkallon suuruisen. Toiset kuiskuttelivat salaa, että joku toinen oli sen saanut maksaa puhkaistulla pääkallollaan. Vai olivatko ne kultakaivostarinoita ja satuseikkailuja, joita merimiehet kertovat toisilleen kajuutoissa, kun tähdet syttyvät taivaalle ja illat käyvät pitkiksi? Kullalla oli Matsas ostanut ison maatilan Keski-Amerikassa, hänellä oli satoja mustia orjia, laajoja sokeri-istutuksia, tupakantaimitarhoja, isoja härkiä ja hurjia hevosia, ja hän oli nainut kauniin, rikkaan, tummaihoisen, sekarotuisen plantaashin omistajan tyttären. Merimiehet sanoivat, että Matsas oli kyllästynyt kuumaan maahan, hän alkoi palata kotimaahan, mutta saarikylään ei hän koskaan palaisi eikä hän antaisi saaren vaivaisille penniäkään, vaikka hän nyt voisi ostaa koko saarikylän. Hän oli jo ostanut valkoisen, komean huvilan Suomenlahden rannalta, siellä tahtoi hän parantaa terveyttänsä, jonka hän oli turmellut kaivoksissa, hän oli kerran halpaantunut, mutta eräs lääkäri oli tehnyt hänet taas terveeksi.

Ja vanhat meripekat kertoivat Jyrkistä, että hän oli karannut useat kerrat laivoista, hän oli harhaillut maailman kaikilla merillä, oli käynyt ruskeaksi ja rotevaksi, ystävälliseksi ja ymmärtäväiseksi, hän oli pelastanut monen ihmishengen ja hänen sinisessä merimieskirstussaan oli paljon »hiirennahkoja», seteleitä. Niin kertoivat myhäillen vanhat meripekat ja iskivät karkeiden kulmakarvojensa alta nauraen silmää Madlille, joka punastui ja hiipi pois. Madli ei uskaltanut katsoa heitä silmiin, hän oli mielestänsä tanssinut pois nuoruutensa kauneimman ajan odotellessaan turhaan Jyrkiä, joka ei koskaan palannut. Samalla tunsi Madli petollisessa sydämessään pienen, vihaisen pistoksen, sitten muisti hän lapsuutensa nukkeprinsessat ja katinkultasalit. Hän hymähti hassunkurisille ajatuksilleen, seisahtui kalliolle ja kuuli etäältä rantatuvasta vanhan viulun soiton ja jalkojen töminän avonaisesta, höyryävästä akkunasta. Hän keikautti päätään ylpeästi ja kulki hämärää kalliopolkua, joka oli kuin harmaa, mutkitteleva viiva. Hämärässä näki hän jotain, mikä kimmelsi ja liikkui häntä vastaan. Ne olivat kuin pyöreitä kultamarkkoja, laskivat ja nousivat kuin tulikärpäset. »Ne merimiehet ne nyt valehtelevat jos jotakin, niin että aivoissa alkaa kummitella!» ajatteli Madli ja naurahti. Nyt eroitti hän kullatut napit, sitten valkean luotsinlakin ja sen kulta-ankkurin. Pian seisoi nuori, kookas luotsi hänen rinnallaan, ja he kulkivat käsi kädessä tanssitupaa kohden.

* * *

Kalastajan mökki oli kuin kuollut, ei kukaan siellä asunut. Ikkunoiden eteen oli naulattu lautoja ja ovi oli lukossa. Ryytimaassa rehoittivat kilvan nokkoset ja koiruohot, vattupensaat levittivät laihoja oksiaan ja turvekatolla kasvoi tervakukkia ja sinikelloja. Ja myrsky ravisteli syksyöin autiota mökkiä, jossa vain nälkäiset hiiret vikisivät. Siellä kummitteli, kerrottiin, öisin oli siellä nähty valkeata, joka heti oli sammunut. Joku oli nähnyt irvistävät kasvot akkunalautojen takana; vai oliko hän nähnyt omat kasvonsa lasissa! Vanhemmat karttoivat sitä paikkaa, sillä he muistivat vielä tiirojen pahanenteisen kirkumisen sinä hirmuisena myrsky-yönä. Mutta lapset tekivät sinne syksyllä marjaretkiä, ja joku nuori ihmispari eksyi sinne joskus elokuun kuutamo-iltoina, sillä he saivat siellä kulkea rauhassa pahansuovilta silmiltä.

Eräänä syyskuun iltana kulki mökille outo mies. Hän seisahtui ja katseli ympärilleen ikäänkuin olisi etsinyt jotakin. Mökki häämöitti hänen silmissään kuin iso ruumiskirstu, joka jo on naulattu kiinni. Niin, sen mökin entinen elämä oli kuin kuollut ruumis. Ei siinä ollut enään sielua, se oli nyt niin autio kuin hänen oma surullinen sydämensä. Eihän hänellä enään täällä ollut mitään tekemistä, iäksi täytyi hänen riistää sydämestänsä tämä kolkko kuva, joka vain katkeroitti muistoillaan. Tänne ei hän enään koskaan palaisi, ottakoon veli mökin, ajatteli Jyrki, joka nyt oli palannut tyhjään kotiinsa. Naapurimökissä oli se ainoa, joka voisi häntä ilahuttaa hänen yksinäisyydessään. Nukkuiko jo Madli, menisikö hän herättämään? Ei vielä, hän tahtoi säästää tätä jälleennäkemisen kaivattua hetkeä, sillä onni on onnen odotuksessa, ajatteli Jyrki. Hän meni istumaan aitan portaalle. Silloin kuuli hän askeleita, jotka kolahtivat kiviin. Nurkan takaa tuli nuori nainen ja mies käsi kädessä, ja paperossi riippui miehen huulilla. Mies raapaisi tulta laatikon syrjästä, ja nyt näki Jyrki Madlin ja nuoren luotsin, joka veti tytön luokseen ja kyykistyi istumaan vattupensaitten taakse. — Jyrki ei muistanut jälkeenpäin oikein, kuinka se oli käynyt. Jyrki ei ollut vavissut myrskyssäkään, kun hän oli keikkunut mustien vesikuilujen päällä korkealla mastoväylingeissä korjaillen purjeita. Mutta silloin oli ase niin vavissut oikeassa kädessä, että hänen oli täytynyt sitä tukea vasemmalla. Se ajatus oli tullut kuin äkkisalama, joka lyö jostain näkymättömästä pimeydestä alas laivan viereen. Hän oli hypännyt kuin peto vattupensaan luo ja hän oli laukaissut aseensa luotsia kohden. Mitä sitten tapahtui? Korahdus, Madli oli huutanut, juossut kylään, — hälinää — ihmisiä — kahlerautoja, pitkiä kuulusteluja, sieluntuskia, koston iloa, katumusta — häpeää — uhmaa ja — vankila.

* * *

Keväinen, antelias aurinko paistoi yli Viaporin kirkkojen sipulitornien ja harmaiden luotojen Jyrkin vankikoppiin Katajanokalla. Hän tunsi vanhoissa merimiessieramissaan tuoreen, suolaisen, viileän meren hengen. Hän nosti pöydän muuria vasten ja veti itsensä ylös riippuen käsistään ristikon raudoista.

Hän veti täysin siemauksin rintaansa keväistä, väkevää tuoksua, joka ihan huumasi. Hän tunsi rakkaan merensä, joka loisti kuin lasilattia, jolla tuhansia kipenöiviä tulipisteitä tanssi heikon vihurin kaikissa väreissä. Mereltä tuli iso, valkoinen höyrylaiva, ja sakea savu vyöryi pitkin näköpiiriä, ja iso, punainen savutorvi töräytti iloisen tervehdyksensä yli keväisen, iloisen ja keveän kaupungin. Jyrkin väsyneihin silmiin tuli hiukan eloa. Hän ajatteli, että ehkä hän vielä kerran saisi käydä tuollaisen komean laivan kannella kaukaisella merellä. Hän matkustaisi kauas eikä koskaan palaisi. Ehkä hän voisi unohtaa elämänsä suuren erehdyksen ja alkaa aivan alusta, sillä olihan hän nuori. — Silloin lensi siinä yksinäinen tiira. Näytti siltä kuin se olisi lentänyt suoraan ristikkoa vasten, mutta se lensi yli vankilan, palasi taas ja kirkui ihan Jyrkin pään päällä. Mitä tämä oli, ihanhan se puhui kuin ihminen, ja se puhui juuri hänelle. Se kirkui samalla lailla kuin se tiira, jota Jyrki veljensä kanssa oli nuorena kiduttanut ongenkoukulla, joka oli tarttunut linturaukan kurkkuun. Hän muisti sen niin hyvin. Ihmeellistä se oli, Jyrkistä tuntui ikäänkuin sen tiiran kidutus olisi ollut suurempi rikos kuin luotsin murha, sillä luotsi oli kuollut ilman kärsimyksiä. »Lyö sitä kivellä päähän, lyö sitä kivellä päähän»!, kuuli hän korvissaan veljensä äänen, ja hän raivostui omille muistoilleen. Jos hänellä nyt olisi ollut kivi kädessä, niin hän olisi heittänyt sillä tiiraa. Mutta tiira kirkui yhä kimakammin, ja toiset tiirat lahdella yhtyivät samaan vihaiseen vihellykseen. Oh, oliko hän jo niin paatunut! Jyrki ei voinut katsella kauemmin. Hän luisui alas ristikolta ja heittäytyi vuoteelleen, asetti kädet korvilleen ja keinutti ruumistaan. Sitten purskahti hän itkuun. Muut vangit saattoivat iloita keväästä, auringosta ja merestä. Hän ei voinut koskaan iloita edes nuoren tiiran iloisesta tanssista yli kimmeltävän meren, loistavan kuin kristallilattia, jolla hyppelee tuhansia tuliläikkiä.

* * *

Valkoinen höyrylaiva kääntyi salmesta ja parvi tiiroja lenteli sen vanavedessä. Takakannella istui nuori kreolitar, jonka silmät loistivat kuin kaksi mustaa timanttia. Hän heitteli nisuleivän palasia tiiroille, jotka vapaina ja vallattomina laskeutuivat veteen.

