The Project Gutenberg eBook of Kertomuksia III

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Kertomuksia III

Author: Elizabeth E. Lea

Wettergrund Josefina

Translator: Aina Hannelius

Release date: February 21, 2026 [eBook #77995]

Language: Finnish

Original publication: Hamina: Alfred Lagerbom, 1905

Credits: Tuula Temonen, Johanna Kankaanpää

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KERTOMUKSIA III ***

language: Finnish

KERTOMUKSIA III

Kirj.

Lea [Josefina Wettergrund]

Ruotsista tekijän perillisten suosiollisella luvalla suomentanut

Aina Someri.

Haminassa, Alfred Lagerbomin kustannuksella. 1905.

SISÄLTÖ:

Wilhelm v. Braun: Yleisölle!

Kulkuri Sven

Eräs kalaretki

Tähtiveljekset

Kun Pettersson'in herrasväki on hopeahäihin lähdössä

Uusi arkki

Kuinka arvoon kohotaan

Seuraavan Wilhelm v. Braun'in esipuheen, joka oli johdantona Lean ensimäiseen julkaisuun, on kustantaja arvellut ehkä jossakin määrin huvittavan Lean suomenkielistäkin lukijakuntaa.

YLEISÖLLE!

Aikana, jolloin kauniimpi sukupuoli sekä meillä että ulkomailla melkein yksinomaan on ottanut kaunokirjallisuuden haltuunsa, ja naiskirjailijat vuosittain vedenpaisumuksen tavoin täyttävät kaikki paikat ikävillä ja tekopyhillä romaanipostilloilla, on todellakin ilahduttavaa tutustua nuoreen kirjailijattareen, joka tarkastelee elämää iloisin ja veitikkamaisin katsein ja leikillisellä kynällä kuvaa näkemäänsä sekä hyvää että pahaa, kuitenkin kiinnittäen huomionsa pääasiallisesti edellisen puoleen.

Tälläinen kirjailijatar nyt lähettää ensikerran teoksensa julkisuuteen, suoden minulle kunnian hankkia niille kustantajan, koska hän itse, syrjäisellä maaseudulla asuen, ei ole ollut tilaisuudessa tutustua maan kirjailijoihin, jotka paremmin tämän luottamuksen ansaitsisivat, ja ainoastaan kustantajan erityisestä pyynnöstä rohkenen tähän siis esipuheen laatia, varmasti kuitenkin tietäen, ett'ei se mainitun teoksen arvoa enennä.

Mutta tutustuttaakseni yleisöä itse kirjailijattareen, tahdon kertoa erään vähäisen muiston.

Kun minä monta vuotta sitten oleskelin Carlshamn'issa, olin tilaisuudessa joka päivä ikkunastani näkemään kuinka tuossa kahden tienoossa kokonainen liuta tyttökoululaisia kokoontui kadulle piirittäen erään kirkassilmäisen, punaposkisen toverinsa, joka heille aina näytti pitävän pitkiä puheita, säestäen sanojaan vilkkailla liikkeillä, ja herättäen kuulijoissaan mitä sydämellisintä iloa ja naurua. Muuan ystäväni, joka kerran käydessään luonani sattui näkemään tuon ryhmän, selitti minulle, että tyttö tuossa keskessä oli koulun teräväpäisin oppilas, sekä kertoi hänen kirjoitelleen koko joukon runoja ja pikku novelleja, joista useimmat olivat sisällöltään leikillisen ivallisia ja kuten tavallista kirjailijoilla, jotka vielä koulupenkillä istuvat, kohdistui niissä iva pääasiallisesti opettajiin, opettajattariin ja naurettaviin tovereihin. Olin sitte tilaisuudessa lukemaan useita noista nerontuotteista, ja täytyy minun myöntää, että niissä ilmeni eväämätön taipumus koomilliseen suuntaan ja hänen ikäänsä nähden tavaton kyky käytellä kieltä vapaasti.

Missä määrin nämä taipumukset ovat kehittyneet, on lukija itse tilaisuudessa päättämään seuraavasta kertomuskokoelmasta, joka varmaan voisi esiintyä vaativammallakin nimellä kuin "Pikkupätkiä", joksi tekijä kainoudessaan on sen kutsunut.

Sekä kirjan- että ottamastaan kirjailijanimestä "Lea", kirjoittaa hän tavallisella leikillisellä tavallaan minulle; "Nyt vielä eräs tärkeä kysymys: mikä kirjalle nimeksi. "Pikku pätkiä kertomusten ja runojen muodossa, kirjoittanut Lea." Tuo nimi on kauan pyörinyt mielessäni — ei siltä, että minulla juuri olisi minkäänlaista yhdenlaisuutta tuon Vanhan Testamentin kaimani kanssa, Jumalan kiitos ei! — sillä enpä tiedä ketään kieroin silmin katselleeni, niinkuin myös aina olen toisen omistusoikeutta kunniassa pitänyt, niin paljon kuin voimani ovat suoneet mutta sittenkin…"

Allekirjoittaneen mielestä sopii parhaiten tämän esipuheen lopuksi osa kirjailijattaren kirjeestä, joka seurasi käsikirjoitusta:

"Niin, tässä ne nyt tulevat, ne minun "teokseni!" Miten suurelliselta se kuuluukaan! Vavisten niiden vaiheita minä ne lähetän. En saata selittää tunteitani tällä hetkellä. Samanlaiset ne lienevät kuin köyhän äidin, joka ainoan lapsensa lähettää maailmaan, omin voimin onneaan koettamaan. Kyllähän äiti mielestään on parastaan tehnyt sitä kasvattaessaan, mutta varma on, että lasta toisenkin kerran maailmassa tyrkitään, nipistellään ja tukistellaan. — Mutta mitäpä siitä, kuin se vaan tapahtuu järkevästi, silloinhan se on sille hyödyksi vain, ja äiti voi toivoa lapsestaan kerran koituvan kunnon ihmisen — ja onhan sekin jotakin."

Näyttäytykööt nuoren ja iloisen kirjailijattaren pelonaiheet turhiksi!

Wilh. von Braun.

KULKURI SVEN.

I.

Moni häntä, Kulkuri Sven’iä, hassuna piti, sillä miesmuistiin ei hänen oltu nähty säännöllisellä työllä elatustaan hankkivan. Paikasta toiseen hän harhaili vaan kuin tomu tuulessa, paremmin tuntien jokaisen niityn mättään kuin ihmiset kotiseudullaan. Lieneekö kirjoissakaan ollut, kuten muut kunnon kansalaiset. Tuskinpa vaan. Usein hän, auringon ensi säteiden taivaalle kohotessa, ilmestyi ihmisten pariin ja taas iltavarjojen lähetessä katosi, taikka päinvastoin. Mutta kaikkialla hän tervetullut oli; aina suojan sai; ei puuttunut sydämellisiä sanoja, ja nuorison joukossa varsinkin hänellä hartaimmat ystävänsä oli.

Mutta hänpä omasikin taikavoiman, jolla nuorten sydämet avasi, hellyttelipä vielä vanhustenkin mieliä — ja se voima oli hänen soittonsa, hänen tuohitorvensa; sillä puhalteli hän tanssinsäveliä niin pirteitä ja eloisia kuin nuori mieli ikinä toivoa voi. Kulkuri Sven oli mestari soittamaan, vaikka hänelle itselleen sitä tuskin kukaan lie ilmaissut, ja epäiltävää on, kykenikö Pan aikoinaan ylistetyllä soitollaan herättämään suurempaa ihastusta dryadein joukossa, kuin Kulkuri Sven tuohitorvellaan Blekinkiläistyttöjen mielissä; Blekinki, näet, oikeastaan oli Sven'in kotitienoo, vaik'ei hän viihtynyt kauempaa siellä kuin muuallakaan. Mutta varma on, ett'eivät hänen torvensa säveleet missään kirkkaampina kajahdelleet, eikä tytöt hänestä missään ihanammat olleet kuin Blekingissä; sen hän heille kyllä ilmaisikin; hyvä vaan, ett'eivät lähiseudun neitoset sitä kuulleet, sillä semmoiset puheet eivät juuri naapurusten sopua paranna. Olihan sitä yhtä ja toista painamassa Kulkuri Svenin omaatuntoakin, mutta se paino oli kuin kastehelmen, joka hentoa, vihannoivaa heinänkortta notkistaa.

Useinhan esim. oli sattunut, että nuori tyttönen työnsä unohti, kaidepuu sai levähtää, rukin surina tauota, valkaisemattomat lankavyyhdet hetkeksi tuvan seinämälle levittämättä jäädä, kun Kulkuri Sven'in tuohitorven ääni kajahti. Ja työmies, joka auran kurjessa laajoilla pelloillaan laahusteli, väsynyt selkä kumarassa, kohottautui ehdottomasti nuo tutut sävelet kuullessaan tuokioksi levähtämään, pyyhkäsi karkealla paitansa hihalla hikikarpalot otsaltaan ja puheli myhäillen itsekseen:

"Sven houkkio se taasen näillä mailla vaeltaa; kyllä hänet soitostaan tuntee, paremmin soittaa kuin yksikään toinen, vaikka muuten on sellainen hölmö, ett'ei edes perunamaata mullatuksi saa."

Mutta ystävällisesti hän päätään tervehdykseksi nyökäytti, kun Sven Jumalan rauhaa toivottaen häntä lähestyi. Aina toi Sven mukanaan jotain lämmintä ja valoisaa, vaikk'ei kansa yksinkertaisuudessaan voinut sen tunteen syytä selittää. Ehkä herättivät Sven'in sävelet eloon jonkun suloisen lapsuuden muiston, karkoittivat halpamaiset ajatukset, tai toivat ne mieleen ihanan, jo aikoja sitten haaveksitun unelman, toivat sen hetkeksi vaan, kirkkaine välkehtivine kesäpäivineen, riemuilleen, ihanine öineen valkorunkoisissa, lehtevissä koivikoissa, loihtivat esiin puoleksi pois kääntyneet, rusoposkiset kasvot, loistavine tummansinisine silmineen. Taikka kuvastui mieleen ehkä pienoinen tupa tienvieressä, edustalla omenapuu kukkineen, ikkunassa palsamikukka ja elämänlanka ja kynnyksellä pellavapää pikkuinen, sinisilmät ilosta loistavina.

Niin, jotain tänkaltaista se Sven'in soitto mielissä herätti, puhtaampaa, parempaa kuin jokapäiväinen tavallisuus, ja kun vielä moni iloinen tanssinsävel hänen torvestaan ilmoille kajahti, niin saattaa kyllä käsittää, miksi hän niin tervetullut kaikkialla oli, ja miksi hänen tulonsa aina vaikutti kuin aurinkoinen sunnuntai-aamu raskaan työviikon loputtua, jolloin havumetsän suloinen tuoksu ilmassa leijailee ja raikas tuuli lahden laineilla leikittelee, niinkuin taiteilijan hyppyset koneen kielillä.

Tänään Sven taasen oli istunut koko pitkän kirkkaan kesäisen päivän aamusta iltaan metsän siimeksessä; kesäyön hämärä alkoi jo kiehtoa luontoa vaippaansa, ja puitten oksilta siellä täällä kuulin hiljaista kahinata, kun siellä lintunen pesäänsä haki. Ruisrääkän ääni halkoili ilmaa, ja kaukaa kuului kotiin palajavan karjan ammunta. Hetkiseksi häiritsi illan hiljaisuutta rattaitten ratina maantiellä. Liekö ajanut siellä seudun posti kuljettaen viestejä sydämistä sydämiin. Kuiskailivatpa vienosti keskenään myös puitten lehdet; kerrottavaa heilläkin toisilleen oli, mutta Kulkuri Sven, joka muuten kyllä luonnon kieltä ymmärsi, ei tänään heidän kuiskettaan kuunnellut.

Hänen polvillaan oli nyt levällään toisenlainen lehti — sanomalehti — johon koko hänen huomionsa oli kiintynyt.

Itsekseen puheli hän puoliääneen:

"Huomenna hän laulaa, ja minä saan kuulla häntä ja saan nähdä hänet, hänet, mutta hän ei näe minua. Huomanneeko metsän komea honka vähäistä kieloa, joka hiljaa sen juurella kasvaa? Ei suinkaan! — ja niin olla pitääkin. Honka katselee kauas suurta, avaraa maailmaa, jonne sen oksatkin ojenteleivat, ja jossa aurinko niihin kultiaan valaa, ja vienot tuuloset humisten niille laulujaan laulavat, milloin herätellen, milloin lepoon viihdytellen. Niin, niin; ja minä tässä yhä vain kyliä kiertelen ja olen tuskin tuon pikku taimenkaan vertainen, joka kiven vieressä vihoittaa… Kas vaan sinua, pikku hupakko (siksi kutsui Sven etanaa), etkös sittenkin matanut sinne hakemaan suojaa pimeän ja kylmän tullen! Hm… olihan sekin jotain; jotenkin samanlainen lohdutus kuin Kulkuri Sven'illä, kun hän iloisilla tanssinsävelillä hetkeksi karkoittaa surun luotaan. Jaa, jaa, kylläpähän Herramme itse tiennee, milloin kunkin päivätyö on tehty. Ei sitä taida niin tarkoin toinen tietää, kuka täällä on toimittanut enimmän, kuka vähimmän. Kyllä mahtaa tuntua ihanalta sitten, kun Sven'kin kerran saa todella levätä! Mutta vielä siihen taitaa toinenkin päivä vierähtää. Jotain tahtoisin minäkin saada tehdyksi, jotain oikeen kunnollista, ennenkuin Herramme puhaltaa suureen tuohitorveensa… Hm! ihmeellistä sentään, ett'en minä ole voinut kiintyä yhteenkään paikkaan maailmassa, niinkuin muut kunnon ihmiset! Olenhan koettanut, mutta ei se ole onnistunut, ei yhtään. En koskaan ole päässyt selville siitä, mikä työ minulle oikein sopisi… Ulkotyö? (Sven katseli laihoja käsiään ja hinteräistä, mitätöntä vartaloaan) ei, ei siitä mitään olisi tullut. En minä olisi osannut auran kurjessa kulkea, sillä enhän olisi voinut olla tarkastelematta pilvien kulkua. Ja sitäpaitsi, kun toisinaan seison ja katson, miten auran kärki viiltää vihantaa maata ja nyhtää siitä sadottain pikku kukkia juurineen, niin tuntuu minusta kuin kynnettäisiin oman sydämeni juuria ja mullistettaisiin siellä kaikki sekaisin, ja silloin voittaa minut taas vaeltamisen halu, ja minä riennän pois koko hommista hiljaiseen metsään tai vihannille niityille. Toisinaan olen seisonut ja katsellut käsityöläisiä heidän työssään ja miettinyt: "Tuohon toimeen sinun olisi pitänyt ruveta". Mutta kun taas ajattelen sen ajatuksen loppuun saakka, kun kuvittelen istuvani jalat ristissä räätälin pöydällä taikka veteleväni pikilankoja suutarin pölkyllä taikka käytteleväni satulasepän pitkää neulaa, niin tunnen kuin pistoksen sydämessäni, ja taas minä pakenen kuin henki olisi kysymyksessä, pakenen kaikkia heidän silitysrautojaan sormistimiaan ja neulojaan, enkä saa rauhaa ennen, kuin olen keskellä synkkää metsää, jossa hongat humisevat ja sammaltaneet kivet vihertävät. Siellä mä taasen torveeni tartun ja puhaltelen… mutta en noita raikkaita tanssinsäveleitä joilla kylän nuorisoa ilahutan. Salon hongille, sen kallioille, kukille ja itselleni minä silloin soittelen, soittelen kaikesta mikä sisässäni laulaa, ja silloin helpottaa ihmeellisesti sydänalassa. Niin, enpä tuota oikeen itsekään ymmärrä, mutta — sellainen minä vaan olen…"

Kulkuri Sven kääri sanomalehden hellän huolellisesti kokoon, pisti sen takkinsa taskuun, oikasihe sitte maahan pitkäkseen, asetti kätensä ristiin niskan alle ja tähysteli läpi puitten lehvien ehtootaivasta, jolle tähtönen toisensa jälkeen syttyi. Suloinen kukkien tuoksu täytti ilman; yhä hiljaisemmaksi muuttui metsä, kunnes lopulta ei muuta kuulunut kuin kaukaa viidakosta yksinäisen satakielen surunvoittoinen liverrys. Koko luonto uneksi huoaten. Niin teki Svenkin, vaikka hän uneksi valveillaan. Hän teki, kuten niin monasti ennenkin oli tehnyt: ajatteli entisiä elämänsä vaiheita. Hän muisteli aikaa, jolloin oli pappilassa paimenpoikana ollut, kuinka siellä jokaisella oli omat kiireensä ja touhunsa eikä kukaan muu joutanut häntä ajattelemaan kuin talon pieni tyttönen… Sven näki vieläkin, miten tuo lapsonen vaaleat kutrit tuulessa liehuen ja katse kirkkaana, kuin lähteensilmä, köyhän paimenpojan luokse riensi, tarttui hänen käteensä ja kuljetti häntä yli mättäitten ja kumpujen, kunnes vihdoin väsyneinä mutta onnellisina istahtivat riippakoivujen suojaan levähtämään. Sanasta sanaan muisti Sven kaikki sadut keijukaisista, kristallipalatseista ja lumotuista prinssessoista, jotka "pikku Viva" hänelle oli kertonut. Kuin suloiset harpun sävelet soivat hänen korvissaan vieläkin ne monet laulut, joita tuo samainen "Viva" hänelle oli laulellut, ja jotka hän heti virheettömästi oli tuohitorvellaan toistanut. Hymy huulilla muisteli hän, kuinka monta kertaa nuo ilot olivat tuottaneet hänelle aimo selkäsaunan taikka nälkärangaistuksen, joilla auttamatonta paimenpoikaa koetettiin kurittaa, kun hän ei illalla lampaitaan löytänyt. Nälkä haihtui, ja vitsan jäljet tasoittuivat, mutta pikku Vivan sävelet pysyivät järkkymättä pojan muistissa ja sydämessä ja seuraavana päivänä oli hän niitä jälleen torvellaan ystävälleen raiutellut. Ilosta oli tämä silloin käsiään taputellut ja palkinnoksi viheriän lehvän paimenpojan kuluneeseen lakkiin sovitellut. Ylpeämmäksi kuin kuningas oli paimenpoika silloin itsensä tuntenut ja koko seuraavan yön uneksinut olevansa suuri taiteilija, joka vaan valtakunnasta toiseen vaelsi ja kultaa ja kunniaa niitti…

Johtuipa muistiin myös surun päivä, jona eräs rovastin ylhäinen sukulainen Tukholmasta tuli pappilaan viemisille, sai kuulla "pikku Vivan" ihmeellisen äänen, kehoitti tämän isää noudattamaan luonnon vaatimusta ja kasvattamaan tyttärensä laulajattareksi… Se päivä oli ollut raskas heille kummallekin, sekä Svenille että Vivalle, moni kyynel oli silloin vierähtänyt…

Mutta pikku Vivan täytyi ensin käydä rippikoulu; Sven'in, joka kahdesti jo oli yrittänyt mutta ei kummallakaan kertaa päässyt, piti samalla tehdä kolmas yrityksensä. Yhtä helposti, kuin sävelet hänen muistissaan tyyssijan saivat, yhtä vaikea sinne oli katkismuksen kappaleita pysäyttää ja tuona elämän tärkeänä aikana oli tuohitorvi Sven'ille enemmän vahingoksi kuin hyödyksi. Se ei tehnyt pienintäkään palvelusta kirkolle. Pulleaposkisia pasuunaa puhaltavia enkeleitä meillä maalaiskirkossamme on ennestäänkin tarpeeksi, ja sitä paitsi on sinulla tavattoman huonot tiedot, oli rovasti sanonut, ja puku yhtä huono, oli sanonut Sven'in serkku, nimismiehen Pekka, lainatessaan hänelle juhlapäiväksi housunsa, ja lisänyt vielä, että: "varo vaan itseäsi, jos niitä perässäsi laahaat!" Eikä paremmin sopinut lainatakkikaan hänen hentoon vartaloonsa. Hihat riippuivat hyvän matkaa käsien alapuolella, ja siinä tarvittiin taitoa saada niiden avulla hiukset silmiltä pois taikka kuivatuksi kirkkaat ja lämpöiset kyynelpisarat, jotka melkein estivät köyhän ja hiljaisen poikaparan, joka siellä kaikkein takimmaisena seisoi, näkemästä alttaria, mihin aurinko kultiaan valeli läpi kirkkaiden akkunaruutujen, joitten alla korkeat lehmukset vihannoivat ja varjojaan akkunan syvennyksiin heittelivät. Alttari ja penkit olivat vihannilla koivun lehvillä koristellut ja alttarikehyksen ympärillä luikerteli valkoisista ja punaisista ruusuista sidottu köynnös. Mutta etumaisna, valkoisempana, rusoposkisempana kuin yksikään toinen seisoi pikku Viva, ja auringon säteet leikittelivät hänen pitkillä, vaaleilla kiharoillaan. Siskosikseen niitä varmaan luulivat, ja se oli Sven'istä aivan luonnollista.

Senkin hän muisti, miten pikku Viva, kirkonmenojen loputtua, kun rovasti kirkkomäellä muutamain tuttavien kanssa puheli, haki Sven'in, joka yksinään äitinsä haudalla seisoi. Vieläkin näki hän kirkkaat kyynelet Vivan poskilla, kuin tämä kätensä Sven'ille ojensi ja kuiskasi hätäisesti ja murheissaan: "Kuules, Sven, nyt on leikin ja satujen aika lopussa. Minun täytyy lähteä kauas pois, tulla kuuluisaksi laulajattareksi, sanoo Tukholman setä, presidentti, ja ehk'en enää koskaan tänne palaja. Mutta sinun pitää luvata, Sven, ett'et säre meidän kivirakennustamme, "linnaamme", honkamäellä, tiedäthän. Ja muista kitkeä joka lauantai-ilta peikkokiven ympäristö rikkaruohoista puhtaaksi, ett'ei pikku peikkojen pääsy sinne kävisi vaikeaksi". (Sven muisti selvästi miten Viva tätä sanoessaan oli läpi kyynelten hymyillyt ja tahtonut ikäänkuin ilmaista, ett'ei hän enään sellaisiin uskonut, mutta muisteli kuitenkin mielellään, kuinka vielä vähän aikaa sitten niitä ajatellessaan oli tuntenut "suloista kauhua" mielessään) — "ja sitten" — oli pikku Viva edelleen puhellut — "pitää sinun kaiken mokomin luvata olla pienelle Gerda-siskolle yhtä hyvä kuin olet ollut minullekin. Hänhän on vasta kuusivuotias ja tuskin äitiä muistaakaan ja tiedäthän, ett'ei Borcka suinkaan hyvä ole eikä lasten kanssa osaa olla. Pikku Gerda parka! Hänen tähtensä jättäisin laulut ja muut ja jäisin kotiin, vaan isä ja setä eivät siihen suostu. Mutta sinä, Sven, ole aivan kuin äiti hänelle, nouki hänelle kukkia ja kerro satuja ja puhaltele torvellasi meidän kauneinta lauluamme: "Kultaisessa kartanossa", niin on se oleva hänelle kuin tervehdys äidiltä, joka haudassaan lepää, ja minulta myös. Lupaatko sen tehdä, Sven? Kiitos siitä! Sittepä minäkin lupaan muistaa sinua siellä suuressa kaupungissa ja vieraissa maissa, joihin setä sanoo minun myös pitävän mennä. Ja kun ne sitten siellä minulle käsiään taputtelevat ja kukkia heittelevät, niin muistelen, miten me täällä ennen käsikädessä metsiä kuljimme taikka rannalla kilpaa aaltojen kanssa hyppelimme. Ja aina kun kotiin kirjoitan, lähetän sinullekin terveisiä. Kuulusta vaan, milloin ne saavat minulta kirjeitä! Mutta sinä et saa muuttaa meiltä pois, sillä sitten ei pikku Gerdalla maailmassa olisi ketään, kehen turvautua, tiedä se! Kyllä sinä voit pappilassa renkinä olla, jos vaan tahdot. Ne syyttävät sinua sekä tuhmaksi että laiskaksi, mutta sitä minä en usko, sinä vaan et ole samanlainen kuin muut ihmiset. Osaisikohan yksikään heistä puhaltaa niin kauniita lauluja kuin sinä tuohitorvellasi? Ja kuka sinua on opettanut? Ei kukaan! Sinäkö tuhma olisit! Mahdotonta. Vaikka kaikki muut sen uskoisivat, niin minä vaan en usko sitä konsanaan. "Ja sitäpaitsi" oli pikku Viva vielä lisännyt (tätä muistellessa painoi Sven silmänsä umpeen, ett'ei mikään ulkoa tullut ajatus häiritsisi hänen elämänsä ihaninta muistoa), "sitäpaitsi pidän minä sinusta, Sven, ja kiitos nyt vaan niistä iloisista hetkistä, jotka yhdessä olemme viettäneet — ja älä aivan heti unohda pikku Vivaa".

"Niin, hyvä Jumala", soperteli Sven puoliääneen itsekseen siinä loikoillessaan, ja kuivatessaan kyyneleen, jonka suloiset muistot olivat silmään herahuttaneet, "ihan sanasta sanaan näin hän puheli minulle, se Herran enkeli! Niin, pikku Gerda!… teinhän mitä voin, koska hän oli kuin Vivan testamentti köyhälle Sven'ille… tein ehkä enemmänkin, kun olisi pitänyt, sillä ajattelin enemmän hänen huvittamistansa kuin muita töitäni pappilassa, ja senvuoksi ajettiin minut sieltä pois. Rovasti itse antoi minulle todistuksen — selkääni. Hän on lujakätinen hengen mies, sen tiedän minä paremmin kuin kukaan muu. Sen jälkeen olen kuleksinut missä milloinkin, mutta aina pari kertaa vuodessa olen käynyt kuulustamassa, miten pikku Gerdan laita on. Nythän hän jo on iso tyttö, mutta vieläkin kun torveni ääni kajahtaa, niin hän ketteränä kuin metsävuohi luokseni rientää, aivan kuin pikku lasna ollessaan. Jos hän siihen aikaan oli tehnyt jotain pahaa taikka ollut häijy, sillä hänellä on kiivas luonto, kuin isälläänkin, niin soittelin vaan: "Kultaisessa kartanossa", kunnes kyynelet kihahtivat silmiin, ja silloin oli hän voitettu. Kyllä Gerda hyvä on ja ylpeä myöskin; mutta pikku Viva, hän oli hyvä vaan… ja huomenna — ajatteles, huomenna, saan minä taasen nähdä hänet, hänet, jota en kymmeneen vuoteen ole nähnyt, mutta jota en kymmeneksi minuutiksi ole mielestäni poistanut! Miten saanen aikani huomiseksi kulumaan. Miten monta maata, kuningasta ja keisaria hän onkaan nähnyt, senjälkeen kuin minut näki! Hm, omituinen sovitus, mutta jos kaiken maailman kuninkaat ja prinssit kultansa yhteen kohoaisivat, eivät he sittenkään hänelle enempää antaa voisi kuin köyhä Sven, sillä hän ei hetkeäkään epäile uhratessaan henkensäkin pikku Vivan edestä, jos siitä lahjasta hyötyä vaan olisi… Sen taitavat prinssit jättää tekemättä… Mutta annappas, kun luen kerran vielä, mitä tässä siunatussa lehdessä sanotaan".

Sven nousi ja kokoili muutamia kuivia risuja, sytytti ne ja luki sitten tuon hänelle niin arvokkaan uutisen, jossa kerrottiin, että ulkomailla suurta huomiota herättänyt, kiitetty ja suosittu etevä laulajatar Olivia Ferner, joka nyt oli kotimaassaan käymässä ja oli pääkaupungissa herättänyt yleistä ihastusta, aikoi ennen Pariisiin lähtöään, jonne oli lupautunut suureen Ooperaan koko talvikaudeksi, antaa konsertin M. kaupungissa, joka oli lähinnä hänen kotiseutuaan, missä hän myöskin samalla aikoi käväistä. Sitäpaitsi ylisteli sanomalehti laulajattaren sekä ulkomuotoa että hänen muita hyviä ominaisuuksiansa ja Sven imi itseensä jokaisen sanan aivan kuin kuiva maa imee kirkkaat sadepisarat.