»Mateo, katso kuinka ne ovat kauniita! Onnellinen sinä, joka olet jo lapsuudestasi saakka saanut ihailla näitä lintuja.»

»Isabella!», vastasi synkkä ja ahavoitunut mies hänen vieressään, »älä heitä niille enään mitään.»

»Rakkaani, miksen heittäisi, ne tuottavat minulle onnea astuessani ensi kerran sinun kotimaasi rantamalle.»

»Isabella, eivät ne tuo onnea, kirouksen ne tuovat. Niille pitäisi heittää ongenkoukku kurkkuun, minä en kärsi noita lintuja, minä vihaan niitä!»

»Mateo rakas, voisitko sinä rääkätä noita valkoisia lintuja, sittenhän sinä voisit rääkätä minuakin?»

»Isabella… sinä et tiedä… niin, minä voisin rääkätä sinua, jos sinä kerran tahtoisit tietää… jos sinä tietäisit, mitä minä kerran olen tehnyt!»

Ah, nyt oli sanottu se paha sana, joka vieroittaisi heidät. Matsas aavisti sen, että jotain hirveätä oli tulossa, että heidän elämänsä tulisi yhtä onnettomaksi kuin isän ja äitipuolen. Matsas nousi, otti seltteripullon pöydältä ja heitti sen tiiroja kohden. Sitten jäi hän tuijottamaan kuin jotain näkymätöntä, kamalaa näkyä, tapaili kädellänsä kurkkuaan ikäänkuin siellä olisi ollut terävä koukku. Hän horjahti ja kaatui laivankannelle, hän oli saanut halvauksen.

Mutta tiirat kirkuivat kuin vahingoniloisina. Ne katselivat pienillä, terävillä silmillään voimakasta miestä, joka huohotti kannella kuin voimaton lapsi. Sitten kimmahtivat ne nopeasti korkeammalle ja leijailivat laivan ja vankilan väliä ikäänkuin ne olisivat vieneet veljeltä veljelle onnetonta viestiä, ikäänkuin ne olisivat salaperäisellä tavalla heimolaisiltansa kuulleet tarinan kahdesta sydämettömästä pojasta, jotka kerran kiduttivat kuoliaaksi pienen, nälkäisen tiiranpoikasen.

SYYTINKIVAARIN JOULUSAHTI

Oikeastaan ei hän ollut mikään vaari, olihan tuossa kuudenkymmenen korvissa. Sileä, kuiva oli naama, joka oli ajeltu saunassa sen jälkeen kun muu talonväki oli kylpenyt.

Hänellä oli oma polkunsa sivurakennuksesta ohi omenapuiden rantaan. Sattui kulkemaan ohi halonhakkaajan, aina leksautti pahan sanan. Istui hämärässä huoneessaan ja katseli omia vanhoja peltojaan läpi vihertävien ja sinijuovaisten ikkunaruutujen, joille oli pirskoutunut kuraa rattaanpyöristä. Ja hän vihasi niitä peltoja siksi, että ne kerran olivat olleet hänen omiansa.

Hän ei viitsinyt käydä enään kalassakaan. Hänen verkkonsa mätänivät, tuskin vaivautui hän hakkaamaan kahvipuitakaan. Enimmän aikansa loikoi hän ummehtuneessa huoneessa, karkea, jouhinen tukka pörröisenä. Toisinaan koikkelehti hän raitilla tuoppi kädessä matkalla naapuriin maitoa hakemaan. Jouto-aikansa istui tuo laiha, luinen miehenkökkäle peräkamarissa ja pöllytteli posliinisesta, kukilla kirjaillusta äkkiväärästään haikuja ilmaan. Hänen harmaanlikaiset kasvonsa, jotka olivat täynnä pieniä, mustia pisteitä, hänen himmeät, vetistävät silmänsä sulautuivat harmaassa tupakan sauhussa raitin harmaaseen rapakon väriin. Niin istui hän kairamoiden kohtaloaan. Kun kevätaurinko vaivaloisesti alkoi paistaa himmeään huoneeseen, silloin vasta heräsi hän talviunestaan. Silloin alkoi hän ojennella koipiaan, joihin tuli hiukan eloa. Alkoi kuhnia pitkin nurkkia ja hoiteli nurkantakuisiaan, tupakantaimimaataan, tai kasteli humalistoa. Hän katsoi tavantakaa taakseen ikäänkuin olisi pelännyt, että joku salaa naureskeli hänelle. Sivuilleen vilkuillen kompuroi hän taas omalle puolelleen. Harvoin pistäytyi kukaan häntä katsomassa. Kyläläiset karttoivat häntä hänen vahingoniloisen, ärtyisen luonteensa ja pistosanojensa tähden.

Hän ei tehnyt mitään, istui vain kopautellen piippunsa pohjaa muurin kylkeen likaisessa, vanhassa kamaripahasessaan, ja hänen ajatuksensa pyörivät aina pienen ohrapeltosaran ympärillä. Sen pellon oli hän varannut itsellensä kauppakirjaa tehtäessä, se pelto oli jonkinlainen kosteikko hänen elämänsä erämaassa, se oli hänen elämänsä iloinen viinatarha, sen korren päissä uinui se nuori neste, joka huojentaisi joskus hänen huoliansa autuaassa, yksinäisessä humalassa ollen, ohraisen oluen höyryissä.

Pieni ohrapellon-sarka, jonka hän yksin omisti, oli hänen ylpeytensä. Ei mikään pelto kasvanut kuin se, ei missään ollut niin isoja tähkäpäitä. Itse taivaan ja tuulen isä oli ottanut sen omaan kaitselmukseensa. Kun hän sitä peltoa ajatteli, kutkutti sekä suuta että sieramia, värisytti suloisesti sydäntä, ja se kävi hänelle päivä päivältä rakkaammaksi.

Sarka oli järven rannalla. Hän kynnätti sen keväisin, kulki itse siemenvakka kädessä ja heitteli vakoihin jyviä niinkuin uhripappi, hymyillen kuin juoman jumala itse kuivaa hymyään jyvien kimmeltäessä autereisessa ilmassa. Seisoi sitten kuin mikäkin pellonpelätin ja peloitteli pois variksia. Hallavina öinä kuljetti hän köyttä yli tähkäpäiden, etteivät ne kangistuisi, teki salassa taikoja, riisui itsensä alasti ja heitteli multaa olkansa yli oman peltonsa onneksi, isännän vainion vahingoksi. Ja kun vilja kesällä siinti ja kuhisi sirkkojen soittaessa ikäänkuin iloisia juomalauluja, ja kun lämpöinen tuuli tuuditti sitä, kulki syytinkivaari pellonpiennarta ja ahmi sieramiinsa sen tuoksua, ja hän juopui jo ajatuksistaankin ja iloitsi odotellen syksyä. Syksyllä hän hyvin tärkeän ja tomeran näköisenä ajoi kuhilaat riiheen ja toimitti ne sitten laariin. Kuhnusteli syysaamun hämärässä aitassaan, asetteli sinne hiirenloukkuja ja puheli itsekseen. Oli jonkinlaista pyhätoimitusta sekin, kun säkit vietiin järveen likoomaan pariksi päiväksi. Silloin istuskeli hän rannan kivellä ja varjeli niitä kuin sielunsa rauhaa. Sitten nosti hän säkit saunanlauteille imeltymään. Useina öinä hän nousi vuoteeltaan, väijyili salaa mallassaunalla kävijöitä, kylän tyttöjä, jotka paistelivat saunassa lettuja hanuriniekkatukkipojille, kun täysikuu tirkisteli saunanluukusta ja ruisrääkät lauloivat käheitä kuorojaan kosteassa korteikossa. — Jo monta päivää ennen puhui hän myllymatkastaan. Myllyssä hän sitte survoutti jyvät karkeiksi mallasjauhoiksi. Jauhonaamaisena ajoi hän kotiin varovasti, ikäänkuin hän olisi ajanut ruutikuormaa. Hän tyhjensi taas yhtä salaperäisesti säkit aitan laariin korjuuseen talven varaksi. Mutta kylässä tiedettiin jo kaikkialla, että vaari oli käynyt myllyllä ja salaa naurettiin hänen salakähmäisyydelleen. Kun naapuri silloin tapasi hänet raitilla, niin hän leksotteli:

»Herran viinimäessäkö se vaari taas askartelee?»

Vaari katseli pitkin nenänvarttaan ja tokasi:

»Monta on kutsuttu, mutta harvat ovat valitut.»

»Kutsuukos se vaari taas ensi jouluna sahdille?»

»Vai sahdille, vai sahdille, senkin norkko! Luuletkos sinä ensi joulunakin saavasi häppää päähäsi, ei maarin!», ja vaari sylkäsi tuikean, kuivan sylen suustaan, mistä pari etuhammasta oli poissa.

»Pillilläkös se vaari taas ensi jouluna sahtia imee, että pikemmin päähän menisi?»

»Ime sinä Syyrakin…!»

»Muistaahan vaari silloin meitä muitakin!»

»Meneppäs sillä suupillilläs kerjuuseen, niin saat enemmän keppiä kuin kakkua!», sanoi vaari kuivasti nauraen ja kääntyi raitilta kotiinsa.

Nyt vaari oli mielestänsä tehnyt oikein pitkän, raskaan päivätyön. Hyvällä omallatunnolla saattoi hän nyt levätä. Hän otti nyt oikein pitkän unen ja loikoili melkein yhtämittaa sängyssään. Niin vierivät viikot yksitoikkoisina ja unisina, mutta lähempänä joulua vilkastui syytinkivaarin mieli. Ihmeellisen ketteränä ja kepeänä alkoi hän salaperäisesti hääräillä jyväaitassaan, ja naapurit näkivät hänen iltahämärässä kantavan säkkiä.

Joka ikkunasta häntä salaa katseltiin ja pirtistä kuului kokkapuhe kesken puhdetöitä: »Kas, kohtahan se jo tulee joulukin, koska vaari jo alkaa keittää sahtia!»