"Annas kun ajattelen, miten pitkä matka minulla vielä mahtaa olla M:n kaupunkiin", puheli Sven, puoliääneen, sammutellessaan hiiltynyttä risukasaansa. Olen kävellyt aika paljon näinä kolmena päivänä, saatuani käsiini tuon siunatun sanomalehden… kaiketi sitä vielä on tuossa 4 tai 5 peninkulman vaiheilla, ja laulajaiset alkavat huomisiltana klo 7, luulen ma, mutta kyllä minä perille ehdin, minun täytyy ehtiä. Kyllähän tämä vasempi jalkani tiukkaa tekee, mutta olen nyt tässä huomiseen asti paikoillani, niin paremmin sitte jaksan. Eipä nuku keisari hienommalla vuoteella kuin minä tässä: pehmoinen sammal tuossa on sametti patjanani, ja mätäs pienoinen kukkineen on tyyny semmoinen, jota etsiä saa. Peitosta tässä vaan puute on, mutta onpa Kulkuri Sven ennenkin ilman peittoa nukkunut. En minä myöskään liian kauan saa nukkua, sillä pikku lintuset minut kyllä viserryksellään herättävät, joll'ei kaipaus sitä jo ennemmin tee, ja huomenna riemuitsen minä kilpaa lintusten kanssa, sillä saanhan silloin kuulla häntä ja nähdä hänet, joka minulle kallein maailmassa on: lapsuuden ystäväni, sydänkäpyseni, "pikku Vivan".

Ja ääneti kuin puoleksi kuihtunut kukkasen lehti laskeutui Sven viheriälle sammalvuoteelleen, rukoili tapansa mukaan hartaasti iltarukouksensa ja vaipui kohta unen helmaan kuin lintunen, joka päänsä siiven alle kätkettyään rauhallisesti nukahtaa.

II.

Kirkkaasti valaisi kesäkuun aurinko Fernebon pappilaa, joka sijaitsi kummulla lahden pohjukassa. Vaikka olikin varhainen aamu — kello vasta vähää vailla neljä — oli koko talo jo jalkeilla. Punaposkiset ja valkotukkaiset piiat juoksivat askareissa aittojen ja keittiön väliä, unen pöpperöinen renki veti vaunuja liiteristä ja varusteli valjaita kuntoon, vielä kerran tarkastellen, olivatko ne kyllin hyvin puhdistetut. Rovasti ei hataraa työtä suvainnut, sen hän hyvin tiesi, ja tahtoi välttää sekä suullista että ruumiillista ojennusta, joita kumpaakaan rovasti ei säästänyt, silloin kuin hän, todellinen vanhan kansan mies, katsoi semmoista tarvittavan.

Vilkkautta ja eloa näkyi eräässä pappilan päätyikkunassakin tänä varhaisena aamuhetkenä. Nuori, pirteä tyttönen astua sipsutti ikkunan luo, veti rivakasti raidallisen, kotikutoisen käärekaihtimen syrjään, niin että auringon säteet estämättä pääsivät huoneeseen, jossa niitä kohtasi näky niin viehättävä, että ilokseen siinä viivähtivät. Tuuhea, tummanruskea tukka hulmusi kiiltävinä kiharoina hienolle valkoiselle aamunutulle, ja noista ruusuisista kasvoista tummine, säkenöivine silmineen, loisti valoisa, häikäisevä nuoruuden kauneus. Vähäinen, tuskin huomattava uhmaileva piirre suun ympärillä ei rumentanut noita kasvoja, joitten ilme näytti voivan vaihetella kuin värivivahdukset meren aalloissa.

Hän avasi pienen, neliskulmaisen akkunan selko seljälleen ja hengitti mielihyvällä raikasta aamuilmaa; sitten kohotti hän hetkiseksi katseensa kohti korkeutta. Aamurukouksensa hän sinne lähetti, ja huokaus kuusitoistavuotisen sydämestä liitti siihen amenensa.

Silloin juuri astui huoneeseen rovastin taloudenhoitajatar, mamseli Ulla Katariina Borck, jokapäiväisyys itse, joka neljätoista vuotta oli sisukkaalla luonnollaan pitänyt talossa mitä ankarinta järjestystä. Näitten kahden viimeksi mainitun ominaisuuden vuoksi rovasti häntä juuri niin kauan oli pitänytkin, sillä järjestyksestä oli talossa suoranainen hyöty, ja hänen kiukkuinen luonteensa taas vaikutti palvelijoihin kuin hyvin asetetut suitset, joista on mahdoton irtaantua ja joitten avulla rautainen käsi heitä horjumatta johtaa. Rovastia peljättiin, mutta "Borckan" edessä, joksi mamselia tavallisesti selän takana sanottiin, vavistiin, ja oikeinpa hän itsekin iloitsi siitä pelosta, jonka hän ympäristössään herätti ja siitä melkein rajattomasta vallasta, minkä pappilassa oli saavuttanut, sillä itse rovastikin varoi joutumasta hänen kanssaan kiistaan. Ainoa, joka toisinaan uskalsi mamselia vastustaa, oli kuusitoistavuotias Gerda, jonka kiivauteen ja uhkamielisyyteen mamseli juuri voi pitää itseään syypäänä, kun aina vaan jankutti ja oli kärsimätön tälle.

"Arvasinhan sen!" huudahti mamseli harmissaan, nähtyään Gerdan, "ett'et vielä olisi päällesi saanut! Vaikka pitäisi Roomaan lähteä, niin ei olisi sinussa ihmistä kiiruhtamaan."

"Hyvää huomenta!" vastasi Gerda hiukan ivallisesti, kääntyen tulijaan, ja vähäisen varjon synkistäessä hänen muuten niin valoisia kasvojaan.

"Äh, ei sinun tarvitse neuvoa vanhaa ihmistä tervehtimään, ei ainakaan hyvää huomenta sellaiselle sanomaan, joka näyttää luulevan, että nyt on hyvä yö. Jos en minä vaan kaikesta huolta pitäisi tässä pesässä, niin tahtoisin nähdä, miltä täällä näyttäisi. Mutta voi sun laupias! ikkuna auki, eikä tuulihakakaan säpissä Ei, ei, kyllä asia niin on, että tässä talossa ei järjestystä saa… ja kaihdin aivan vinosti vedetty ylös! Tehkää hyvin neitiseni, ja siirtykää vähän syrjään, niin asetan minä sen niinkuin kaiken muunkin tässä talossa paikoilleen."

"Kyllähän minäkin sen korjaan ja panen tuuliha'ankin säppiin, jos täti nyt vaan on hyvä ja menee alas, ja koettaa olla niin vähän vihainen kuin mahdollista. Kaikki päivät eivät ole tällaisia juhlapäiviä, kuin tämä."

"Vaikkapa olisikin! Mutta sen sinulle sanon kuin sanonkin, ett'ei mikään juhla saa olla niin suuri, eikä mitkään rallatukset niin hienoja, että, niiden kautta järjestys talosta karkotetaan, sillä se on kuitenkin tärkein kaikesta."

"Rallatukset", toisti Gerda inholla, "kuinka täti uskaltaa tuolla tavoin puhua Vivan laulusta!"

"Ja miks'en uskaltaisi! Olenko minä koskaan hyväksynyt hänen maan kiertämistänsä? Mitä sellainen muuta on kuin tyhjää laiskottelemista? Ja hurmatkoon vaan sekä ruhtinaat että muut tämän maailman valtiaat, mutta minuun hän ei mitään vaikuta; minulla on ja pysyy omat ajatukseni asioista. Aiotko ottaa tuon puvun yllesi?"

"Aion, tädin suosiollisella luvalla!"

"Kyllä vaan, sitähän sinä taidat kuulustella! Sehän olisi kerrassaan uuden uutukainen tapa. Mutta mielipiteeni aion kuitenkin ilmoittaa, ja se on, ett'ei tuollainen vaatehetale siedä tämmöistä hellettä enemmän kuin yhtä vesipisaraakaan, se ei siedä niin mitään. Sanoinhan sinulle jo silloin, kun sen ostit, ett'ei siitä kannattaisi kunnolleen ompelupalkkaa maksaa, mutta kun sinuun koettaa järkeä saada, niin kuuroille korville silloin saa puhua."

"No, mitäpä sitten maksaa vaivaa koettuakaan", vastasi Gerda puoleksi harmissaan, puoleksi hymyillen, sillä tänään hänen oli mahdoton todella suuttua kenellekään taikka mistään asiasta. Olihan hän nyt niin onnellinen; saisihan hän tänään tavata sisarensa, jota ei vuosikausiin ollut nähnyt, ja jonka maine nyt loi hohdettaan koko Ferner'in nimelle, mikä seikka Gerdasta, niin nuori kuin olikin, ei suinkaan ollut vähäpätöinen. Sitäpaitsi hän jotenkin varmasti tiesi laulajaisissa tapaavansa erään henkilön, joka yhdessä hänen kanssaan iloitsisi päivän suuresta tapahtumasta. Se oli naapuripitäjän apulainen, jonka valoisa katse ja hiljaisa sävy aina vaikutti niin tyynnyttävästi Gerdan pieneen, vilkkaasen olentoon. Yhdessä olivat he kesäisin kisakentillä juosseet "viimeistä paria" ja talvi-iltoina "kätken kiveä" leikkineet, kunnes, vähitellen, melkein huomaamatta olivat kätkeytyneet toistensa sydämiin ja tulleet lausuneeksi sanat, jotka sitoivat heidät koko elämäksi toisiinsa.

Apulainen oli kyllä huomauttanut Gerdaa siitä, ettei hänellä ollut suuria tarjottavana, mahdollisesti köyhä komministerin paikka vaan ja sekin vasta parin vuoden perästä; mutta Gerda oli vakuuttanut kyllä sellaiseen kohtaloon-tyytyvänsä; eihän hän itsekään ollut kuin yksinkertainen papin tytär.

Että rovasti Ferner katseli hyvillä silmin tuota nuorta miestä, tiesi Gerda vallan hyvin, mutta hän oli päättänyt kuitenkin vasta vuoden perästä kertoa isälleen heidän keskinäisestä suhteestaan, sillä isän ankaruus esti Gerdaa arkaluontoisemmissa asioissa tuttavallisesti ja avomielisesti lähestymästä tätä. Tällä kannalla olivat asiat nykyään; samettikansinen, kultakoristeinen virsikirja Gerdalla ja kimppunen kuivaneita niityn kukkasia raamatun välissä pastorilla olivat ainoana liiton ulkonaisena merkkinä noilla kahdella nuorella, joita heidän luonteensa erilaisuus juuri näkyi lähentävän toisiinsa.

Ei Gerda myöskään mamseli Ulla-Katariinalle ollut sydämensä salaisuutta ilmaissut, vaikka tämä, vastoin tavallisuutta, ei nuoressa papissa havainnut mitään moitteen syytä; mutta mamseli oli kerran kaikkiaan vakuuttanut vihaavansa koko miehistä sukupuolta, ja tuntui hänen vihansa varsinkin silloin yltyvän, kun joku heistä sattui kihloihin menemään. Joka kerta, kun hän sanomalehdistä luki kihlaus- tai vihkimäilmoituksen, kävi hän sietämättömän kärttyisäksi; halveksien viskasi hän silloin lehden kädestään ja Surkutteli tätä maailmaa, joka vaan päivä päivältä tulee yhä hullummaksi, sekä kiitti Jumalaa, joka oli auttanut häntä jäämään noitten vähälukuisten viisasten joukkoon; mutta mamselin näin päivitellessä sattui toisinaan, että rovasti sanomalehtensä takana veti suunsa merkitsevään hymyyn, saaden toiset epäilemään hänen omistavan itselleen suurimman ansion siitä, että Ulla-Katariina oli jäänyt kuulumaan juuri noitten mainittujen viisasten joukkoon.

Eipä Gerdalta kuitenkaan uskottua puuttunut. Sydämensä vaistolla oli hän siksi valinnut juuri sen, jota muut halveksivat, ja jolle kaikkein viimeiseksi olisivat salaisuutensa uskoneet, Kulkuri Sven'in. Ja Sven oli hyväksynyt Gerdan valinnan ja tavoittanut lukemattomat kerrat nuoren papin hänen yksinäisillä kävelyillään metsän hiljaisuudessa kutsuakseen tälle rakkaat viestit hänen sydämensä lemmityltä. Vivan, pikku Vivan tähden Sven tämän oli tehnyt, sillä hän käsitti hyvin, miten tyytyväinen Viva olisi, kun sisar joutuisi sellaisen miehen omaksi kuin pastori oli. — Hän on Jumalaa pelkääväinen, vakuutti Sven, joka oli pastoria käynyt kirkossa kuulemassa, sekä vaeltaessaan paikasta toiseen muutenkin ottanut selkoa tämän sekä nykyisestä että entisestä elämästä. Siihen ei pieninkään varjo langennut: pastori oli ollut hyvä poika, hyvä veli ja uuttera virassaan: sellaisesta tulee varmaan myös hyvä puoliso.

Häntä ja sisartaan muistellen oli Gerda siis tänään niin iloinen, hänen sydämensä niin kevyt, ett'ei hän huolinut harmistua ei edes mamseli Ulla-Katariinallekaan, joka kuitenkin oli pahin ihminen maailmassa toista ärsyttämään. Kun mamselikin nyt huomasi turhaan kiukuttelevansa, lähti hän tiehensä, sitä ennen kuitenkin vielä muistuttaen Gerdaa ihan "siinä paikassa" joutumaan hänen avuksensa matkaeväitä laittamaan. Ei hänenkään ollut pakko henkensä kaupalla tässä työtä tehdä, "sill'aikaa, kun muutamat maita mantereita kiertelevät ja vaan laulavat, ja toiset taas eivät paljoakaan enempää toimita, matkustellessaan moisia kuulemaan."

"Mutta lähteehän täti itsekin mukaan", huomautti Gerda.

"Lähden kyllä pitämään teistä ja tavaroista huolta, enkä suinkaan minkään muun vuoksi. Jos minä jäisin kotiin, niin tahtoisin nähdä, miltä sekä sinä että isäsi näyttäisitte. Järjestyksestä täytyy ainakin pitää huolta sellaisessa kummallisessa ihmisjoukossa, kuin sinne kokoontuu".

"Täti näyttää yhä luulevan, että vieläkin olen vaan nelivuotias tyttöriepu."

"Mitä ainakin järjestykseen tulee, niin tuskinpa siinä koskaan ehtinet yli viidennen vuotesi; mutta kun on kysymyksessä itsepäisyys tai vanhojen ihmisten kanssa väitteleminen ja suun pieksäminen, niin silloin kyllä voisi luulla sinua yhtä hyvin kolmekymmentäkaksi- kuin kuusitoistavuotiaaksi… Mutta kiirehdi nyt vaan, että joudumme ajoissa lähtemään! Kuusi penikulmaa ei ole mikään leikkimatka varsinkaan Pollelle, joka vieläkin liikkaa sitä naulan jälkeä, jonka se Pekka lurjuksen huolimattomuuden vuoksi myllymatkalla jalkaansa sai. Mutta sanoinhan jo täpäin silloinkin, että niin kävisi, mutta kukaan ei ottanut sitä uskoakseen."

Vihdoin, Gerdan suureksi helpoitukseksi poistui mamseli Ulla-Katariina vielä mennessäänkin päivitellen palvelijain kelvottomuutta yleensä ja Pekan kunnottomuutta varsinkin.

Vähemmässä kuin neljännestunnissa oli Gerda pukeutunut ja alhaalla keittiössä ja auttoi, asetteli ja järjesteli niin vikkelästi, että Ulla-Katariina täti ei harmikseenkaan löytänyt mitään muistutuksen syytä.

"Näyttääpä melkein siltä, kuin olisi täti tyytyväinen minuun", hymyili

Gerda.

"Älä luule liikoja itsestäsi! Ei yksi lintu kesää tee."

"Kas, tuos'on tuokin", puheli Gerda ja iski kannen pienen voipytyn päälle, joka piti panna eväskoriin.

"Millä tavalla sinä pyttyä pitelet", huudahti Ulla-Katariina vihaisesti; "jos se nyt siitä vaan ei halkea, niin kiitä onneasi, eikä taitoasi."

"Olkoon se sitte minun onneni, täti hyvä! Minä olen nyt niin onnellinen, että hiukan enemmän taikka vähemmän, ei paljoa vaikuta!" tätä sanoessaan otti hän mummoa vyötäisistä kiinni ja pyörähytteli häntä monet kerrat ympäri huonetta ja suuteli lopuksi kevyesti poskelle.

Mutta mamseli Ulla-Katariina huitoi molemmilla käsillään kuin olisi hänellä ollut kokonainen parvi mehiläisiä torjuttava luotaan ja pyysi saada olla rauhassa sellaisilta kujeilta sekä syytti Gerdan rypistäneen hänen esiliinansa niin, ett'ei sitä enää silittämättä voinut pitää. "Mutta", lopetti hän, "huolimattomuudella voi hävittää vaikka koko maailman."

Ja sitte tassutti mummo omaan huoneesensa, mutta Gerda ennätti kuitenkin huomata erään seikan, jota Ulla-Katariina suinkaan ei olisi suonut kenenkään näkevän: hän hymyili mennessään.

Ei ole niin kuivaa maaperää, ett'ei siinä jokunen heinänkorsi itää voisi.

Läpi Gerdan sielun välähti muuan jalo ajatus: "Jos minä aina voisin olla noin iloinen ja ystävällinen, olisi tätikin varmaan parempi. Mutta hänen alituinen moittimisensa ja muistuttamisensa ärsyttää minua niin sanomattomasti. Tahdon kuitenkin koettaa muuttua toisenlaiseksi."

Tunnin kuluttua olivat vanhat vaunut hevosineen rappujen edessä ja Pekka keskellä kesäkuumaa uusissa harmaissa sarkatamineissaan ja vaalea tukka lyhyeksi leikattuna istui kuskilaudalla. Rovasti, laajassa kesäkauhtanassaan, vanha patalakki päässä ja sytytetty piippu kädessä, asettui istumaan oikealle, mamseli Ulla-Katariina vasemmalle ja Gerda vastapäätä heitä. Eväskorit pulloineen olivat kaikki vaunuihin sullotut; mitään ei ollut unohtunut, ei ainakaan mamseli Ulla-Katariinan varoitukset palvelijoille. Mutta tuo ei kuitenkaan estänyt häntä vielä aivan viime hetkessä uhkaamasta Bollaa, jos tämä vaan ei oikeen hyvin hoitaisi vasikoita, taikka toistamasta ainakin yhdeksättätoista kertaa Lotalle, että vaan muistaisi pitää tulesta vaaria, ja muistuttamasta pikku Ollia kunnollisesti puhdistamaan puutarhan, siksi kunnes kotiin palattaisiin, taikka muuten "kylläs tiedät…"

Niin, niin kyllä Olli hyvin tiesi, mitä oli odotettavissa, jos vaan sen unohti, mikä muistaa tuli. Tiesiväthän ne piiatkin jotain, ja tämä tieto se näkyi heitä innostaneenkin iloitsemaan silloin, kuin on ilon aika. Niin pian kun vaunut olivat näkyvistä vierineet, puhkesi heidän riemunsa ilmoille ja hurjaa vauhtia he piirissä pyörien kiitivät ympäri pihamaata tehden lopuksi kädellään paljoa puhuvan liikkeen mamseli Ulla-Katariinan kunniaksi, mutta jota tämä kuitenkaan onneksi ei enää voinut nähdä, sillä jos hän sen olisi tehnyt, niin ainakin siksi päiväksi hän luonteensa tasapainon kadottanut olisi.

Pikku Ollia tämä jälkinäytös nauratti niin herttaisen makeasti, että nuoran pätkä, joka housun kannattimen virkaa toimitti, pingahti poikki, mutta vähät Olli vahingosta välitti, kun moisen huvin taas pitkistä ajoista sai, läksihän vaan kiireen kaupalla puutarhaan työtään toimittamaan, että sitte illan tultua joutuisi taas piikojen kanssa väentupaan kuulemaan, mitä povari-Reetalla, joka aina silloin, kuin Borcka valtakunnastaan poistui, saapui pappilaan, taasen olisi ennusteltavaa.

Pekka ajoi aluksi aivan verkalleen vaan. Pitkä oli taival edessä ja siksi ei hevosta heti kohta saanut väsyttää. Päivän kunniaksi oli rovasti tavattoman suopealla mielellä ja tupruutteli piipustaan sakeita savupilviä, joita raitis aamutuuli edelleen kuljetti, kunnes ne kokonaan ilmaan haihtuivat. Hän sanoi, että tänään on ilopäivä, niin suuri, että se saa unohtamaan kymmenen vuoden kaipuun ja kieltäymyksetkin, johon mamseli Ulla-Katariina vastasi, että on vallan surkeata, kun ruiskukat noin työntäytyvät viljan sekaan, että se tuskin pääsee kasvamaan sekä kerrassaan halpamaista, että kirkkoväärtti, joka on olevinaan sellainen valtias, pitää tiet keskellä kesää tällaisessa kunnossa, että ihmiset ja eläimet voivat siinä jalkansa taittaa. Rovasti katseli mamselia ja tuumiskeli mielessään, että mahtoiko tuolla ihmisellä sydäntä olla ollenkaan, mutta sitä samaa oli mamselikin kerran rovastista ajatellut, ja siksipä hän nyt ei välittänytkään tämän tuumista, tarkasteli vaan noita pahanilkisiä ruiskukkia, jotka mitään pahaa aavistamatta loistivat kesäisessä kauneudessaan. Gerda sitävastoin yhtyi sydämensä pohjasta rovastin iloon ja kertoili niistä monista kiittävistä kirjoituksista, joita sanomalehdet Vivan laulusta olivat sisältäneet, ja oli tätä tehdessään niin innoissaan, että tuskin malttoi paikoillaan pysyä. Huomaamattaan keinui hän edestakaisin kuin ruusu varressaan, ja hänen silmänsä säteilivät kuin taivaan tähtöset kuvastuessaan tummaan veden kalvoon.

Vihdoin pääsi häneltä kysymys, joka jo kauan oli hänen kielellään pyörinyt.

Hän kääntyi mamseli Ulla-Katariinaan ja sanoi: "Onko todellakin mahdollista, ett'ei täti ollenkaan välitä meidän ilostamme, kun taasen saamme nähdä Oliviamme? Nyt ei täti pääse mihinkään, vaan teidän täytyy vastata minun kysymykseeni."

Rovasti näytti olevan tyytyväinen, että asia oli tullut puheeksi hänen tarvitsemattaan sitä alottaa.

"Oh", vastasi mamseli Ulla-Katariina, "kukapa tuosta sitten niin välittänee, mikä minua liikuttaa, taikka ei liikuta."

"Miksi sitä muuten teiltä kysyttäisiin?" huomautti Gerda.

"Niin no, ymmärtäähän tuon nyt jokainen, että se hauskaa on", vastasi mamseli harmissaan, että hänet oli saatettu tällaiseen ahdinkotilaan, "mutta sanoissani sittenkin pysyn, että hyödytöntä sellainen elämä on, ja että…"

"— Mutta turhaahan sekin sitte on, että taivaan linnut laulelevat", huomautti Gerda, "ja kuitenkin on jumala heille laulun lahjan antanut — tahtooko täti moittia Jumalaa?"

Rovasti oli ihastuksissaan.

"Moittia Jumalaa", toisti mamseli Ulla-Katariina äkäisesti. "Kylläpä sinä puhut typerästi! En minä ketään moiti, enkä ymmärrä mytologiaa, mutta sen verran kuitenkin tiedän, että linnut tulevat toimeen pelkillä hyönteisilläkin, ja jos he sen ruokansa päälle laulavat, niin laulakoot vaan. Minulla ei suinkaan ole halu ruveta luomakuntaa tutkimaan, mutta sitä vaan en saata käsittää, miksi ihmisistä on kunnia osata matkia eläimiä. Jos lintu tuolla ilmassa visertää, pitääkö minun kohta tehdä samaten?"

"Mutta jos lintunen syöpi", tuumaili Gerda, "niin syöpi täti myös."

"Sen teen minä linnuilta lupaa kysymättä taikka heiltä esimerkkiä ottamatta; onhan se aivan toinen asia; ihminen syö elääkseen."

"Ja laulaa pysyäkseen raikkaalla mielellä", tuumi Gerda. "Sitäpaitsi olen aivan vakuutettu siitä, että täti ei voi olla pitämättä pikku linnuista, vaikka sitte sanoisitte mitä tahansa."

"En minä kiellä, silloin kuin jostakin pidän", vakuutti mamseli Ulla-Katariina itsetietoisesti, "mutta mitä minä sille mahdan, että linnut minusta aina ovat olleet tarkoituksettomia olentoja."

"Vaikka elävätkin hyönteisillä", huomautti Gerda leikillisesti.

"En minä nyt enää viitsi sinun kanssasi kiistellä", lopetti mamseli nyt, kuten aina ennenkin, kun huomasi alakynteen joutuvansa, ja vetäytyi arvokkaisuutensa läpäisemättömään vaippaan.

"Pidä vaari vain, ett'ei takkisi tapaa pyörään. Se olisi juuri sinun tapaistasi."

Ilme rovastin kasvoilla puhui yhtä selvästi, kuin jos hän sanoin olisi lausunut ajatuksensa: joll'ei tuo tuossa olisi niin tarkka järjestyksen ihminen, kuin on, niin ei mitenkään voisi häntä talossaan kärsiä.

Tuli pitkä hiljaisuus. Tavallisissa oloissa olisi varmaan jokainen heistä hiljaisuudessa torkahtanut, varsinkin kun päivä oli helteinen, mutta nyt oli kullakin niin paljon miettimistä, ett'ei uni silmään tullut. Isän rakkaus ja isällinen ylpeys pitivät rovastia vireillä; rakasta sisarta ja erästä toistakin ajatellen kului Gerdan aika, ja monenmoiset harmilliset ajatukset karkoittivat unen mamseli Ulla-Katariinan silmistä. Mikä oikeus muutamilla on tulla noin ylistellyiksi ja niittää vain kultaa ja kunniaa? Oliko häntä koskaan noin kiitetty ja ylistetty? Oliko hän saanut osakseen kultaa tai kunniaa? Oliko kukaan koskaan välittänyt hänestä muun kuin sen hyödyn vuoksi, jonka hän säästäväisyydellään ja järjestyksellään osasi taloon tuottaa? Oliko vanhus tuossa hänen vierellään oivaltanut, että mamseli hänen vaimonaan olisi ollut monta vertaa parempi kuin hänen taloutensa hoitajana? Ei, tuhat kertaa ei. Ajatellessaan kaikkia häntä kohdanneita vääryyksiä kiukustui mamseli Ulla-Katariina niin, että hänen täytyi kohottautua vaunuissaan ja lyödä napahuttaa Pekkaa päivänvarjonsa varrella selkään, niin että tämä oli vähällä pudota kuskilaudalta suinpäin hevosten jalkoihin.

"Pidä mies hevoset keskellä tietä, sinähän makaat kuin pölkky", syytti mamseli.

"Minäkö makaan?" kysyi Pekka kaikessa viattomuudessaan kääntäen leveän naamansa mamseliin päin.

"Makaathan sinä", väitti mamseli Ulla-Katariina vieläkin, vaikka hiukan hiljaisempana, sillä hän huomasi rovastin kasvoille kohoavan pilven, joka ilmaisi, että nyt oli mamseli ollut liian innokas perheen parasta valvoessaan. Eikä hän otaksumassaan erehtynytkään, sillä rovastin ääni ei juuri suopealta sointunut, kun hän kehoitti mamselia jättämään hänen asiakseen muistuttaa Pekkaa, silloin kuin tarvis vaati, sekä pitämään huolta vaan talouden asioista, joita hän, sen rovasti kyllä myönsi, harvinaisella taidolla kykeni ohjaamaan.

Tällaista puhetapaa käytti rovasti harvoin keskustellessaan taloudenhoitajattarensa kanssa, mutta jos se joskus tapahtui, vaikeni tämä aina, ja, kumma kyllä, muuttui paremmalle tuulelle. Oliko tämä ehkä seuraus siitä kunnioituksesta, jota hän tunsi henkilöä kohtaan, joka uskalsi otteluun hänen kanssansa, taikka tuliko hänen mieleensä ehkä sellainenkin ajatus, että hän voisi menettää paikkansa, ja sitä hän millään muotoa ei olisi suonut tapahtuvaksi. Kuten itsepäinen lapsi muuttuu hyväksi ja iloiseksi saatuaan oivallisen selkäsaunan, varsinkin kun se harvoin tapahtuu, niin mamseli Ulla-Katariinakin. Hetkisen tarkasteli hän riippakoivuja tienvieressä, toisen lehmiä, jotka rauhassa astelivat laitumillaan, koetti sitten pistää hiukan lauluksikin, kunnes lopulta asettautui vaunun nurkkaan harmaan päivänvalonsa suojaan aikeessa saada kiini rauhoittavasta unesta, joka onnistuikin niin mainiosti, että hän heräsi vasta kun vaunut pysähtyivät siihen paikkaan, missä oli päätetty syödä päivällistä.

Siitä muodostuikin koko hauska hetki ulkona vihannalla nurmella. Vastoin tavallisuutta oli mamseli Ulla-Katariina erinomaisen herttainen, kilisti lasia rovastin kanssa ja antoi Pekalle niin paksun kimpaleen juustoa voileivälle, ett'ei tämä tahtonut uskoa silmiään, vaan alkoi nyt todella luulla nukkuvansa ja vaan hyvää unta näkevänsä.