Nurkissa ei paukkunut pirteä pakkanen, vaan oli lenseä, suoja ilma, ja räystäät tippuivat. Tytöt alkoivat salaa lukittujen ovien takana pienen kynttiläpalasen valossa valmistaa valkoisia pukujaan, ja nuoret miehet alkoivat laiskistua odotellessaan joululepoa. Lähtivät muutamat talonisännät pyylevine emäntineen kaupunkiin Tuomaan markkinoille joulu-ostoksille. — Mutta syytinkivaarin kodasta kuului mäiske. Siellä vaari keitti sahtia, valmisteli omaa joulu-iloaan. Iso pata popotti tulella. Kuurnan pohjalle asetti vaari oljet, kaatoi sitten maltaat ja humalat, pisteli kiululla kuumaa vettä padasta. Jonkun ajan kuluttua alkoi läpi olkien kierrellä mehevää, höyryävää nestettä, vetelää vierrettä pitkin uurretta tippui hiljaa lävestä saaviin, jonka pohjalle oli asetettu tuoksuva, väkimarjainen katajanoksa. Vaari istui jakkaralla, niin että leuka ulottui melkein saavinreunaan. Kiilusilmäisenä, juopumushimoisena vilkutti hän pienillä silmillään kuin mikäkin karvarintainen metsänpeikko tai kotitonttu, itse Hiiva-Nuutti, joulusahdin haltija, joka öiseen aikaan mallassaunoissa mellastaa, tassuttelee töppösissä olutkellarissa ja rikkoo marjamehupulloja tai sammuttaa lyhdyn sammuksiin, kun joku talonvaari pikku-ukko-näyissään pitkien joulujuhlien jälkeen kömpii permantokuopasta luukun kautta. Ja vaari kuunteli siinä jakkaralla, kuinka sahti tippui ja tippui ja pani katajissa: plis, plis, plis! Hemaseva höyry pani jo hänen sydämensä suloisesti sykähtelemään. Hän laskeutui kykkysille ja asetti kielensä reiän alle ja herautti huulilleen pisaran punaista nestettä. Hän maisteli ja maiskutteli suutaan, pyyhki huuliaan ja hohkasi helpoituksesta. Tämä oli jo metisen, suonia sytyttävän, iki-iloisen, taivaissa tanssivaisen nousuhumalan autuaallista esimakua. Vaari mumisi itseksensä ja maisteli oikein kauhalla, maisteli, maisteli, mutta se ei tuntunut vielä oikein hyvältä. Ja kun se paraiksi oli käynyt, kaatoi hän parin päivän kuluttua sahdin tynnyriin, sekoitti vielä varmuuden vuoksi lisää humalia, pani kaatoläven kannen paikolleen ja peitti visusti runnin raot taikinalla, että tynnyri varmasti pitäisi henkensä. Sitten kantoi hän tynnyrin kamariinsa permantokuoppaan. Siellä saisi se seistä väkevöitymässä pari viikkoa, vasta jouluaattona ottaisi hän pienen tappituikun iltatuimaan. Mutta hän ei malttanutkaan odottaa joulunpyhiä. Hän kulki joka päivä luukun ympärillä ja vilkaisi tavantakaa nurkkaan, missä oli tuoppeja ja läkkikannuja. Ottaisiko hän kannun? Pieni kulaus, ei sen enempää, maustimiksi vain, sen verran, että tietäisi, pitäisikö se hyvän makunsa. Ja siinä vähän ennen joulua tarttui hän jo astiaan ja meni kuoppaan, mutta teki itsellensä lupauksen, ettei joisi kuin tuopillisen. Vaari säästäisi niin, että hänellä olisi sahtia vielä joulunpyhien jälkeenkin. Kylläpä ne naapurit silloin poikkeaisivat pakinoimaan, juotuansa omat tynnyrinsä tyhjiin, mutta hän ei antaisi niille tippaakaan, ei tippaakaan! Kylläpä niiden naamat venyisivät pitkiksi, kun vaari latkisi yksin ilolientään, aivan yksin, ihan niiden kiusalla, sillä eiväthän ne muulloisinkaan käyneet, kävivät vain härnäämässä, kun sahti ennen oli loppunut. Vaari joi kulauksen. Hän ei voinut välttää kiusausta, hän laskeutui uudestaan kuoppaan ja toi sieltä nyt kokonaisen kannullisen. Pitkin päivää piti hän nyt sahtikekkereitä itsensä kanssa, ja punaista juomaa valui hänen rohtimiselle paidalleen, ja hän alkoi hiukan humaltua. Talon vouti kuuli viereisestä huoneesta alituisen kannujen kalinan, ja siitä saivat jo tiedon hyvät ystävät ja kylänmiehet. Mutta vaari alkoi pöyhistyä sitä myöten kuin hän joi. Hän tunsi itsensä oikein rohkeaksi ja rehdiksi. Riidanhaluisena kompuroi hän myyränpesästään sättimään talon piikoja. Hän työntyi kyökkiin, jossa hän ei koko vuonna ollut käynyt, heristeli nyrkkiään, kirkui ja uhkasi linkkuveitsellään ja sanoi, että uusi väki oli vain varkaita, väärintekijöitä ja petkuttajia. Emäntä itki ja piiat parkuivat. Lopulta tuli isäntä ja nakkasi hänet pihalle. Häpeissään nousi hän ja loiri omalle puolelleen. Harmissaan joi hän taas ja kävi aina välillä nurkan takana. Nyt tulivat naapurin rengit ja muonamiehet. He tiesivät, ettei vaari selvänä ollen saituudessaan koskaan tarjonnut edes käypäläisillekään. Nyt, kun hän oli hienossa nousuhumalassa, oli hän anteliaampi, sillä hän kaipasi jotain rymytoveria, jolle saattoi kehua ohrapellostaan, entisistä hevosistaan, markkinareisuistaan, voimistaan ja nuoruuden naimaseikkailuistaan ja ennenkaikkia sahdistaan. Pian tulikin miehiä kamari täyteen. Ja vaari kantoi heille kannuja kuopastaan. Nyt alkoi iloinen elämä kamarissa. Naurun rähäkkä, kokkapuheiden tulva, kiroukset kajahtelivat kartanolle saakka. Vakavina kasvoiltansa kaivoivat miehet esille kaikki vaarin kesäiset synnit, pikkukiusat ja pistosanat. He keksasivat jonkun hauskan jutun saadakseen täyttä kurkkua nauraa vaarin hassunkurisille liikkeille, toisinaan he taas kehasivat hänen sahtiansa ja imartelivat hänen voimiaan. Lopulta ei vaari voinut olla kertomatta kyökkikolttosistansa.

»Juokaa pojat, juokaa, kyllä sahtia piisaa ja hyvää se onkin, ei kukaan koko kylässä laita sellaista sahtia, ei isäntäkään ole juonut sellaista sahtia! Niin isäntä! Pahuuksen mies, menin äsken rauhallisesti piloillani puhumaan siitä kauppakirjasta, mutta tämäkös se pyöräytti pihalle. Minä luulin muuten vain kinattavan, mutta se pani oitis kukkua, oitis kukkua! Mutta olisin minä vielä nuoruuden voimissa, niin, en, en, tottavie, viittäkään miestä pelkäisi. Kun Pässi, suntio vainaakin, tuli kerran kimppuuni, niin minä löin Pässiä, mutta Pässi tuli aina päälle, aina päälle. En antanut enää sahtia mutta tämäkös antoi 'laula lappua' ja sanoi 'haekkos sahtia, haekkos sahtia'!»

Niin kehasi vaari.

»Väkevä se on vaari, mutta väkevää on sahtikin», veistelivät miehet.

Sillävälin nuoret tytöt kulkivat valkoisiin vaatteisiin puettuina pitkin raittia talosta taloon laulellen vanhoja joululauluja. Ja kun tytöt punaisina tulivat vaarinkin puolelle, syntyi siellä riemun rehakka. Vaari ei tahtonut antaa mitään, mutta lopulta täytyi hänen pilan pakoittamana kaivaa piirongista rahapussinsa. Tytöt lähtivät virnakoiden vaarin kopeloidessa harasormin heidän käsivarsiansa, mutta miehet jäivät yömyöhään vaarin huoneeseen. Hän alkoi sammallella, hän ei eroittanut enään sauhusta miesten kasvoja, hän alkoi pistellä ja kiukkuilla, sillä hän rupesi katumaan, tahtoi säästää sahtia ja asettui istumaan kuopan luukulle. Mutta miehet uhkasivat piloillaan antaa hänelle 'laula lappua' ja olivat sulkevinaan hänet kuoppaan. Silloin alkoi hän rukoilla: »Hyvät miehet, en minä tahdo kukkua, en minä tahdo kukkua!» Kuopasta päästyään hihkasi hän ja huusi: »Juoskaa pojat, meillä on ja meillä annetaan!» Sitten rupesi hän vetämään jotain pitkäveteistä rekivirttä. Lopulta kuukertui vaari omiin lallatuksiinsa ja kellistyi kyljelleen. He nostivat hänet hanurisängynkannelle ja kantoivat häntä ruumisvirttä laulaen pitkin pihaa; joku oli paperista sitonut liperit leukansa alle ja toinen loilotteli edellä lukkarina. Pihalla hän heräsi, mutta potkimisista huolimatta kantoivat miehet vaarin iloisessa saatossa pitkin karjakujaa sikokarsinaan ja sieltä taas kamariin ja laskivat hänet vuoteelle, jolle hän kellistyi ja vihdoin nukkui.

Joulu-aaton aamulla heräsi vaari. Hampaat kalisivat hänen suussansa. Samein silmin katseli hän ympärilleen. Pöydällä oli tuoppien ja kannujen jättämiä renkaita. Paperossin pätkiä ja piipun sittaa oli kaikkialla, ja hänen paitansa etumus oli täynnä sahdin punaisia pilkkuja. Olisikohan tynnyrin pohjalla mitään? Hän kulki koukkuisin polvin yli permannon, nosti permantoluukun ja laskeutui kuoppaan. Pimeästä kuopasta kuului vaarin kohmeloinen sadatus kuin haudasta: »Vie sun tuppes ja tulukses, kun juutakset ovat juoneet kaikki!»

Sitten kömpi hän sieltä lattialle, istui paitasillaan sängyn laidalla ja mietti tätä elämän narrinpeliä, joka on kuin sahtikannun iloinen kalina tai kuolinkellojen murheellinen moikina. Ulkona soivat kulkuset ja iloisten ihmisten askeleet. Illalla loistaisivat olkihimmelit ja kolmihaaraiset kynttilät, joulupahnoilla kiertäisivät sahtikannut miehestä mieheen, mutta vaarilla ei olisi mitään joulu-iloa, ei edes hienoa häppääkään. Eikä hänellä nyt ollut halua ruveta tekemään uutta sahtia, kuluisihan pari viikkoa ennenkuin se kuohuisi edes hiukan miestä väkevämpänä. Harmissaan ja happamen näköisenä kääri hän vanhan loimen ympärilleen ja päätti nukkua yli joulunpyhien kevääseen, niin, ensi jouluun saakka. Hän kuunteli räystään yksitoikkoista tippumista, ja katkeralla mielellä muisteli hän kuinka sahti kodassa oli tippunut kuurnasta: plis, plis, plis, plis, plis. Siihen nukahti vaari. Mutta vaarin nukkuessa teki hiiva-Nuutti kepposiaan, heitteli kuperkeikkaa yli lattialuukun, kalisteli tyhjiä kannuja, hyppäsi sängyn laidalle ja alkoi tapilla takoa vaarin ohimoita. Sitten loikkasi se permannon rakoon ja katosi.

KIITTÄMÄTTÖMYYS

Pekka oli palvellut papilla renkinä monet vuodet. Hän oli harmaantunut papin palveluksessa, kuten hän sanoi. Pekka oli tyytyväinen pappiinsa ja pappi renkiinsä. Pekka ajeli kirkkoherraa kirkolle, kinkerille, sairaiden luo, könötti reen pulkkapuulla tärkeän ja tomeran näköisenä, ikäänkuin hän olisi ollut kirkkoherran oikea käsi, joka ohjasi niin kirkkoruunaa kuin papin kirkollisia toimia. Koska pulkkapuu oli hiukan korkeammalla papin etuistuinta, oli Pekka vähitellen tottunut katselemaan maailmaa ja sen vaeltavia vastaantulijoita hiukan yliolkaisesti — papin olan ylitse. Mutta pappi ei tätä hyvyydessään huomannut. Pekka ohjasi varmasti hevosta, ja pappi tuudittui miettimään monena vuotena kypsynyttä ajatustaan palkita Pekkaa turvaamalla hänellä tyyssijan vanhuuden päivien varalle.

Pekan oli hyvä olla pappilassa, väentuvan porstuan peräkamarissa, missä hän asusti yhdessä vaimonsa kanssa. Vaimokin oli pappilan vanhoja palvelijoita. Kuten tavallisesti vanhat palvelijat, oli hänkin käynyt itsetietoiseksi, oman arvonsa tuntevaksi. Salassa toivoi pariskunta, että kirkkoherra vihjauksensa mukaan yllättäisi heidät kerran jollakin suurella rakkauden työllä.

Niin elivät Pekka ja hänen vaimonsa vanhassa pappilassa. Pekka oli lukutaitoinen mies, opasteli itse lapsiaan, mutta ulkotöihin hän ei paljoa puuttunut, ruokkihan hevosia, erikoisesti ruunaa. Siihen menikin aika, kun sitä osasi taitavasti venyttää. Vaimon mielestä oli papin säkki tyhjentymätön, viljaa riitti heille yllinkyllin. Vaimo luuli tekevänsä papin rouvalle suurenkin palveluksen sitoessaan hänelle saunavastoja ja luutia. Mutta unohti vitsalla kurittaa omia lapsiaan. —

Kirkkoherra oli aulis ja alhainen mies, kuten kansa sanoi. Hän oli tottunut Pekkaan eikä aluksi luullut voivansa tulla toimeen ilman häntä. Sillä Pekka oli vuosien varrella oppinut tuntemaan papin tavat. Jo puolitiessä osasi hän tyydyttää papin mielihalut. Pekka oli ruvennut matkimaan kirkonpaimenen tapoja, hänen arvokasta käyntiänsä, kurkun kahistamista ja nenän nuhisemista. Pekka pöyhistyi sanomattomasti, kun kirkkoherra alkoi lukusilla käyttää häntä joskus lasten luettajana. Hänen valtansa kasvoi. Hän puhui mahtipontisesti, käyttäen puheessaan vanhan testamentin jyriseviä sanoja. Luettaessaan lapsia hän löysi aina virheitä niiden naapuriensa lapsien luvussa, jotka jollakin tavalla olivat pistelleet häntä hänen hullunkurisesta papillisuudestaan. Hänen vaatimuksensa kasvoivat. Kun emäntä lukusilla tuli pyytämään häntä syömään väentuvan puolelle, vastasi hän kauttarantaisesti ja arvokkaasti: »En tule, kun tässä pitää mennä lapsia luettamaan». Kirkkoherra nauroi muiden mukana kuultuaan tämän Pekan vastauksen, sillä hän piti tätä vanhan palvelijan omituisuutena. Hän antoi usein Pekalle anteeksi, vaikka hän huomasi tämän mielikuvituksellisen vilpin, valheen ja laiskuuden. Pekka alkoi äyskiä ja ärhennellä pappilassa, ikäänkuin hän olisi ollut isäntänä talossa. Hän alkoi laiminlyödä ruunankin, laiminlöi kaikki työnsä, vetelehti vain pitkin päivää vuoteellaan ja kerrottiin hänen salaa lauantaisin kallistelevan muonamiesten kanssa sahtikannuja. Mutta kirkkoherra ei huomannut Pekan keinotekoista mielentilaa. Tällaisina hetkinä Pekka alkoi jo neuvoa ja oikaista kirkkoherraakin. Kirkkoherra alkoi ihmetellä Pekan muuttunutta käytöstä. Hän alkoi kyllästyä hänen neuvoihinsa ja päätti sopivassa tilaisuudessa toteuttaa vanhan tuumansa, päätti palkita Pekan entiset palvelukset. Pian siihen tarjoutuikin tilaisuus. Koetti taas kinkerin aika. Pekka ajoi tapansa mukaan pappia lukusille, mutta häppäpäissään ajoi hän ruunan ojaan ja samalla matkalla teki hän muitakin kolttosia. Lukusilla hän peloitteli lapsia, isäntiä ja emäntiä. Kun häntä nytkin käskettiin syömään väentuvan puolelle, hän loukkaantui aivan hirmuiseksi siitä, ettei häntä kutsuttu pappien ja isäntien mukana talon peräkamariin. Pekka töytäsi nyt talon puolelle, kynsi viattoman näköisenä korvallistaan ja sanoi: »Kuulkaas, kirkkoherra, ruuna on kovin levoton, täytyy mennä sitä säälimään ajokuntoon, olisi jo aika lähteä.» Kirkkoherra ei vastannut mitään, mutta nyt oli hänen kärsivällisyytensä lopussa ja hän päätti toimittaa Pekan pois talosta. Hän oli kerran rouvansa kanssa päättänyt ostaa Pekalle ja hänen vaimolleen pienen talon. Sen hän tekikin, ja pian istui Pekka pienen, kirkonkylän laidassa olevan talon isäntänä.

Pekka pöyhistyi vielä enemmän isäntämiehenä. Hänellä oli nyt talo, mutta ei ollut karjaa, talouskapineita. Hän tarvitsi hevosia, lehmiä, auroja, karheja, kuokkia, ja sitä varten täytyi ottaa velkaa. Pekka oli pappilassa tottunut tekemään muiden määräyksen mukaan, hän osasi siellä tottumuksesta tehtävänsä ulkoa, jotka hän täytti kuin unissakävijä. Mutta hänestä ei ollut itsemäärääjäksi. Hänen järkensä ei ollut tottunut omin päin askartelemaan. Salaa sisimmässään hän alkoi kantaa kaunaa papille, sillä hänen ylpeytensä ei sallinut hänen mennä pappilasta neuvoja pyytämään.

Pekka antoi palvelijoilleen ristiriitaisia käskyjä. Kun he huomasivat, ettei isäntä ymmärtänyt taloudenpitoa, alkoivat he vetelehtiä, kuten isäntäkin loppuaikoinaan oli vetelehtinyt. Kun silmä vältti, niin he makasivat ojanreunalla. Isännän nähdessään he näön vuoksi tarttuivat työaseihinsa. Päälle päätteeksi sekaantui vaimo kaikkeen, möi salaa viljaa kahvitellakseen kylän akkoja. Vaimo sai vähitellen kaiken vallan mitättömän miehensä käsistä.

Ensin mies alkoi vaimolleen salaa nurkua kovaa kohtaloaan.

»Miksei se pahuuksen pappi antanut rahojakin, miksi antoi vain siemenviljat?»

»Pahaksi se oli.»

»Pahaksi, olisipa antanut olla renkinä.»

»Eikö isäntämiehenä kelpaa kellitellä?»

»Ei kelpaa. Talopahasen antoi päästäkseen minusta. Metkut sillä oli mielessä.»

»Menisit pyytämään rahoja.»

»Ei luvannut rahoja. Sanoi, että koeta nyt tulla omillasi toimeen.
Pahan se pappi minulle teki.»

Niin puheli Pekka vaimolleen, ja vaimo säesteli häntä ja auttoi salaa talon rappeutumista.

Pekka alkoi vältellä pappia, ikäänkuin tämä olisi ollut syynä hänen onnettomuuteensa. Talo oli jo kaikkia kiinteimistöjä myöten velkaantunut. Pekka ei sitä enään omistanut. Hän alkoi yhä enemmän kallistella sahtikannuja, ja niihin hän nyt tuhlasi siemenohransa. Häppäpäissään hän kuljeskeli kyliä, hoki ja haukuskeli kirkkoherraa. »Antoi tyhjän talon», niin hoki hän humalapäissään. Hän syyti nyt umpikuljuisessa mielessään kaiken syyn papin niskoille.