Kun ruoka oli korjattu ja tähteet koreihin pantu, hevoset tarpeeksi levänneet ja juotetut, istuuduttiin taasen vaunuihin, tällä kertaa kaikki hyvillä mielin ja jatkettiin matkaa. Mamseli Ulla-Katariina alkoi nyt itse niin kauniisti puhua illan suuresta ilojuhlasta ja arveli, ett'ei hän liikutuksetta saattaisi nähdä taasen pikku Vivaa, "vaikka laulu itsessään…"

"Ei, ei, hyvä, kiltti täti", huudahti Gerda hiukan hätäisesti, "älkää nyt taas alkako sitä samaa juttua, vaan sanokaa mieluummin, että laulu on yhtä erinomaista kuin Viva, ja Viva yhtä erinomainen kuin laulu, ja olkaamme sitte kaikki iloiset ja kiittäkäämme Jumalaa, joka on suonut meille tällaisen päivän."

Mamseli Ulla-Katariina vastasi tähän osoittamalla viheriäistä likapilkkua, jonka Viva ruohikossa oli vaaleanharmaasen kesätakkiinsa saanut, mutta ei puhunut sanaakaan enemmän laulusta kuin pilkustakaan. Nyt, kun hän oli sävyisemmällä päällä, piisasi sekin, että oli saanut laulua vähän moitiskella ja pilkusta vaan muuten huomauttaa.

Aurinko ei nyt enää niin helteisesti paahtanut, eikä tomu niin sakeana silmiin tupannut, kun oli päästy varjoisalle metsätielle. Hiljainen tuuli huojutteli puiden oksia. Melkein kuulumattomasti vierivät hyvin voidellut vaunujen pyörät. Melkeinpä juhlallinen tunne täytti heidän mielensä, ja Gerdan aamullinen virkeä iloisuus muuttui suloiseksi surumielisyydeksi. Kyllä hän edelleenkin tunsi olevansa onnellinen, mutta oli kuin tuo onni olisi vaatinut hiljaisen kyyneleen hymyn asemesta.

Tien vieressä lirisi pieni puronen, jonka reunamet olivat sinisenään lemmikkejä. Jos Gerda vaan olisi uskaltanut, olisi hän käskenyt Pekan pysäyttämään hevoset ja hypännyt alas poimiakseen käden täyden noita kesän antimia illan sankarittarelle viemisiksi, mutta tekemättä se jäi, ja vaunut vierivät hiljalleen eteenpäin.

Eräässä tienkäänteessä hyvän matkaa maantieojan toisella puolen kulki yksinäinen vaeltaja selkä kumarassa eteenpäin. Hänellä oli reppu selässä, ja saappaat, joita hän nähtävästi säästäväisyydestä ei raatsinut jaloissaan pitää, riippuivat olkapäälle asetetun kepin varassa. Tuo harmaapukuinen, hinteräruumiinen vaeltaja oli pieni kuin keskenkasvuinen poika. Kuultuaan vaunujen lähenevän, pysähtyi hän, pyyhkäsi hien otsaltaan, laski kepin ja saappaat maahan ja otti rintataskustaan pienen esineen sekä asetti sen huulilleen. Kohta raikuivat iloiset polkan säveleet yli tienoon, mutta soittaja ei vielä kohottanut katsetta torvestaan. Paljain päin, lakki kädessä seisoi hän nyt, nähtävästi aikeissa pyytää tulijoilta palkkaa kauniista soitostaan.

"No, Jumalavita", huudahti mamseli Ulla-Katariina ja kohottautui hiukan vaununsa nurkassa, "eikös ole kuin olekkin taas tuossa tuo Kulkuri Sven'in heittiö!"

"Niinpä näyttää", vastasi rovasti tyytymättömänä. "Joko hän nyt on alkanut kerjätäkin; sitä hän toki ei vielä tähän asti ole tehnyt."

"Voi isä, rakas isä, älkää sanoko mitään Sven'ille", rukoili Gerda säihkyvin silmin, "muistakaa miten hyvänä hän on pitänyt sekä Vivaa että minua!"

"Semmoiseen häneltä aikaa riittikin, sillä mitään hyödyllistä työtä hän ei koskaan toimittanut", sanoi mamseli Ulla-Katariina ja lisäsi vielä, muistellessaan kaikkea sitä harmia, jota Sven huolimattomuudellaan oli pappilassa ollessaan hänelle tuottanut, että jos se nyt vaan niin lähelle tulee että tapaa, niin lyödä läimäytän minä hatun hänen kädestään, niin että se singahtaa maahan kuin ammuttu varis.

"Koettakaahan vaan, täti!" huudahti Gerda säkenöivin silmin ja kohottautui aivan kuin suojellakseen Sven'iä, joka nyt jo oli ihan lähellä.

"No, olkaa nyt siivosti", rauhoitti rovasti. "Hän ei tule saamaan enemmän kuritusta kuin rahaakaan. Ajamme aivan rauhassa hänen ohitsensa."

"Mutta, isä, hän on väsynyt, varmaan on hän kulkenut pitkät matkat…"

"On kulkenut kauas kurjuudessa, sitä hän on", huomautti mamseli

Ulla-Katariina.

"Paljon jalommin ja paremmin menettelisimme, kun ottaisimme Sven raukan tähän vaunuihimme", sanoi Gerda hätäisesti, kyyneleet silmissä, kiireesti hakien pikku kiukkuansa.

Nytpä olivatkin vaunut jo kulkijan kohdalla.

"Häpeä toki, heittiö!" huusi mamseli Ulla-Katariina kimakasti, istuessaan lähinnä Sven'iä.

"Hm!" äännähti rovasti kovalla äänellä, saadakseen mamselin äänen kuulumattomaksi. Hän muisteli pikku Vivaa.

"Päivää Sven, rakas, vanha Sven!" huusi Gerda, niin että hänen äänensä kuului ylinnä muita ja heitti samassa Sven'in kuluneesen hattuun koko pienen matkakassansa, parisen hopeakolikkoa, jotka Sven kuitenkin hattuneen päivineen pudotti tielle huomatessaan ketä matkustajat olivat.

Edelleen kiiruhtivat ajajat nopeaa vauhtia mäkeä alas; ei kuulunut enää vähintäkään pyörien ratinaa. Mutta paikallaan seisoi vaan Sven, seisoi ja katseli hattua ja rahoja.

Vihdoin otti hän ne maasta, pyyhkäsi käden selkämällä kyyneleen silmästään ja puheli itsekseen:

"Pitipä heidän nyt juuri sattua tästä ajamaan. Nyt se pikku Viva luulee minua pahemmaksi kuin olenkaan, luulee maankiertäjäksi, kerjäläiseksi, jolle ei enää riitä se, että saan puhallella torvellani nuorison huviksi, vaan vieläpä pakotan jokaisen vastaantulijan heittämään kolikkonsa hattuuni, päästäkseen rauhaan… mistäpä hän voisi tietää, että ensi kertaa eläissäni käteni kerjäämään ojennan — päästäkseni häntä kuulemaan!"

Kyynel toisensa jälkeen vieri pitkin Sven'in laihoja poskia. Olihan hänelläkin hänen ylpeytensä. Mutta taukosivat nekin lopulta ja kesäillan hiljaisuudessa kajahtelivat tuohitorven surumieliset sävelet, milloin alhaalta laaksoista, milloin kukkuloilta, mihin Sven oli levähtämään istuutunut, kajahtelivat nuo vanhat, tutut sävelet "Kultaisessa kartanossa".

Kun kaupungin kello lyödä kumahutteli seitsemää illalla, hiipi "tullista" väsynein askelin sisälle mies kehnoissa tamineissa. Näkyi koko hänen olennostaan, että pitkät oli matkat vaeltanut. Hattu puoleksi silmillä, saappaat vieläkin kepissä riippumassa, ohjasi hän askeleensa hiljaisimmalle syrjäkadulle, jossa hän pistäytyi erääseen taloon, missä maalaisten oli tapana markkina-aikoina taikka muutoin kaupungissa käydessään poiketa siistiytymässä ennen asioille lähtöään.

Tulija oli Sven; hän aikoi tehdä kuten muutkin maalaiset.

III.

M:n kaupungin raatihuoneen sali oli väkeä täpötäynnä, ja siellä vallitsi mitä vilkkain mieliala. Jokaista laulua, jonka tuo suosittu laulajatar esitti, seurasi suosionosoitukset, niin valtavat, että pilarien väliin ripustetut kauniit köynnöksetkin hiljaa edestakasin huojuilivat.

Kylläpä siinä olikin sekä kuultavaa että nähtävää. Sävelet kaikuivat kuin kellot, jotka parempaan maailmaan ihmishenkeä kutsuvat, ja pianissimo saavutti kuulijan korvan hiljaisena kuin hengen kuiskaus. Laulajatar itse yksinkertaisessa valkoisessa puvussaan, ilman minkäänlaisia koristeita, runsas, kullankeltainen tukka hajallaan, oli sanomattoman suloinen. Silmänsä säteilivät kuin kirkkaimmat jalokivet, ja ilme niissä oli kuin lapsen, joka pitkän eron jälkeen taasen tapaa äitinsä. Syvästi liikutettuna istui rovasti Ferner kuvernöörin ja veljensä presidentin välissä, ja jos hän toisinaan ei oikeen voinut eroittaa Vivansa rakkaita kasvoja, oli siihen syynä outo sumu, joka samensi silmät. Gerda oli aivan haltioissaan, eikä käsittänyt, miten hän voisi istua alallaan laulajaisten loppuun asti. Ympäri salin hän olisi tahtonut liidellä kilvan laulun sävelten kanssa, ja kun hän ei löytänyt muuta johdatinta tunteilleen, tarttui hän Borckan käsivarteen puristaen sitä aivan armotta.

"Häpeä nyt toki!" kuiskasi mamseli, "äläkä saata minua ihan huutamaan kynsissäsi, kaikkien noitten kanojen keskellä. Aika huonosti järjestetty muuten; ei pienintäkään varjoa, vaan päivä saa räköttää ihan vasten silmiä; se on niin kuvernöörin tapaista; hänellä sitte ei koskaan vielä pää ole paikallaan ollut."

Ja mamseli Ulla-Katariina vetäsi taskustaan kotikutoisen nenäliinansa, kuivasi sillä kyynelet, jotka Vivan ihana laulu oli hänen silmiinsä nostanut, vaikka hän tosin niistä aurinkoa syytti.

"Miten hauskaa!" kuiskasi Gerda, joka tänään jo toisen kerran sai todistuksen siitä, että oli sillä mamseli Ulla-Katariinallakin sydän, kuten muillakin ihmisillä, "nyt minä näen, että täti on "kääntynyt!"

"Soisi Jumala, että asiat niin hyvin olisivat", vastasi mamseli, "silloin paistaisi aurinkokin selkääni, eikä silmiini kuten nyt, ja minun ei tarvitsisi kuunnella sinun tyhmiä huomautuksia. Mitä ne nuokin presidentin pojat, mokomatkin kukot (tätä sanoessaan mamseli syrjäsilmin katseli paria nuorta luutnanttia, jotka istuivat presidentin takana) Tukholmasta asti ovat tänne laittautuneet. Nyt siellä kurjassa pappilassa varmaan pitää heidän tähtensä taas kaikki kääntää ylösalasin — hiljaa, nyt hän taas alkaa."

Niin hän tekikin. Joka numero ohjelmassa vaan enensi ihastusta; henkeään pidätellen kuunteli yleisö, ett'ei ainoakaan vivahdus, ei pieninkään sointu jäisi huomaamatta tuosta laulusta, joka tenhoten, aivan kuin väkiseltä jokaisen sydämen valloitti. Yksi oli joukossa, joka ei myrskyisiin suosionosoituksiin yhtynyt. Se oli Kulkuri Sven. Laiha ja pieni kun oli, sai hän työntäytyneeksi jotenkin keskelle salia erään penkin päähän ikkunasyvennyksen kohdalle ja seisoi siinä nyt kädet ristissä hattu rinnalla. Hievahtamatta hän lakkaamatta kyynelsilmin katseli tuota olentoa, johon kaikki hänen tunteensa, hänen nuoruutensa unelmat olivat kohdistuneet, katseli vaan, tietämättä paikasta taikka ajasta, näkemättä mitään muuta, kiinnittämättä huomiotaan muuhun kuin säveliin, huulillaan autuaallinen onnellinen hymy, joka ilmaisi enemmän kuin tuhannet kätten taputukset taikka esille huudot. Taasen oli yksi numero lopussa, suosionosoitukset tauonneet ja Olivia aikeessa lähteä viereiseen huoneesen kuten tavallisesti väliajaksi. Tuo muuten niin hiljainen ja kaino Kulkuri Sven unohti nyt kaiken muun ja saadakseen vielä nähdä edes joitakuita sekuntia kauemmin Vivaa, otti hän pitkän harppauksen eteenpäin, astuen suoraan erään vanhan hermoheikkoisen neidin syliin, jolloin tämä päästi huikean kirkaisun. Nyt Sven vasta havahtui huomaten, niissä oli, ja pyysi liikuttavan nöyrästi neidiltä anteeksi ja lupaa saada vieläkin seisoa hänen penkkinsä päässä, johon pyyntöön neiti suostuikin, varsinkin kun ei enää ollut kuin yksi numero jälellä.