Niin vierivät viikot, niin kuluivat kuukaudet, ja pappi kasvoi hänen silmissään jonkinlaiseksi vääräksi rankaisijaksi, joka oli hänen, talonpitoon tottumattoman miehen, saattanut turmion partaalle. Täten hän nukutti omaatuntoaan. Hän alkoi vihata pappia, siten hän antoi jonkunlaisen syrjä-iskusuunnan omalle tyytymättömyydelleen, sai tekosyyn päästä itsemoitteesta. »Sillä ei ollut mitään tarkoitusta koko talonlahjalla», puheli Pekka usein. »Enkä minä itsekään ymmärrä, mikä tarkoitus minulla oli ottaessani lahjan vastaan.» Täten kasvoi kiittämättömyyden kavala, kylmä paino hänen sydämessään. Hän uskoi olevansa oikeassa, hän valehteli itsellensä vapahduksen kiitollisuuden velvollisuudesta. — »Minä en voi sitä koskaan antaa anteeksi, että antoi tyhjän talon!» Niin höpisi hän itseksensä.

Pian myytiin talo pakkohuutokaupalla, ja Pekka sai vaimoineen lähteä mierontielle. Vaimo alkoi pitää pientä, kulkevaa kahvikauppaa, ukko veteli pieniä kärryjä maantiellä. Mutta ei sekään ajan pitkään lyönyt leiville. Vaimonsa kanssa vetelehti Pekka kylästä kylään, lopulta naapuripitäjästä toiseen pitäjään. Asuskelivat missä milloinkin, ukko tehden tuohitöitä, vaimo luutia laittaen. Ja yhä kasvoi Pekan mielessä viha pappia kohtaan. Tämä tarkoitukseton taivallus paikasta paikkaan oli papin pahuutta. Mierontielle hän silloin Pekan saattoi, kun talon toimitti!

Mutta pappi istui pappilassa ihmetellen maailman menoa. Hän puheli kerran lauantai-iltana, pakkasen paukkuessa, vaimolleen:

»Missähän se Pekkakin nyt mahtanee matkata? Luulin tehneeni hyvän työn, mutta Pekka ei sitä jaksanut kantaa. Elämän myötätuuli on usein vaarallisempi kuin vastukset ja vastatuuli. Siitä taitaa olla jo kaksi vuotta, kun ostin Pekalle talon. Niin, niin, Jumala häntä armahtakoon!»

»Ehkä tämä koettelemus oli Pekalle opiksi, täällä meillä pappilassa hänen oli liian hyvä olla», sanoi papin rouva.

»Olen usein tullut ajatelleeksi, että ehkä minä tein väärin antaessani rengilleni talon, sillä elämän koreus käy kaiken maailman tietä. Ehkä minä olen syynä Pekan onnettomuuteen», puheli pappi.

»Sinä suurentelet omia syitäsi», sanoi rouva. »Sinun ei pidä katua hyvää tekoasi. Jolleivät ihmiset sitä käsitä, niin on se ihmisten oma syy.»

»Niin taitaa olla, mutta se ei estä minua edelleenkin tekemästä hyviä töitä, sillä niinhän opettaa suuri mestarini.»

Samassa koputettiin ovelle, kirkkoherraa kutsuttiin keittiöön.
Ovensuussa seisoivat Pekka ja hänen vaimonsa isoine luutakimppuineen.
Pekka kumarsi hiukan vastahakoisesti, hänen henkensä löyhkähti
väkevälle.

»Päivää. Piti tulla katsomaan tuttuja paikkoja. Hehhee! Tässä nyt kirkkoherra näkee työnsä tulokset, tuohiäijän ja luutamuijan», soperteli Pekka.

»Soh, soh», koetti muija estellä, »eikö kirkkoherran rouva osta luutia, meidän pappa se on hiukan…»

»Suus kiinni, kun minä puhun asian selväksi.»

»Työni tulokset?» ihmetteli kirkkoherra.

»Niin, niin, miksi kirkkoherra antoi minulle tyhjän talon? Mitä pahaa minä tein, että minua sillä lailla vedettiin suoraan sanoen nenästä?»

»Pekka parka», sanoi kirkkoherra, »olen kyllä kuullut, että sinä kylillä olet moitiskellut minua oman saamattomuutesi tähden, mutta katso ja tutki itseäsi, etköhän silloin lähempää löydä syytä omaan turmioon».

»Tehän minut olette turmioon toimittanut», kivahti Pekka. »Kuka korvaa minun menoni, minun velkani, koko tämän elämäni helvetin, johon minä olen joutunut!»

»Mietihän ja hillitse sanojasi»! puhui nyt pappi hiukan kiusaantuneella ja kiivaammalla äänellä.

»Maksakaa pois, maksakaa korvaus kaikesta, mitä olen menettänyt!»

»Tämä menee jo liian pitkälle» huusi hyväsävyinen kirkkoherra.
»Kiittämättömyys on maailman palkka!»

»Niin, kiittämättömyys on maailman palkka, tällaisen palkan minä sain kaikista vaivoistani. Jollette maksa, niin minä menen vaikka lakiin ja myytän pakkohuutokaupalla koko höskänne.»

Nyt loppui papin maltti, hän osoitti sormellaan ovea ja sanoi: »Nosta likainen koira vedestä, niin se pudistaa lokaa kasvoilleni. Pekka, viimeisen kerran sinä nyt kävit talossani. Mene!»

»Minä menen. Tuossa on luuta lahjaksi tyhjästä talosta, laaskaa sillä ensin oman huoneenne kynnys!»

Vaimo talutti Pekan puoliväkisin porstuaan. Siellä Pekka mutisi:

»Niin, niin, kiittämättömyys on maailman palkka!»

Kirkkoherra pudisti päätään, kulki keittiöstä työhuoneeseensa ja huokasi: »Minä en ymmärrä tätä kaikkea, kenessä on syy? Niin, niin», huokasi hän, »kiittämättömyys on maailman palkka.»

VANHANKARTANON TARINA

Hillevi rouvan luonteen hieno hiljaisuus oli vihkinyt koko Vanhankartanon elämän herkälle hiljaisuudelle, joka uinaili ullakolla ja hämärissä huoneissa. Kartanon vanha herra oli jo aikoja sitten kuollut. Kuoleman korkea vieras oli poistuessaan laamanni-vainajan työhuoneesta jättänyt umpean, unisen hengen kaikkialle. Työhuone oli entisellään, huonekalut ja sänky. Ja pääpatjassa, johon nojaten laamanni oli iäksi ummistanut silmänsä, oli vielä pään muodostama lovi. Mihinkään ei saanut koskea, se oli Hillevi rouvan hiljainen käsky. Mustetolppo ja kynäkin pöydällä oli vielä samalla paikalla, kuin mihin koukistunut käsi oli sen jättänyt ilmaistuaan viimeisen vaikean tahtonsa. Kummallisen jälkisäädöksen mukaan saisi Hillevi rouva omistaa kartanon, niin kauan kuin hän siinä asuisi.

Ja Hillevi rouva oli uskollisesti täyttänyt mies vainajansa tahdon ja määräyksen.

Hän istui nyt sinisessä huoneessa kartanon puistonpuoleisessa päässä surupukuisena ja katseli ilta-auringon kultaamasta ikkunasta etäisyyteen. Vanhat, surupukuiset naakat puiston puissa istuivat katsellen Hillevin huoneeseen ja haastelivat hiljaa keskenään. Ne lentelivät sitten mustana parvena yli koivulehtokujan, joka johti maantielle. Maantien yli suuntasivat ne salaperäisen lentonsa männikkömäen lappeella lepäävän kellertävän Sarkun kartanon poppeleihin. Sieltä ne katselivat, miten Kuuno herra, Hillevi rouvan sisarentyttären mies, hautoili harmaita ja huonoja ajatuksia. Naakat tulivat ikäänkuin härnäämään Kuuno herran rikollisia suunnitelmia.

»Naa, naa, sinä mietit taas sitä jälkisäädöstä», oli Kuuno kuulevinaan.

»Minä mietin tilani parantamista. Minun ja Vanhankartanon maat työntävät toisiaan, ne pitäisi yhdistää.»

»Sinä mietit, miten saisit enemmän peluurahoja. Kaupunkiin ajelit ja pelasit pois ulkotalosi. Naa, naa!»

»Minä mietin sitä, mikä minulle kerran kuuluu. Hillevi rouvan vouti on veltto ja kartano rappeutuu. Minä ostan uudet koneet, raivaan uudet maat. Minä tahdon laajentaa sukuni tilan suureksi.»

»Naa, naa», nauskivat taas naakat. »Sinä mietit, miten saisit Vanhankartanon käsiisi jo Hillevi rouvan eläessä. Sitä sinä mieletön mietit, kurja Kuuno, kurja Kuuno!»

»Kurjat linnut, häiritsevät työtäni!» ärjyi Kuuno herra, kulki taas kaapille ja kaatoi tulista Marsalaviiniä pitkään pikariin.

»Naa, naa, olit kunnon Kuuno, kunnon Kuuno! Nyt sinä mietit Hillevin kuolemaa!»

»En mieti kuolemaa, vaan…»

»Naa, naa, vaan mitä…?»

»Miten minä saisin Hillevi rouvan muuttamaan syntymäsotilaspuustelliin tuonne joen rannalle.»

»Sinä ajat pois Hillevi rouvan», nakuttivat taas naakat.

»En aja, mutta mustat muistot, laamanni vainajan kummittelut tekevät Hillevin sairaaksi. Hän miettii vain hautajaisia ja tuonpuolista pimeyttä… Lääkäri on sanonut…»

»Lääkäri, hahhaa», nauroivat naakat, »sinä itse olet sen keksinyt, kurja Kuuno, kurja Kuuno!»

»Huis linnut!» sähähti Kuuno herra, avasi ikkunan ja karkoitti naakat. Nauraen lensivät ne taas Vanhankartanon vanhoihin vaahteriin ja alkoivat keskustella ihmiskohtaloista ja koettelemuksista, mutta ne vaikenivat nähdessään, että Hillevi vaipui valkean unen valtaan.

Ja hieno Hillevi rouva näki puoli-unta. Hänen miehensä istui taas työhuoneessaan ja kirjoitteli…

»Missä sinä olet ollut niin kauan?» kysyi Hillevi.

»Kaukana vieraalla maalla, ihanassa maassa, missä kesä iäti kentillä kukkii, missä suloiset sielut kaipaavat iäti rakkaittemme rauhallisiin koteihin. Minä tulen tänne kuin salaa silloin, kun sinun sielusi minua halajaa, mutta kauan en voi viipyä…»

»Kartanossa ei kukaan tiedä sinun tulostasi.»

»Mutta Kuuno ajattelee minusta mustia ajatuksia, hän voi tulla tänne, hän karkoittaa minut kuin sinutkin», puhui taas ääni.

»Kuuno on niin hyvä minulle», kuiskasi Hillevi unissaan.

»Hän on hyvä vain pettääkseen sinut», huokasi henki. »Etkö näe hänen alhaista ahneuttaan?»

»Minä näen vain hänen hyvyytensä», huokasi Hillevi.

»Kerran sinun silmäsi aukenevat», varoitti henki. »Silloin näen sinut ja yhdyn sinun sielusi iäisyyteen», kuiskasi Hillevi.

Samassa Hillevi heräsi. Tuuli ravisteli ullakkoa, kuului kolinaa ylähuoneesta, ikäänkuin joku olisi siellä kävellyt. Puiston ovi rämähti selkoselälleen, ikäänkuin joku olisi sen kiireissään riuhtaissut auki. Ja naakat pelästyivät, ikäänkuin joku tuntematon olisi häirinnyt heidän untaan.

Hillevi hätkähti. Kummitteliko taasen yliskamarissa vai kummittelivatko hänen aivo-aaveensa? Hän hieroi hienonkaarevaa, kermankelmeätä nenäänsä. Hillevi kuunteli kuultavan kullankellertävillä kasvoillaan. Hillevi rouva vainusi vierasta, hän tunsi jo kaukaa vaistomaisesti vieraan tulon.

»Tulee vieraita», ajatteli hän ja katseli riutuvaan iltapäivähämärään.

Sarkun kartanossa sammui Kuunon huoneen lamppu.

»Kuuno lähtee matkalle, Kuuno kääntyy tänne. Kuule, kuinka vaunut vierivät yli jokisillan, ylös mäkeä, ohi riihirakennusten, ali vanhan lehtokujan.»

Hillevi rouva ajeli edellä ajatuksissaan vaunuissa. Vaunut ajoivat pitkin kartanon pihamaan ympyriäistä kehää, jonka keskellä vihreä lasipallo kiilsi kuin tarhapöllö. Vaunut seisahtuivat portaitten eteen.

Sudennahkalakki päässä astui punarosonaamainen, kookas, komea mies siniseen huoneeseen ja Hillevi rouva nousi kulkien häntä vastaan.

»Hyvä, että tulit, Kuuno! Etkö sinä nähnyt ketään vastaantulijaa jokisillalla… laamannia? Oh, minä niin pelkäsin, nyt en enään pelkää…»

»Täti kulta, sinä näet vain uninäkyjä, en nähnyt sillalta saukkoakaan.»

»Sitten hän on vielä huoneessaan, etkö kuule, kuinka keinutuoli liikkuu»?

»Ehkä akkuna on auki, tuuli kiikkua liikuttaa.»

»Mutta hän on talossa, hänen henkensä on huoneen hajussa, käden koskettamissa kaluissa, kartanossa kaikkialla.»

»Täti, jos on henkiä, niin niitä ei ainakaan näe.»

»Kuuno, laamannin kuoleman jälkeen tunsin, kuinka hän herätti minut, ja usein sen jälkeen olen tuntenut hänen läheisyytensä. Sanotaan, että vainajat lähestyvät meitä, kun me ajattelemme heitä, mutta lähtevät, kun emme näe emmekä ymmärrä heidän henkipuhettaan.»

»Olet, täti, taas lukenut salatieteitä, ja Poen runoelmat kauhunäyillään tekevät vain suloisen, sairaan pääsi vielä sairaammaksi. Kas niin, nyt minä nostan tämän kauhun runoilijakuninkaan kauniisti hyllylle, eikä täällä enään kummittele.»

Näin sanoen asetti Kuuno runokirjan kirjakaappiin.

»Niin, nyt minä olen tyyni, Kuuno, kun sinä olet täällä. Kävisit useammin, mutta sinä matkustat niin usein kaupunkiin.»

»Sinun pitäisi ajatella jotain muuta, täti» sanoi Kuuno todella säälien Hilleviä, sillä hän saattoi toisinaan olla hellä katumapäällä ollessaan, kaupunkijuominkien jälkeen. — »Jospa muuttaisinkin tänne.»

»Niin, Kuuno, muutakin.»

»Mutta Sarkku, miten sen käy? Täti, sinua vaivaavat vain muistot laamannista, jotka herättävät sinussa sairaita suruja. Muuttaisit joksikin aikaa syntymäpuustelliisi, lääkärikin on niin neuvonut.»

»Lääkäri, lääkäri ei voi minulle mitään, minun sieluni on sairas.»

Kuuno soitti pöytäkelloa ja huoneeseen tuli vanha Mari.

»Mari hoitaa nyt hellästi laamannin rouvaa. Lähden kaupunkiin, samalla pyydän tätiä kirjoittamaan tämän velkapaperin alle.»

»Kuuno kulta, kirjoitan vielä tämän kerran, mutta tästä lähin saat paremmin hoitaa kartanosi asioita.»

Kuuno puri hammasta ja rikinkellanvihreä silmä välähti. Kuuno herrassa heräsi taas paha, pinnallinen luonne. Hän muisti velkamiehensä. Hän sävähti, hillitsi itsensä, kumartaen suuteli hän tätiä otsalle ja poistui.

Mutta niin pian kun Hillevi oli poissa hänen näkyvistään, saivat ahneuden ja peliraivon hurjat henget vallan hänen sielussaan. Eteisestä näki hän pihalyhdyn valossa komean navetan, aittarivit, myllyn. Myllyn takana kuu kumotti. Pihakoira haukkui kuuta. Myllyhaan takana kohosivat Kyöpelinvuorta kohden suunnattomat, koskemattomat metsät. Mikä mieletön ajatus! Mikä suunnaton rikkaus! Hänen täytyi saada Hillevi rouva pois kartanosta hinnalla millä hyvänsä! Hätäkös oli Hillevi rouvan asua puustellissaan! Ja äkkinäisen päähänpiston valtaamana hän sieppasi porstuan naulakosta laamannin ketunnahkaturkin ja majavannahkalakin ja syöksähti tiehensä illan pimeään.

Kauan valvoi Hillevi rouva ja ajatteli Kuunon kehoitusta. Muuttaisiko hän pois rakkaasta kartanosta, jossa hän kukkeana neitona ja valoisana vaimona oli elänyt elämänsä suurimmat ja salaperäisimmät hetket. Mari lohdutti häntä. Hän nukahti, kun Sarkun kartanossa sammui tuli.

Mutta Kuuno kuuli kartanosta lähtiessään Vanhankartanon naakkojen nauravan:

»Kuuno konna, Kuuno konna!»

Hän läimäytti piiskalla orhia ja ajeli puiston ohi kaupunkiin vievälle tielle.

* * *

Hillevi palasi haudalta, jonka hän rakkauden runsaalla raukeudella oli koristanut syksyn viimeisillä valmuilla. Haudan varjot seurasivat hänen varjoansa ja yhtyivät kartanon varjoihin. Hillevi toi huoneeseen mullan ja kellastumisen tuoksun ja varjot viihtyivät hyvin hämärissä huoneissa ja surullisissa soppiloissa. Maahiset, mannun henget, etsivät aina tuollaisia kuolleilta näyttäviä vanhoja kartanoita, joiden sokeat ikkunat ikävöivät illan väräjäviä varjoja.

Ja Hillevi rouva istui surupukuisena laamannin kuolinpäivänä korkeassa perhetuolissa ja seurusteli vierasvakaisten varjojen kanssa. Sillä Hillevi oli mielestään joutunut jollekin väärälle taivaankappaleelle, hänen säteilevä sielunsa oli kotoisin jostakin puhtaasta ja paremmasta maailmasta. Tämä typerä, pöyhkeilevä ja puutteellinen maan maailma ei ymmärtänyt hänen sielunsa mittaamattomia maailmanääriä, niinkuin ei hänen kirkas korkeutensa käsittänyt tätä pientä ja matalaa maailmaa. Hillevi rouvan henki harhaili vielä haudalla, johon hän oli teettänyt torven, jonka kautta hän puheli laamanni-vainajalle. Tällaisten haudantakaisten taivallusten jälkeen oli hän tavallisesti herkempi hätkähtämään pienimmästä nurkan naksauksesta tai vanhojen huonekalujen natinasta, jotka aina ikäänkuin huokailevat itseksensä.

Hillevi tuijotti suurin, sielukkain silmin hienonkalpeine kasvoineen yli tummuvan illan, kellertävien ketojen yli, Sarkun kulmahuoneen saatanallista valoa.