Taas astui Olivia sisälle. Ilta-auringon viimeiset säteet valaisivat hänen kultaisia kiharoitaan, ja hetkisen viivähti hänen haaveileva katseensa kuulijoissa. Selvemmin kuin tähän saakka, näki Sven pikku Vivan nyt; lujemmin puristi hän hattuaan vasten rintaansa, ikäänkuin sillä estääkseen sydämmensä raivoisaa sykintää. Kului tavallista pitempi aika ennenkuin Olivia alotti laulunsa; mutta vihdoin kuuluu pianosta sävel toisensa jälkeen, ja niihin yhtyy Olivian ääni täyteläisenä, tuntehikkaana; sydämestä lähtevät nuoruuden lempilaulun sävelet: "Kultaisessa kartanossa". Nyt ei Sven enää jaksanut itseään hillitä; pois pudotti hän hattunsa ja painoi kasvot käsiinsä; hänen täytyi itkeä, itkeä niin suloisia kyyneleitä kuin ensimäisen kevätsateen pisarat, jotka hentoa, nousevata nurmea kostuttavat. Tämä oli onnellisin hetki Sven'in elämässä; muutamassa sekunnissa näki hän sielunsa silmillä koko muistorikkaan lapsuutensa; yli niityn mättäitten ja metsän mäkien hän karkeli, seurasi pienoisin jaloin kirkkaan puron hiljaista kulkua; orjantappuraruusuja ja rullakukkia hän poimiskeli, rakenteli linnoja kivistä ja veisteli kaarnasta valtameren laivoja; taasen kuuli hän metsän huminan ja lintujen liverrykset; seurasi sepän jykeviä iskuja pajassa ja näki säkenien syttyvän ja jälleen sammuvan hiljaisessa yössä; käden täydet hän noukki kieloja ja orvokkia; kutsui lampaitaan ja sai kokoon kaikki muut, paitsi kahta… ja vihdoin heittäysi hän selälleen puron reunamalle ja katseli, miten tähti toisensa jälkeen taivaalle syttyi ja kuvastui tummaan veteen, josta sumun seasta vähitellen yleni korkea olento… harpusta ja surumielisyydestään Sven hänet tunsi — Ahti se oli, joka morsiotaan etsi, mutta etsi häntä turhaan — aivan niinkuin Svenkin, sillä nuoruutensa rakastettua ei hänkään koskaan tässä elämässä saisi morsiamenaan tervehtiä, nyt juuri, kun hän ensikerran näin selvästi käsitti itsensä ja tunteensa, häipyi Olivian viimeinen värehtivä sävel, ja hetkisen vallitsi huoneessa haudan hiljaisuus. Mutta pian vaihtui tämä äänettömyys suosionosoituksiin ja esillehuutoihin, joista ei tahtonut loppua tulla ja kukkavihkoja, toinen toistaan kauniimpia, heitettiin loppumattomiin nuorelle laulajatarelle. Ei ollut Sven'illä kukkia, ja vaikka olisi ollutkin, niin ei hän niitä olisi uskaltanut laulajattaren jalkoihinkaan heittää, peläten siten kääntävänsä tämän huomion omaan mitättömään olentoonsa.

Kaikki nyt salista ulos kiiruhtivat välittämättä vaikka tungoksessa toisten varpaillekin astuivat, kunhan vaan ennättivät vielä vilahdukseltakin näkemään laulajatarta, kun tämä nousi vaunuihin, sillä oli saatu tietää, että hän ajaa presidentin kanssa kuvernöörin taloon, johon hän omaisineen jää yöksi, vasta huomenna lähteäkseen heidän kanssansa kotimatkalle.

Onneksi pääsi Sven aivan lähelle vaunuja, paikkaan, jota hän köyhyydestään huolimatta ei olisi hinnasta mistään vaihtanut. Vähän päästä tulikin Olivia kuvernöörin taluttamana, ja koko ryhmä ihmisiä ympärillään, niiden joukossa Fernerin perhe, kaupungin ylhäisempiä henkilöitä ja presidentti veljenpoikineen. Kuvernööri ojensi Olivialle kätensä auttaakseen häntä vaunuihin, istuutui sitte itse hänen viereensä ja oli juuri käskemäisillään ajuria ajamaan, kun Olivialta äkkiä pääsi ilon huudahdus, joka sai heidät vielä hetkiseksi viipymään. "Sven, rakas Sven, mitä näenkään!" puheli Olivia heleällä äänellään ja ojensi molemmat kätensä lapsuuden ystävälleen, jonka hän nyt juuri oli huomannut. Ilo loisti Sven'in rehellisistä silmistä, kun hän astui joukon keskeltä, joka kohta teki hänelle tilaa, niin pian kun huomasi Olivian tahtovan häntä puhutella. Olivia sanoi pari sanaa kuvernöörille, joka nyt uteliain katsein tarkasteli tuota hinterää olentoa edessään. Jo pääsi Sven vaunuihinkin.

"Sinä rakas uskollinen olento!" hymyili Olivia, tarttuen molemmilla käsillään Sven'in laihaan käteen, jonka tämä hänelle kainosti ojensi, "tiedätkö, Sven, paitsi omaisteni näkeminen, ei mikään ole kotia tultua minua niin ilahduttanut kun sinun tapaamisesi. Muistatko vielä ihanaa lapsuutemme aikaa, muistatko, Sven?"

"Viimeiseen hengenvetooni!" kuiskasi Sven liikutuksesta vapisevin huulin. "Ja kiitos Vi… kiitos jok'ikisestä sävelestä, jotka tänään kuulin, pikku Vi… mamseli Olivia! Sellaista en ole ikinä kuullut muulloin kuin mahdollisesti unissani."

"Sinä siis olet kuullut lauluani, Sven?"

"Enkö mä sitä olisi? Luin lehdistä, että olitte tulossa… ei muu kuin kuolema olisi voinut minua estää tänne saapumasta…"

"No, oletko sinä tyytyväinen", kysyi Olivia vakavasti, kuin olisi hänellä ollut edessään mitä perinpohjaisin arvostelija.

"En minä kykene siitä edes puhumaankaan", oli Sven'in arvostelu, samalla kuin kaksi kirkasta kyyneltä vierähti poskelle saaden Oliviankin silmät kostumaan. Hän kääntyi kuvernööriin ja puheli lämmöllä: "moni on matkustellut maita mantereita ja niittänyt kultaa ja kunniaa, vaik'ei hänellä ole ollut likimainkaan sellaisia musikaalisia lahjoja kuin Kulkuri Sven'illä. Mutta hänellä onkin suuri kuulijakunta, joka ymmärtää häntä ja hän sitä, niin — tuskinpa kenelläkään juuri suurempaa lienee!".

"Kuules Sven, pidä nyt varasi aikaseen huomisaamuna, kun me matkustamme kotiin; tahdon, että sinä tulet mukaan, sillä minulla on niin paljon sinun kanssasi puhuttavaa. Hyvästi nyt! — Jumala sinua siunatkoon!"

"Hyvästi", Sven kumarsi ja poistui vaunuista joukon keskeen, joka häntä nyt uteliaana ja kadehtien katseli, vaikka äsken ei huomannut enempää kuin höyhentä, jota tuuli lennättelee.

Kaupunkilaiset tunsivatkin sangen vähän Sven'iä, sillä ennen hän olisi vaikka ampiaispesään päänsä pistänyt kuin markkinoilla soitellut; joskus matkoilla täytyi hänen kuitenkin kulkea kaupungin läpi.

Seuraavana aamuna suuntasivat matkustajat kulkunsa kohti Ferner'in pappilaa, tyytyväisinä jutellen kaikki muut paitsi mamseli Ulla-Katariina, jonka mieltä mitä hirveimmät taloushommat painuivat. Maahan musertaa hän olisi tahtonut koko presidentin luutnanttineen, kun kuuli, että he läsnäolollaan aikoivat kunnioittaa pappilaa kokonaista kaksi viikkoa. Juuri kuin ei koko avarassa maailmassa muuta paikkaa heidän oleiltavakseen löytyisi kuin tämä pieni maalaispappila, jossa eivät muuta toimita kuin saattavat huolta ja hoppua ihmisille, joilla sitä on aivan tarpeeksi jo ennestäänkin! Tämä päivä oli mamseli Ulla-Katariinalle oikein kiusan päivä, sillä jo noitten vaunujen pelkkä näkeminenkin oli hänelle kauhistus. Etumaisina ajoivat rovasti, presidentti ja toinen luutnanteista, sitte Olivia, Gerda ja toinen luutnantti — ja vielä kaiken harmin lisäksi Kulkuri Sven kuskilaudalla, ja vasta viimeisenä mamseli itse yhden hevosen vedettävissä vaunuissa sullottuna korien ja myttyjen keskelle niin, että oli aivan siihen paikkaan puristua. Ehkäpä sekin puolestaan lisäsi hänen mielensä katkeruutta. Ja katsella tässä sitte vielä, miten tuo luutnantti tyttöjä "hakkailee", Gerdaa varsinkin; mutta kyllä minä vaan kotiin päästyä puhun suuni puhtaaksi, sillä Gerdaa minä toki vielä saanen muistuttaakin, kun niin kauan olen äidin sijassa hänellä ollut. Eivät kahta minuuttia pitäneet suutaan kiinni? Semmoista juttua ja kahlatusta, että vakava ihminen voi joutua ihan raivoihinsa sitä kuullessa. Toisellaiset olivat muistot mamselilla omasta nuoruudestaan; vuoroin keittiössä häärien, vuoroin rukin ääressä istuen, se hiljakseen kului, ja ainoastaan silloin tällöin uskalsi hän heittää kainon syrjäsilmäyksen isänsä apulaispappiin. Mutta nykyajan nuorista ei kannata puhuakaan. Se nyt oli päivän selvä mamselin mielestä, että sellainen maankiertäjä kuin Olivia on pakanaakin pahempi, vaan sitä ei enää voinut auttaa, mutta Gerdan hän, mamseli Ulla-Katariina, ainakin tahtoi pelastaa Olivian vaikutuksesta ja hänen huonoa esimerkkiään seuraamasta.

Parina ensimäisenä päivänä ei mamseli Ulla-Katariina tullutkaan "suutansa puhtaaksi" puhuneeksi, osaksi kovan kiireen tähden, osaksi senkin vuoksi, että presidentti oli hänen laittamiaan ruokia pilviin saakka ylistellyt, ja oli hän siis verrattain hyvällä tuulella. Oliviaa kohteli hän jonkunlaisella kunnioituksella, nähdessään, miten kaikki toiset häntä suosivat, ja Gerda puolestaan sai aikaan vallan ihmeitä keittiössä ja kellarissa ollessaan poissa vierasten luota. Mamselilla ei siis ollut mitään erikoista tyytymättömyyden syytä, varsinkin kun piiatkin tänä tärkeänä aikana erityisen huolellisesti toimittivat askareensa, pelosta tietenkin, mutta se oli mamseli Ulla-Katariinasta yhdentekevä, kunhan kaikki tehdyksi tuli, mikä pitikin.

Oli toisen päivän ehtoo. Pappilan asukkaat olivat menneet kukin haaralleen nauttimaan maalaiselämän vapaudesta. Presidentti ja rovasti istuivat varjoisassa lehtimajassa politikoiden, toinen luutnanteista koetti onneaan kalansaannissa, toinen taas etsi sitä Gerdan seurassa, osoittaen tälle vilpitöntä ihailuaan.

Mutta lahden rannalla kävelivät Olivia ja Kulkuri Sven, ei käsikädessä, kuten ennen muinoin, vaan vieretysten, sydän täynnä lapsuuden suloisia muistoja. Tulivat he siitä kummulle, jossa riippakoivut vihannoivat ja missä niin usein ennen leikeistä väsyneinä tapasivat levähtää.

"Istahdetaan tähän, Sven", ehdotti Olivia. "Voi, sinä rakas, vanha Sven", puheli hän katsellen ihastuneena lahden rasvatyyntä pintaa, sen vihantia, pehmeitä rannikoita ja sammaleisia paateroita, "miten koti sentään on suloinen, miten kaikki täällä on aurinkoista, on kuin koko luonto juhlisi, kuin vallitseisi rauha kaikkialla."

"Hm!… Mutta siitä, joka maailmassa on nähnyt niin paljon muuta koreaa, ei Fernebo kuitenkaan voine paras paikka olla."

"On, kaikkein kaunein, kaikkein parhain!" vakuutti Olivia lämmöllä.

"Mutta minähän unohdin aivan, että sinä olet yleismaailmalainen…"

"Onko se jotain pahaa?" kysyi Sven nöyrästi.

"Ei sinussa, Sven. Se on vaan jonkunmoinen runollinen rauhattomuus, joka pakoittaa sinua liikkumaan paikasta toiseen."

"Niin minä olen kyllä itsekin monasti tuota seikkaa miettinyt, mutta ei se ole autettavissa", tuumaili Sven syvämietteisenä. "Mutta sanokaa minulle nyt, Viva mamseli, oletteko matkoillanne löytäneet sen, mitä toiset turhaan hakevat sekä kotoa että kylästä — onnen?"

Olivia ei vastannut heti "Tämä laulajan elämä on kummallista", hän virkkoi vihdoin, "eikä suinkaan ilman viehätystä. Itse innostua, innostuttaa muita, olla suosittu, kunnioitettu, kukitettu, melkein jumaloitu, se hurmaa, lumoaa ihmisen, antaa elämälle loisteen ja hohdon, joka melkein tuntuu todelliselta onnelta, mutta — ei sitä kuitenkaan liene. Sitäpaitsi on tällaisella elämällä suuri kiusaus turhamaisuuteen."

"Ei kuitenkaan sellaiselle luonteelle, kuin… kuin…"

"Onpa niinkin, Sven. Varmin todistus siitä on, että minä en enää haluaisi takaisin jokapäiväisen elämän touhuihin."

"Niin, sellainenhan se ihminen on, millaiseksi hän on luotu", huomautti Sven huoaten, "eihän voisi ilman lintunenkaan madon lailla kaalin lehdellä elostaa. Mutta eikö Viva mamseli suutu, jos uskallan kysyä erästä asiaa teiltä?"

"En, Sven, saat kysyä mitä ikinä tahdot!"

"Ettehän liene kihloissa jonkun herttuan tai ruhtinaan taikka jonkun muun sellaisen kanssa?"

"En ole, Sven hyvä, en! Olisitko ollut siitä iloissasi?"

"Kaikkea muuta", vastasi Sven, kasvot niin ilosta loistavina, että

Olivia hymyillen häntä katseli.

"Mutta, jos minä siten tulisin oikeen onnelliseksi, Sven?"

"No, siinä tapauksessa", vastasi Sven vitkalleen, "täytyisi tyytyä siihenkin, ett'ei teitä koskaan enää saisi nähdä, sillä häpeä olisi, jos ei ajatteleisi toisen onnea enemmän kuin omaansa!"

"Sinä olet aina kaltaisesi, sinä uskollinen Sven! Sisäinen ihmisesi on aina sama, mutta ulkomuotosi — oletko ollut sairaana, kun olet noin kalpea ja laiha?"

"Eikö mitä, pikku Viva mamseli, mutta tiedättehän, miten hinterätekoinen aina olen ollut ja lieneehän tuulet ja aurinkokin jotain osaltaan vaikuttaneet, puhumattakaan minun 'runollisesta rauhattomuudestani', joksi te äsken vaeltamishaluani nimititte."

"Etkö sinä, Sven, kysy minulta vielä yhtä asiaa?"

"Ja mikä se olisi?"

"No vaikka, että olenko minä rikas?"

"Olenhan jo ennen kuullut, että teillä on varoja. Mutta se on minusta yhdentekevää."

"Onkohan, Sven? Jos minä nyt juuri haluaisin antaa sinulle jotain, jota eniten näytät tarvitsevan."