Mutta mitä teki Kuuno herra? Kaunis ja komea Kuuno seisoi Sarkun suuressa, valkoisessa kulmasalissa ison, kattoon ulottuvan, Kustavi-kuninkaanaikuisen, kullalla ja valkealla kehystetyn, siron seinäpeilin edessä. Kuuno herra oli usein ottanut osaa kartanokeikarien ja aatelisarmojen paimennäytelmiin ja paastopeleihin. Nyt hän pelasi vaarallista peliä, mikä voisi päättyä kuolemalla tai voitolla. Peilipöydällä oli laamannivainajan valokuva, jota hän tavan takaa tarkasteli asettaessaan päähänsä lettipäisen, valkean puuteritukan. Hän maalasi poskipäänsä hiukan bordeaux-viinin värisiksi, kiinnitti mastiksella pulisongit ja asetti nenälleen kultasankaiset nenälasit. Sitten hän etääntyi peilistä ja naurahti omalle kuvalleen. Hän oli itse ilmetty laamanni! Tai hänen toinen huonompi minänsä, jonka eleitä ja ääntä hän matki! Tekikö hän näin väärin Hillevi rouvalle ja laamannin muistolle? Mitä vielä! Tämähän oli vain iloista, pientä pilaa, jolle juomaveikot makeasti nauraisivat. Näin hän parantaisi Hillevin sairaalloisista mielialoista, joihin häntä vaivuttivat tutut esineet, vanhat muistot ja kartanon kolkkous, johon Hillevi kummitushetkinä kutsui henkiä ja haltioita. Tämä näytelmä päättyisi samppanjakemuilla ja potpurrikarkeloilla. Ja Kuuno astuisi ylimpänä isäntänä Vanhaankartanoon, kuin karvevaalikuningas viininlehvä otsalla ottamaan perintönsä. Entä Hillevi rouva? Saisi rauhan uudessa ympäristössä, vanhassa puustellissa, joissa eivät kirotut naakat kirkuneet omanvoitonpyynnistä, kavalista keinoista, saastaisista salajuonista. Niin päättyisi kaikki kaikkien hyväksi, murhenäytelmä päättyisi syntien ja syiden sovinnolla. Ja esirippu laskeutuisi.

Niin mietti Kuuno, kulki porstuaan, pani päähänsä majavannahkalakin, kääriytyi laamannin ketunnahkaturkkiin. Otti komerosta salalyhdyn ja hiipi kuin varas hämärähenkiseen ilta-yöhön.

Mutta samaan aikaan, kerrotaan, istui Hillevi sinisessä huoneessaan kutsuen henkiä hämyhetkien viettoon ja kuiskasi kauan kaivatulleen, kauan kadotetulleen:

»Tule, sinä henki minun hengestäni, näkymätön näkijäni ja näyttäydy minulle! Suo minun havaita sielusi hahmo, etten kalvavaan kaipaukseeni kuolisi! Minä kutsun sinua, Siivert, sinä kaksoissieluni!»

Hän kuunteli. — Sade rummutteli kartanon ruutuja ja ullakolla ulisi tuuli. Sateen sihinästä oli hän eroittavinaan askeleita puutarhasta. Siellä taittui sireenin oksa ihan ikkunan alla. Hillevi säpsähti oman kutsunsa kuiskeita. Hän kuuli kolinaa puutarhakuistilta. Kun hän kääntyi, näki hän pitkän varjon ulkona. Laamanni-vainaja seisoi hetken ilmi-elävänä terassilla ja samassa hänen hahmonsa haihtui hämäryyteen. Sanomaton, selittämätön ilo täytti Hillevi rouvan ja tumma tyyneys lankesi hänen ylitsensä.—Hän istui korituolissaan liikkumatta katsellen salinovelle, josta hän odotti oudon, kaukaisen ja kaihotun vieraan tulevaksi.

Eteisen ovi aukeni hiljaa, salalyhdyn valossa kulki vieras väärällä avaimella, peittäen valon turkkiinsa hän avasi salin oven ja seisoi kynnyksellä.

Hillevi rouva ei päässyt paikaltaan: hämärän oviaukon autiudesta naulitsi kaamea katse hänen katseensa. Niin katselivat he hetken toisiaan, mikä Hillevistä tuntui pitkältä kuin laamanni-vainajan hautauspäivä. Outo vieras ei virkkanut sanaakaan. Hillevi voitti värisevän, pehmeän pelkonsa, näky oudostutti ja onnellistutti samalla kertaa, sillä oven olennossa oli jotakin vierasta ja samalla tuttua. Vainaja oli kuullut hänen kutsunsa. Vihdoin Hillevi kysyi vapisevalla ja vaivaloisella äänellä:

»Tulitko sinä minua noutamaan?»

Vieras ravisti päätään.

»Mitä tahdot? Tahdotko testamenttisi?»

Vieras kohautti olkapäitään.

»Sano tahtosi, sen täytän, kuten jälkisäädöksesikin.»

»Muuta pois kartanosta», sanoi outo kolealla äänellä ja katosi aukon pimeyteen.

Hillevi kiljahti ja vaipui tiedottomana lattialle. Toden- ja tarunsekainen oli vieraan äänen voimalla iskenyt hänet maahan kuin ukkosen vaaru.

Mari saapui siunaten huoneeseen ja nosti pyörtyneen rouvan lattialta.

* * *

Viikon ajan houraili Hillevi rouva salaperäisestä vieraasta. Vakuuttamalla hän vakuutti nähneensä laamanni-vainajan, mutta kukaan ei uskonut häntä. Mari lohdutteli häntä ja lääkäri kävi häntä katsomassa. Hillevin korvissa kaikuivat vielä sanat salaiset: Muuta pois kartanosta! Ne eivät antaneet hänelle hetkenkään rauhaa. Hän tahtoi muuttaa pois kartanosta pieneen puustelliinsa, ja lääkärikin suostui siihen, koska hän arveli vaihtelun vaikuttavan parantavasti Hillevi rouvan hiushienon herkkiin hermoihin. Hän toipui ja tyyntyi. Ja kummallinen kohtalo ajoi asian niin, että toipilas istui puustellin pienessä kamarissa räiskyvän takkavalkean ääressä. Mutta Vanhaankartanoon oli tullut Kuuno herra. Asianajajilla ja käräjänkäynneillä vahvistutti hän oikeutensa Vanhaankartanoon, josta Hillevi rouva oli omasta tahdostaan muuttanut, siirtäen siten omat oikeutensa Kuuno herralle, lähimmälle perijälleen. Juomapidoilla, joihin hän oli kutsunut pitäjän kaikki huikentelevat herrat, hän vastaanotti isännyytensä. Mutta kova onni kohtasi häntä heti ensi viikkona. Vaunuhevonen, joka kerran oli saattanut laamanni-vainajan hänen viime matkalleen, potkaisi häntä tallissa, kun hän sitä piiskalla kuritti. Ja nyt sai Kuuno herra vuorostaan olla vuoteen omana. Siinä levätessään ehti hän nyt miettiä kaikkia kummitusjuttuja laamannista, joita juomaveikot olivat veistelleet. Jamaikka-pullo oli aina hänen yöpöydällään, humalan horrostilassa hän oli kuulevinaan kolinaa laamannin työhuoneesta yläkerrasta. Hän naurahti ensin niille harhaluuloilleen. Huonekalut alkoivat huokailla hänelle kuten Hillevi rouvalle, ja hän saattoi parkaisten kohota istualleen puiston oven rämähtäessä auki tuulen tuivertaessa. Ja silloin kuuli hän naakkojen naurun: »kurja Kuuno, kurja Kuuno», otti pistoolin pöydältä ja ampui niitä läpi ikkunan, että lasit säpäleinä särkyivät lattialle. Sitä hullummin huusivat vain naakat. Vähitellen vaipui hän yksinäisyyden avuttomaan, aavemaiseen maailmaan, josta vain humalan hurjuus hänet hetkeksi vapautti herpaistakseen hänen hermojaan kuulemaan ääniä ja omantuntonsa kummallisia kuiskutuksia, joita hän ei ennen eroittanut. Ja hän kuuli kummia Hillevi rouvasta, josta vanha Mari toisinaan kävi tarinoimassa. Hillevissä oli, tapahtunut taudin muutos. Hän oli köyhtynyt ja kirkastunut taistellessaan nyt todellisuuden kanssa. Kummitusnäyt olivat karkonneet. Hän askarteli aamusta iltaan, penkoen puutarhassaan, kutoen kotikutosiaan. Hän kulki köyhien mökeissä autellen avuttomia ja sairaita.

Kuuno kuuli kaiken tämän, ja omantunnon tuskat kasvoivat tukehuttaen ilman hänen ympärillään, niin että hänen täytyi syöksyä kaupunkiin haihduttamaan hurjat ajatuksensa. Sellaisilta matkoilta palattuaan hän aina kiersi hautausmaan, jota hän alkoi pelätä. Ja nähdessään rauhallisen tulen tuikkivan pienestä puustellista hän hoputti hevosta.

Kartanossa siirteli hän laamannin huoneen huonekaluja ja pöydällä olevia esineitä, mutta hänen ihmeekseen siirsi joku näkymätön käsi esineet taas entisille paikoille. Hän alkoi surkastua ja henkisesti rappeutua. Hurjistelujen takia kävi hänessä huumaava, ainainen aaltoilu. Öisin hän oli keinuvinaan vuoteessaan ja vaipuvinaan syvälle alas kartanon kellariin. Toisinaan hän tunsi, ikäänkuin joku olisi painanut häntä hartioista taluttaen ovelle karkoittaakseen hänet kartanosta. Sentähden alkoi hän kaihtaa kartanoa ja viipyi viikkomääriä matkoilla. Hetket kartanossa muuttuivat hänelle helvetiksi. Hän pelkäsi lattiapalkkien natinaa ja omia askeleitaan, jotka kajahtivat autiossa talossa. Toisinaan hätkähti hän omaa varjoaan. Hän kuvitteli mielessään, kuinka laamanni oli kartanossa kävellyt, istunut nahkasohvalla ja syönyt päivällispöydässä. Kaikessa kummitteli laamannin henki, ja kuvittelut hänestä syöpyivät niin hänen sieluunsa, että hän toisinaan pelkäsi älynsä hajanaisen hurjaa hehkua. Kerran yöllä puoli-unesta herättyään hän oli nähnyt laamannin hahmon ihan vuoteensa vierellä. Hahmo haihtui vihdoin kattoon talon yläkertaan. Hän puhdisti kartanon ummehtuneen hengen, hän pelkäsi seinäpaperien haletessa niiden vihreässä värissä piilevää myrkkyä muka, sisusti koko kartanon, mutta mikään ei auttanut. — Hillevi rouvan pyynnöstä hän oli antanut työhuoneen olla rauhassa. Mutta se vaivasi häntä juuri enimmin. Hän ampui kaikki naakat, ja hiljaisuus huusi vain äänekkäämmin. Nyt hän pelkäsi hiljaisuutta ja omaa itseään. Vajaan vuoden kuluessa hän tuhlasi ja mässäili niin, että oli saattaa koko kartanon rappiolle. Niin meni talvi taittaen Kuunon viimeisenkin voiman. Tuli kevät eikä hän nähnyt sitä, hän ei huomannut puiston puhkeavia, keväisiä kerkkiä, hänen henkensä harhaili vain talven yksinäisessä yössä.