"Mitä se sitten olisi?" ihmetteli Sven. "Kahdet vaatteet minulla on ja metsästä saan uuden tuohipalasen niin usein kuin mieleni tekee."

"Luonnonlapsi!" huudahti Olivia hymyillen onnelliselle Sven'ille, "etkö tunne mitään tarvitsevasi?"

"En mitään — en ainakaan nyt."

"Mutta kun jälleennäkemisen ilo on ohitse, kun minä olen poissa ja jos en koskaan enää tule takaisin — voipihan sekin tapahtua — silloin sinä, Sven, taas vaellat koditonna kuten ennenkin; kylästä kylään, laaksosta laaksoon, kunnes tulet niin vanhaksi, ett'et enää jaksakkaan kulkea: kuinka silloin käypi?"

"Niinkuin käy varpuselle, kun se aikansa on viserrellyt: se putoaa maahan."

"Mutta varpusellakin on sitä ennen ollut oma pieni pesänsä — ja sen juuri minä sinullekin tahtoisin lahjoittaa. Tahdon, että sinulla on oma pieni tupasi muistona lapsuutesi ystävästä. Tahdon tietää, että kun vanhuutesi päivät koittavat, sinulla on katto pääsi päällä."

Sven ei vastannut heti, mutta jonkun ajan kuluttua loi hän Oliviaan katseen, jossa kuvastui niin syvä rakkaus, kunnioitus ja ihailu, kuin ihmissydän konsanaan saattaa tuntea. Vihdoin kykeni hän ajatuksensa sanoin ilmaisemaan:

"En ikinä unohda, pikku Viva, en ikinä, että olette tahtoneet minulle niin arvokkaan lahjan antaa, ja uskokaa minua, jos voisin teitä palvella vaikka viimeisin verenpisarani vuodattamalla, niin tekisin sen, mutta…"

"Mutta?"

"Tupaa en minä voi ottaa vastaan."

"Aivanhan sinä hämmästytät minua, Sven — ja miksi et voi ottaa?"

"Sillä se olisi minulle siteenä, joka ei tuottaisi hyviä seurauksia. Jos olisin talonomistaja" — Sven hymähti herttaisesti, — "täytyisi minun häpeän välttämiseksi pysyä enimmät ajat kotona, mutta sitä minä en voi tehdä, nähkääs pikku Viva! Jos olen iloinen, täytyy minun päästä ulos ilahduttamaan torvellani muitakin ihmisiä ja jos taas olen suruissani, täytyy minun silloinkin päästä ulos, metsän syvään hiljaisuuteen; — tuollainen suuri lahja ei siis sovi minulle, joka nyt kerran en ole niinkuin oikeat ihmiset."

"Ei tässä nyt muu auta; sinun pitää ottaa tupa", intti Olivia itsepäisesti. "Ei sinun sen vuoksi tarvitse pysyä ensinkään enemmän kotosalla. Saathan antaa tuvassasi asua, kenen tahdot, siksi kunnes väsähdät ja haluat itse asettua sinne. Tyydytkö sellaisiin ehtoihin?"

"Oletteko pahoillanne muuten?"

"Olen oikein pahoillani, Sven!"

"Sitä ette saa olla; täytyneehän minun sitte Jumalan nimessä ottaa tupa ja — kiitos siitä! enempää en sano!…"

"Enpä minäkään, mutta sen sanon sydämestäni. Nyt tiedän, että metsälinnullani on pesä, johon lentää levähtämään, kun varjot laskeutuvat, ja ilta joutuu. Olet tuottanut minulle nyt suuren ilon, Sven, ja sinun tulee muistaa, ett'ei tämä lahja sinua mitenkään sido."

"Hyvä on", vastasi Sven yksinkertaisesti, "sillä sitä en voisi kärsiä."

"Ja vielä", jatkoi Olivia melkein hämillään, "et saa kieltäytyä ottamasta vastaan hiukan käsirahoja pieniä tarpeitasi varten."

Tumma, puna levisi Sven'in kalpeille kasvoille.

"Tiesinhän sen", huudahti hän murheisena, "että ne ovat kertoneet, että minä… mutta sen saatte uskoa, Viva, ett'en ollut kerjännyt ennen enkä sen jälkeenkään — tein sen päästäkseni teitä kuulemaan ja sitä varten olisin tehnyt mitä hyvänsä, kun se vain ei ollut rikollista… hyvä Jumala, että ihmisen pitää olla tälläinen raukka, josta toiset saattavat ajatella mitä tahansa!"

"Rakas Sven, älä nyt ole pahoillasi! Enkö minä aina ole uskonut sinua.

Niinpä nytkin. Enkä minä mitään pahaa tarjouksellani tarkoittanut.

Mutta ei puhuta nyt siitä enää!"

"Kiitos siitä lupauksestanne! Kun pidoissa torvellani puhaltelen nuorison tansseja, otan siitä kolikkoni ja ruokani myös ja luulen itselläni siihen olevan oikeudenkin. Enempää en toimeentullakseni tarvitse enkä enempää huolikkaan. Vapaus on ainoa rikkauteni, jota paitsi en voi tulla toimeen."

"Väärin olisi riistää sitä sinulta", myönsi Olivia.

Kääntyi siitä sitte puhe aivan toisiin asioihin, m.m. Gerdan tulevaisuuteen. Olivia iloitsi sydämestään hänen tulevasta liitostaan, sillä nuori pastori, jonka hän edellisenä iltana kaupungissa oli tavannut, miellytti häntä suuresti. Olivia kertoi, että presidentti oli pyytänyt Gerdaa ensi talveksi Tukholmaan, eikä rovasti katsonut voivansa häntä siitä estää, eikä näkynyt Gerdalla itselläänkään olevan mitään sitä vastaan, joskin ero rakastetusta valoi hiukan katkeruutta hänen iloonsa.

Mutta Sven ei ollut ehdotukseen ollenkaan tyytyväinen.

"Pilaavat tytön siellä", arveli hän päätään pudistaen. "Tuo nuori luutnantti… ei, tiedättekös, Viva, minä en teidän sijassanne suostuisi ehdotukseen."

"Me emme voi kieltää, Sven! Ajatteles, miten suuressa kiitollisuuden velassa olemme sedälle!"

"Niinpä kyllä, mutta se tulisi liian kalliisti maksetuksi, jos Gerda sen kautta onnensa kadottaisi. Ja hän on niin ajattelematon, niin innokas…"

"Mutta joll'ei hänen rakkautensa koetusta kestä, niin minkä arvoinen se sitte on?"

"Kohtalainen koetus on paras hänen laisilleen luonteille. Jos hän pysyisi täällä siksi, kunnes on pastorin julkinen morsian, niin sitte ei mikään loisto enää hänen silmiään huikaiseisi, mutta nyt — kukapa tietää miten käy?"

"Luvattu kuin luvattu, sitä ei nyt enää voi peruuttaa", vastasi Olivia hiljaisesti. "Mutta kun hän palaa takaisin, niin pidä silloin hänestä huolta, Sven, kuten tähänkin saakka. Kellään ei ole niin suurta vaikutusta häneen kuin sinulla. Puhele hänen kanssaan minusta, se tukee häntä. Minä kirjoitan myöskin usein."

"Tehkää se", pyysi Sven vakaasti. "Minun olisi mieleni kovin paha, jos hän pettäisi rakastettunsa, sillä tiedän, että pastorin rakkaus tulee kestämään läpi elämän, ja tuollaisen hulivilin kanssa, kuin tuo luutnantti on, ei Gerda suinkaan olisi kauan aikaa tyytyväinen; siihen on hänessä liiaksi sydäntä, minä kyllä tunnen hänet pienestä pitäen."

"Toivokaamme parasta, rakas Sven", sanoi Olivia nousten istualtaan. "Tule nyt, niin mennään peikkokivelle ja linnalle — tahdon nähdä kaikki nuo rakkaat paikat, joissa läsnä niin monet leikit olen leikkinyt, ja jotka maailmassa kulkiessani niin usein ovat mielessäni väikkyneet!"

Kaikkialla kulkivat he surunsekainen ilo sydämissä, katsellen noita unohtumattomia leikkipaikkoja, ja Sven tuumaili itsekseen, että nyt hän varmaan on niin onnellinen, kuin ihminen vain kerran eläessään saattaa tulla. Aurinko teki jo laskuaan, ja yhä vielä seisoivat he kummulla, jolla heidän linnansa oli, ja josta näkyi osa lahden iltaruskon kuivaamaa pintaa. Siinä Olivia lauloi erään kauniin saksalaisen romansin linnaneidistä ja hänen uskollisesta hovipojastaan, ja hänestä tuntui kuin tässä juuri olisi sitä vastaava todellisuus. Sanoja Sven ei ymmärtänyt, mutta kädet ristissä kuunteli hän tuota ääntä, noita säveliä, joihin hänen mielestään sisältyi kaikki inhimilliset ilot, ja vielä hyvän aikaa sen jälkeen, kuin laulu oli tauonnut, istui hän liikkumatonna, pää käsien varassa, ikäänkuin olisi hän pelännyt ulkomaailman näkemisen häiritsevän sitä lumousta, johon hän oli vaipunut.

Hän heräsi unelmistaan vasta, kun Olivia häntä hiljaisesti olkapäähän kosketti.

"Tule, Sven, on myöhäinen jo, meidän täytyy kiirehtää kotiin."

"Tulen heti; saatan teidät kotiin, mutta sitten menen hiukkasen yksikseni ulos… tämmöisenä iltana ei oikein tahdo pysyä sisällä… tuhannet äänet kuiskaavat ruoikossa, pensaissa ja lahdella; niin on kuin juhannusyö. Tuntuu niin kummalliselta sydämessä, toivoisi vaan siipiä lentoon päästäkseen."

Hiljaisina astuivat ystävykset pappilaa kohden, jonka ikkunat ilta-auringon hohteessa kimaltelivat.

Talon edustalla istuivat toiset kaikki, mutta paljoa ei siinä puheltu, sillä tyyni, ihana ilta vaivutti jokaisen hiljaiseen mietiskelyyn ja vienoon surumielisyyteen. Yksin noihin muutoin niin puheliaihin ja iloisiin luutnantteihinkin vaikutti tämä luonnon juhlahetki niin, että hekin istuivat äänettöminä piirrellen kepeillään santaan käsittämättömiä kuvioita. Kun Olivia ritareineen lähestyi, vilkastui seurue kohta, ja Gerda ja luutnantit läksivät häntä vastaan. Sven oli yht'äkkiä tullut niin huomatuksi ja sellaisen suosion esineeksi, ett'ei hän vaatimattomuudessaan ikinä ollut sellaista osannut uneksiakaan. Ainoa, joka ei antanut itseensä siinä asiassa vaikuttaa, oli mamseli Ulla-Katariina, sillä hänen vastenmielisyytensä Sven'iä kohtaan eneni samassa määrin, kuin toiset osoittivat huomiotaan tälle.

Juuri nyt sattui hän kesken pinaattiastian koristelemista katsastamaan keittiön ikkunasta ulos ja huomasi tuon halveksimansa olennon Olivian rinnalla kävelevän kuin hienonkin herran.

"Hyi tuommoisia tapoja", sopersi hän itsekseen, "maleksia metsiä ja maita mokomankin kurjan rahjuksen kanssa! Mutta niin leivän palaa en sille tänä iltana anna, vaikka olisi vielä toista vertaa laihempi kuin onkaan, sen sanon ja sanassani pysyn!"

Aivan kuin olisi Kulkuri Sven kuullut mamselin uhkauksen, pysähtyi hän käytävälle, kohotti kunnioittaen hattuaan koko seurueelle ja poistui, ennenkuin Gerda ja luutnantit olivat Olivian luo päässeet.

"Että sillä kuitenkin oli sen verran järkeä!" jupisi mamseli Ulla-Katariina. "Odotin vaan, että hän istuutuisi presidentin viereen keinulaudalle ja löisi kättä luutnanteille. Se heittiö ei sitte nykyään enää välitä niin mistään. No, Kaisa, nukutko sinä siihen kinkun ääreen? Etkö näe, että minulla on jo pinaatti valmiina! Kyllä ne vaan syödä osaavat", putisi hän yhä, "vaikka sitte kaulaansa myöten uisivat niin kutsutussa runollisuudessaan."

Parin tunnin kuluttua oli koko pappila unen suloisessa helmassa. Presidentti liikkui hovipiireissä, luutnantit olivat kuninkaallisessa paraatissa, Olivia uudelleen lapsena juosten tukka tuulessa levällään pitkin metsiä ja niittyjä, rovasti saattoi naapuripitäjän uuden apulaisen tammipelissä saarroksen, Gerda hääräili pienoisessa pappilassa, ja mamseli Ulla-Katariinan piti valmistaa päivälliset viidellekymmenelle hengelle, mutta ei saanut käsiinsä kananpoikia, jotka olivat tapettavat, eikä ennättänyt saada päivällisiä ajoissa valmiiksi ja riiteli senvuoksi piioille ja pojille.

Mutta korkealta mäkien takaa kohosi kultainen kuu valaisten hempeällä hohteellaan yksinäisen olennon kalpeita, mutta onnellisia kasvoja ja vienon suloiset sävelet kiiriskelivät kevyessä kesäyön ilmassa. Kulkuri Sven siellä puhalteli metsän hongille ja sammaleisille kallioille, puhalleli riemukkain mielin tunteita, suuren onnensa syviä säveleitä, jotka koko hänen sielunsa täyttivät ja väreilemään saivat.

IV.

On kulunut vuosi eteenpäin. Vihannassa kesäpuvussaan kukoistaa taaskin Fernebon pappila. Leikkiin viekoittelevat kallioiden pehmoiset sammalpeitot vallattomia auringon säteitä, esteettä kuvastuu lahden tyyneen pintaan sinitaivas ja tuuheat lehtirannat, tuoksuvat kukat ympäröivät peikkokiveä ja perhoset kilvan kiitelivät yli niittyjen ja mättäitten.

Taaskin oli pappilassa vieraita. Toinen luutnanteista, joka jo viime kesänä ihastui Gerdan kauneuteen, ja sitte koko talven hänelle kunnioitustaan ja ihailuaan oli osoittanut, oli nyt tullut kahdeksanpäiväiselle vierailulle kuulustelemaan, "miten Gerda nyt maalle tultuaan voipi."

Niin, miten Gerda voi?