Mutta Hillevi rouva askarteli puustellinsa pienessä puutarhassa. Hänen aatoksensa suli aurinkoon ja lintujen liverryksiin. Pääskynen laitteli jo pesäänsä hänen rauhallisen räystäänsä alle. Hänen ylitsensä lankesi lauhkea lepo, vaikka häntä syvästi suretti, että Kuuno oli karkoittanut kaikki hyvät henget vanhasta, kauniista sukukartanosta.

* * *

Hillevi oli tullut pyhältä hautahetkeltään. Hän oli lakannut puhelemasta vainajan kanssa, sillä hän tiesi nyt, etteivät vainajat vaadi, että heitä herkeämättä surtaisiin. Kuten aviopuolisot vanhemmiten harvemmin haastavat toisilleen huoliaan, tuntevat toistensa tahdon jo eleistä ja enteistä, käyvät vihdoin viisaudessa toistensa näköisiksi, oli Hillevi vuosien vieriessä vain henkevöitynyt. Ja hän oli samalla oppinut elämän yksinkertaisen viisauden ympäristönsä ujossa ymmärtämyksessä. Hänen tuonentakaisia haltioitumishetkiänsä olivat nyt vain laamanni-vainajan lähtöpäivä. Tällaisena päivänä katseli hän nyt kevään korkeassa kirkkaudessa taimitarhaansa. Hän kuuli ylhäältä suloisen siipien suhinan. Korkeudessa kulki kurkien komea kuningasretki. Äänet loittonivat teräskirkkaina yli lakeuden kohden Kyöpelinvuorta. Mutta yksi ääni eksyi edeltäjistään, sairas, siipirikko kurki liihätteli levottomana, pudoten Hillevin eteen. Hän otti sen hellästi hoivaansa ja alkoi parannella sen vioittunutta siipeä. Se näkyi heti viihtyvän, ja pääskyparilla oli siitä sanaton ilonsa. Se käyskenteli pitkin pihamaata ja pääskyset livertelivät liipaisten toisinaan sen ylitse, kerran istahtaen sen selkäänkin. Sen siipi parani pian ja se kohosi korkeuteen yli hautausmaan. Ja kevättähdet lensivät sen eitse, kun se jäähyväislaulua laulaen katosi kuin kaunis ajatus avaruuteen.

Ilta oli viileän vieno ja tyyni. Hillevi seisoi ikkunan ääressä ja katseli tähtiä. Kuu kulki kuin suuri niittomies tähtitarhaa, leikaten lentoon tähtiä, jotka sinkoilivat kuin tulisiemenet yli Vanhankartanon. Silloin ilmaa viilsi vihlova ääni Vanhankartanon yläkerran ikkunasta. Naisen hihkaiseva huuto kuului laamannin työhuoneesta. Sitten alkoi vanha spinetti särkyneesti soida, sitten sitä säestivät klarinetit ja viulut. Sillä Kuuno herra oli kaupungista tuonut soittajia soittamaan pois hänen hurjia näkyjään. Kuuno herra oli käskenyt sinne myös mustalaistyttöjä soihtujen valossa alastomina puutarhassa tanssimaan. Ne ne nyt kirkuivat keväisessä kiimassa Kuunon juomaveikkojen hohottaessa.

Kuuno itse istui kuin uhalla laamannin keinutuolissa. Toisinaan ponnahti hän pystyyn matkien laamannin eleitä. Nyt hän maalasi poskeaan, nyt hän veti ketunturkit ylleen, hiipi hämärässä, seisoi Hillevi rouvan edessä ja — — Hän kuvaili kohtausta, jota kaikki nauroivat. Mutta tätä tehdessään hän oli koko ajan tietoinen siitä, että hän rikkoi jotakin pyhää ja korkeaa — itsessäänkin. Hän suuttui itselleen, hoputti soittajia ja pieksi tyttöjä. Raivo sai hänessä yhä helvetillisemmän, vaahtosuisen voiman. Silloin hän huomasi laamannin kuvan seinällä ja sen silmät seurasivat ilmi-elävinä kaikkia hänen liikkeitään. Hän syöksähti kuvan kimppuun lävistäen puukollaan sen silmät puhki. Sitten hän kävi jäykän mykäksi ja tuijotti rikkinäiseen kuvaan.

Samassa kuului kirkaisu pienestä puustellistakin. Hillevi peitti kasvonsa käsillään torjuen kamalaa sisäistä näkyään. Sitten suoristui hän ylevän käskeväksi. Otti viittansa ja alkoi hiljaa kuin unissakävijä astella kohti Vanhaakartanoa.

Kuuno herra heräsi tuijotuksesta siihen, ettei kukaan nauranut hänen hullutuksilleen. Hillevi rouva oli surupukuisena astunut kartanon pääovesta yläkertaan, ja kaikki väistyivät kahden puolen hänen tieltään hänen taakseen yön pimeyteen. Kirkuen juoksivat naiset ullakolle ja herrat heittäytyivät vaunuihinsa. Hiljaa kuin aave astui nyt Hillevi Kuunon eteen. Kuuno asetti käden silmilleen kuin näkyä pelästyen. Läpitunkevina tuijottivat Hillevin hyytävät silmät. Kuin korkeimman kohtalon kova käsi iski Kuunon olkaan, hän lysähti polvilleen.

Sanaa sanomatta osoitti Hillevi sormellaan ovea. Pää kumarassa Kuuno otti aran askeleen, hänen hartiansa vavahtivat, hän kätki kasvonsa ja kulki hitaasti alas rappusia. Hän kulki yhä alaspäin, yhä alaspäin, ikäänkuin sillä alenemisella ei olisi mitään loppua ollut, ikäänkuin portaat olisivat johtaneet maan alle. Pihalla potkaisi hän tuntematonta mustaa koiraa.

* * *

Syystähdet kimmelsivät ja ympäröivät koko Vanhankartanon tulimerellään, johon se kummullaan kohosi avaruuteen antautuen. Vanhankartanon katto uneksi vuosisataista untaan ja sen pääty katsoi itään kuin ilmestykseen.

Hillevi rouva istui avatun ikkunan luona. Vanha Mari kertoi palavan takkavalkean ääressä vanhasta laamannista. Hän kertoi myös kujeistaan siirtäessään laamannivainajan työpöydän esineet entiselleen. Ja Hillevi hymyili hetken, mutta sitten hän vaikeni muistellessaan Kuunoa, joka oli hiljattain kuollut. Pappilanmatkalta palattuaan hän oli pudonnut metsästyskääseistään ja jäänyt jäykkänä tuijottamaan avaruuden ikuista arvoitusta. Ehkä hän papin luona oli saanut rauhan raskaalle mielelleen, sillä viime aikoina oli hän käynyt vakavaksi ja harvapuheiseksi. Ja laamannin haudalla oli hänen nähty harhailevan, jonne hän oli laskenut sovitukseksi koko suuren, synkän surunsa. — Hillevi huokasi ja katsoi taivaalle. Sieltä kuului kuin hankojen havinaa uinuvalta ulapalta, kurjet tekivät lähtöään. Mutta alhaalla puustellin pienessä puutarhassa valitti pieni pääskynen, joka oli lentänyt puhelinlankaan satuttaen siipensä. Se vikisi ja valitti, sillä se oli jäänyt pois parvestaan. Muut olivat jo päivällä kenenkään huomaamatta lähteneet pitkälle muuttomatkalleen. Mutta kurkiauran sivulla erottautui suuri siiven varjo vasten valossa vavahtavaa ja väreilevää tähtitaivasta. Korkea kurki liihätteli alas pienen puustellin pihalle, laskeutui maahan. Ja pieni pääskynen nousi sen selkään. Sitten kohosivat ne molemmat ja lensivät yli Vanhankartanon huokailevan harjan.

Ja Hillevi rouva vaipui mietteisiinsä. Ehkä tämä kurki oli sama, jonka hän oli parantanut, ehkä se nyt vuorostaan tahtoi tehdä pienen palveluksen pienelle, sairaalle pääskyselle.

Ja Hillevi rouva tunsi, miten suuri, siunattu rauha laskeutui hänen sieluunsa. Näin eheänä kaartuisi elämän ilta, kunnes kerran mustat vaunuhevoset veisivät hänet viime vaellukselta sukuholviin rakkaan laamanni-vainajan viereen. Joku korkeampi, käsittämätön voima nostaisi hänen sairaan sielunsa läpi lentävien tähtien liitääksensä ikuisen voiman varassa kohti ainaista aurinkoa ja ikuista iloa.

Hillevi rouva katsoi kirkastunein kasvoin kohti kaukaista korkeutta. Sitten sulki hän ikkunan. Tuli oli takassa sammunut. Vanha Mari nukkui jakkaralla.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK VALITUT KERTOMUKSET ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg™ License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg

Project Gutenberg is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg’s goals and ensuring that the Project Gutenberg collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 41 Watchung Plaza #516, Montclair NJ 07042, USA, +1 (862) 621-9288. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- SISÄLLYS

- I

- INEHMO JA SAMMAL
- PAHOLAISEN SOITTO
- TARINA KERJUUPUSSISTA
- NOIDUTTU TORNIKELLO
- METSÄN HENKI
- JUOKSA JOIKUJA
- HIIRENKESYTTÄJÄN KOSTO
- INDIALAINEN LEGENDA

- II

- ALJU
- TIIKERIKOIRA JA FOX-TERRIER
- SATU SORSANPOJASTA
- ELÄMÄNLANGAT JA PIIMÄPILKKU

- III

- ÄITI JA POIKA
- SILLANLAKAISIJAT
- KOTIUTUNUT

- KAHDET HAUTAJAISET

- I

- II

- SORTUNUT ÄÄNI
- KIDUTTAJAT
- SYYTINKIVAARIN JOULUSAHTI
- KIITTÄMÄTTÖMYYS
- VANHANKARTANON TARINA
- THE FULL PROJECT GUTENBERG™ LICENSE