Tiesikö hän sitä itsekään! Terveydessä ei suinkaan vikaa liene ollut, sen osoittivat ruusut poskilla, jotka kukoistivat kilpaa puutarhakukkien kanssa. Mutta entä hänen sisäinen ihmisensä — ah! Kulkuri Sven'in varoitus Olivialle, ett'ei Gerdaa pitäisi laskea kodista pois, ei ollut syyttä lausuttu. Hänen kauneutensa oli siksi häikäisevä, ett'ei se voinut olla huomiota herättämättä, missä ikinä hän näyttäytyi, ja yksinkertainen maalaispapin tytär saavutti pääkaupungin hienoimmissa piireissä huomiota, joka ei ollut hänen herkälle, hiukan ylpeälle mielelleen eduksi. Kokonaisen talven oli hän ollut muodissa, ja jos silloin toisinaan sattuikin, että hän unohti lukea iltarukouksensa, niin ei hän koskaan unohtanut ajatella monia voittojaan seuraelämässä. Toisena hetkenä saattoi hän itselleen vakuuttaa, että hän tahtoi jättää koko tämän tenhopiirin ja kiiruhtaa pois, kun vielä voi sen tehdä, takaisin hiljaiseen pappilaan ja sen sydämen luo, joka yhä samanlaisella rakkaudella sykki vaan hänelle; toisena hetkenä hänestä taas tuntui, ett'ei voisi elää ilman noita loistavia juhlia, joissa hän oli ruusuna kukkien keskellä, liekkinä kipunani seassa; kävelyretkiä ja näytelmäiltoja, jolloin hän ei ajasta mitään tiennyt, ja vihdoin ilman tuota hienoa imartelua, valituin sanoin lausuttuja kohteliaisuuksia, jotka vaikuttavat heliotropin suloisen, mutta tukehduttavan tuoksun tavoin.

Ei yksikään hänen monista ihailijoistaan ollut innokkaampi ja lämpimämpi kuin pappilan nykyinen vieras, Gerdan kaukainen sukulainen, luutnantti Gösta M. Sukulaisuus presidentin talossa antoi myös hänelle suuremman tilaisuuden lähestyä ihailunsa esinettä, joka näytti hänestä sitä kalliimmalle, mitä useammat tätä ihailivat.

Gerda, joka vakaasti tahtoi pysyä uskollisena, kauhistui aivan, kun hän tunteitaan punniten huomasi, että naapuripitäjän nuoren papin kuva vaan hälvenemistään hälveni hänen mielestään. Sellaisina hetkinä hän aina päätti lähteä kotiin, ja sellaisena hetkenä hän vihdoin läksikin, kun leivo ensimäisiä kevään viserryksiään ilmassa liverteli, ja sinivuokot pälväillä ja mättäillä kainot päänsä näkyviin nostivat.

Taasen tapasi Gerda kihlattunsa, — sillä sehän pastori kuitenkin Gerdalle Jumalan edessä oli — mutta oliko tuo sama henkilö, oliko hän todellakin niin paljon muuttunut kuin Gerdasta tuntui, vai Gerda itsekö oli tullut niin toisenlaiseksi? Miksi tuntuivat hänestä nyt nuo hyvänsuovat, lempeät kasvot, jotka ennen olivat niin viehättävät olleet, yksitoikkoisilta, ja ääni sitten — olihan se tosin hellä ja sydämellinen, mutta ei siinä ollut tuota salaperäisen lämmintä värettä, jonka Gerda hyvin muisti äänessä voivan olla — niin ei ollut hänestä se juuri miellyttävämpi kuin kasvojenkaan piirteet… väristys puistatti hänen ruumistaan tuota ajatellessa, ja hänen kädenpuristuksensa muuttui kylmäksi ja hymyilynsä teeskennellyksi… Kului useita päiviä eikä pastoria kuulunut uudelleen pappilaan, mutta kun hän sitte vihdoinkin tuli, oli hän niin ujo ja hiljainen, että Gerda aivan kiukustui ja kiiruhti pois vieraansa luota ja koko talosta ja kuljeskeli metsissä ja laaksoissa melkein yhtä suurella innolla kuin Kulkuri Sven. Niin, Sven! Monen monituiset kerrat oli Gerda sydämestään toivonut, että hänellä olisi luonaan tuo taattu ystävä, mutta häntä ei ollut vuosikauteen näkynyt näillä mailla. Rovasti oli Olivian käynnin jälkeen taas muuttunut yhtä juroksi kuin ennenkin, ja mamseli Ulla-Katariina oli entistäänkin kiukkuisempi ja vakuutti, että Gerda Tukholman matkansa jälkeen veti jo melkein vertoja sietämättömyydessä itse Kulkuri Sven'illekin.

Tyytymättömänä itseensä, ympäristöönsä ja nykyiseen elämäänsä, eleli Gerda vaan menneisyyden muistoista, ja hänen mielensä oli alinomaa kuohuksissa. Eräänä iltana pyysi nuori pastori saada puhella kahdenkesken Gerdan kanssa. Gerdan sydän sykki rajusti. Pitikö hänen tulevaisuudelleen nyt tällä hetkellä laskettaman pohja; vapauttaisiko hän, jolle Gerda kerran vapaasta tahdostaan oli sydämensä luvannut, hänet nyt lupauksestaan, ja jos niin kävisi — millaiseksi tulisi Gerdan kohtalo sittemmin muodostumaan?

Vieretysten he istuivat, Gerda ja pastori, lahden rannalla. Gerdan katsetta haki pastori, mutta se tarkasteli veden vaihtelevia laineita.

"Gerda, minun hyvä, rakas tyttöseni", puheli pastori vihdoin liikutuksesta väräjävällä äänellä, "minusta tuntuu, kuin meidän välimme ei enää olisi samanlainen kuin ennen, ja että meidän täytyy puhella keskenämme pari vakavaa sanaa."

"Ethän sinä koskaan muuta puhukaan", vastasi Gerda kiivaanlaisesti.

"Mutta kuuntelithan ennen mielelläsi minun vakavaa puhettanikin, vaan nyt poissa ollessasi olet kuullut puheita toisenlaisia, eloisempia. En sinua soimaa, mutta — toivoisin, ett'et ikinä olisi kotoa poissa ollut!"

"No, joko sinäkin nyt sitä! On aivan kuin olisin tehnyt jotain erinomaisen pahaa. Te tahtoisitte tietysti, että koko ikäni istuisin Fernebossa ja maatuisin kuin näkinkenkä rannalla, aaltojen sitä alinomaa huuhdellessa".

"Se olisi ehkä ollut yhtä hyvä kuin lastun lailla ajalehtia myrskyisellä merellä, viimein sinne kokonaan kadotakseen."

"Onnettomuuden ennustajat ovat sangen ikäviä ihmisiä."

"Älkäämme lausuko toisillemme katkeruuksia, Gerda. Tiedäthän hyvin, miten suuresti epäilin ja taistelin, ennenkuin sinua uskalsin pyytää jakamaan huomaamatonta tulevaisuuttani. Sinä olit rohkea ennen — nyt et sitä enää ole, ja juuri siksi, että sinua niin suuresti rakastan, kieltäydyn siitä onnesta, jota kerran uneksuin. Sinä olet liian loistava, liian lahjakas köyhän maalaispapin vaimoksi; salongeissa on sinun paikkasi. Se minun olisi pitänyt jo ennemminkin huomata, ja siksi en voi syyttääkään ketään muuta kuin itseäni."

Gerda oli ääneti.

"Minähän olen niin vähän, tuskinpa ollenkaan ollut mukana suuressa maailmassa, mutta voin kuitenkin vallan hyvin käsittää, että sankarien joukossa siellä olisin jotenkin mitätön olento", puheli edelleen pastori. "Ja jos sinun nuori sydämesi olisi kiintynyt johonkuhun heistä siellä, niin ethän sille mitään mahda, sinä iloinen, kokematon lapsi! Mutta rangaistuksen ansainnut olisin minä, joll'en antaisi sinulle takaisin vapauttasi ja rauhaasi, vaan kiinnittäisin sinut omaan mitättömään olentooni."

"Sinä näytät itse olevan jotenkin kärkäs saamaan takaisin vapautesi", vastasi Gerda hiukan katkerasti.

"Gerda!" huudahti nuori mies lempeästi, "miten sallii sydämesi sinun puhua minulle noin?"

Nyt oli hänen äänessään niin lämmin, sydämellinen sointu, että Gerdan täytyi katsoa häntä suoraan silmiin. Ja kun hän sen teki, suli jää vähitellen hänen sydämestään, ja kyyneleet nousivat silmiin. Hän, jolle Gerda tavallaan oli ollut uskoton, jota hän oikullisuudellaan oli kiusannut ja melkein pakottanut luopumaan onnensa toivosta, hän istui siinä silmät rakkautta säteillen valmiina uhraamaan oman onnensa Gerdan vuoksi, sillä sen Gerda hyvin käsitti, että uhraus se oli, kun pastori Gerdalle vapauden takaisin antoi — ja kenen tähden tahtoi hän, Gerda, sitten uhrata pastorin? Nuoren miehen, jonka oli tuntenut ainoastaan muutaman kuukauden, josta ei muuta tietänyt, kuin että hän tanssi hyvin, oli hienokäytöksinen ja osasi lausua sukkeluuksia, jotka herättivät yleistä iloisuutta seuroissa!

Oli kuin salama äkkiä olisi iskenyt Gerdan sieluun ja valaissut siellä joka sopukan, näyttänyt selvästi sen elämän tyhjyyden, jota hän äsken oli elänyt ja osoittanut, kuinka sisältörikkaan elämän hän juuri oli hylkäämäisillään. Heti tuon tajuttuaan hän vilkkaalla tavallaan ojensi molemmat kätensä nuorelle miehelle ja kuiskasi tälle nöyrästi: "oi, anna anteeksi ja unohda! Sydämeni ei koskaan ole lakannut sinua rakastamasta, mutta loisto on vaan häikäissyt mieleni — voitko, tahdotko rakastaa minua niinkuin ennenkin?"

Ilo välähti pastorin silmissä, mutta sammui pian jälleen. Hetkisen istui hän ääneti, mutta vastasi sitten äänellä, jonka sävy oli yhtä rauhaisa kuin tavallisesti:

"Kyllä rakastan sinua nyt niinkuin ennenkin, mutta en tahdo tällä hetkellä käyttää hyvyyttäsi hyödykseni; ehkä jo toisena hetkenä sitä katuisit, sillä noin liikutettuna, kuin nyt olet, ei pidä mitään päättää. Lähden nyt kotia enkä tule ennenkuin neljäntoista päivän kuluttua. Tutki sill'aikaa sydäntäsi ja sano minulle sitte pelkäämättä suora totuus. Minä olen aina oleva ystäväsi enkä tuomarisi."

"Kiitän sinua siitä", vastasi Gerda, kasvot hehkuvina ja ääni harmista väristen, "mutta minä voin kyllä olla oma sekä ystäväni että tuomarini."

Ja kiireisin askelin riensi hän kotia kohti, katsahtamattakaan tuohon kiittämättömään olentoon, joka hänet oli "hylännyt!"

Mietteissään istui nuori pastori katsellen aaltoja, miten ne nousivat ja laskivat. Tuollainen oli Gerdankin mieli. Mutta pastori tiesi myöskin, että kun siinä tuuli asettuu, ja se tyyneeksi muuttuu, ei mikään niin selvästi voi taivaan sineä kuvastaa kuin se. Siitä nyt vaan oli kysymys, saisiko hän koskaan noita laineita tyyntymään.

Huoaten nousi hän istualtaan ja alkoi astella metsäpolkua yksinäiseen kotiinsa, illan varjojen yhä tummetessa hänen ympärillään.

Seuraavana aamuna, kun Gerda paraillaan seisoi pienen neliskulmaisen peilin edessä huoneessaan ja kampaili tukkaansa, kuuli hän vaunujen ratinaa lehtikujasta. Hän astui askeleen ikkunaa kohti, jonka alle vaunut juuri olivat pysähtyneet ja huomatessaan, kuka tulija oli, kohosi hänen kasvoilleen hohde, aamuruskoakin kirkkaampi, ja tavallista syvemmin täytyi hänen hengittää saadakseen keuhkoihinsa tarpeeksi ilmaa. Gösta luutnantti sieltä tuli — tuli hänen, eikä kenenkään muun vuoksi, sen ymmärsi Gerda vallan hyvin. Tosin oli Gerda sanomattoman iloinen, mutta sittenkin tuntui rinnassa outo ahdistus; hän riemuitsi ajatellessaan tällaista hauskaa keskeytystä jokapäiväisen elämän ikävässä yksitoikkoisuudessa, mutta toivoi samalla vierastaan satojen penikulmain päähän. Nyt oli kuitenkin hänen ensimäisenä ja suurimpana huolenaan osata tervehdyksessään osoittaa emännän arvokasta kohteliaisuutta, ja sitävarten hän par'aikaa koetti asetella kasvojansa niin rauhallisiksi kuin suinkin, kun samassa ovi riuhtastiin auki — ja mamseli Ulla-Katariina astui sisään kiukusta punasena, niin melkeinpä voisi sanoa sinisenäkin.

"Mitä minä sanoin viime vuonna, kun sinut sinne Tukholmaan piti lähettää?" alkoi hän. "Sanoin, että Fernebo, joka ennen on ollut kunniallinen talo, tästälähin muuttuu ryövärein pesäksi, ja niin on käynytkin tuolla ulkona on parast'aikaa muuan rosvo, joka saalistaan väijyy. Hyi, sellaisia nuoria! Jo minä toki sinun sijassasi häpeisin!"

"Kyllä minä häpeänkin — mutta vanhojen puolesta", vastasi Gerda tyyneesti; astuen mummon ohi ottamaan vastaan Göstaa, jonka kasvot loistivat jälleennäkemisen ilosta.

Rovastikin oli kuin päiväpaiste; hänkin iloitsi saadessaan hiukan vaihtelua yksitoikkoisessa elämässään, ja niin kului muutamia iloisia päiviä Fernebon pappilassa, huolimatta mamseli Ulla-Katariinan huonosta tuulesta, joka aina olikin pahin alussa. Talon järjestystä se koskaan ei häirinnyt, eikä yksikään voinut valittaa mamselin milloinkaan niin kuuman olleen, että ruoka liiaksi oli kärventynyt tai pohjaanpalanut.

Gösta luutnantin silmät puhuivat yhä selvempää kieltä, jota oli mahdoton väärin käsittää, varsinkaan Gerdan. Mutta kuitenkin pelkäsi Gerda, että tämä tunteensa sanoihin pukisi, sillä yhä vielä oli hän epäilevällä kannalla, ja nuoren papin suruinen, lempeä katse oli aina hänen mielessään. Hänet Gerda tunsi, tiesi mikä oli miehiään; tiesi hänen arvonsa, hänen tasaisen ystävällisen luonteensa, hänen osanottavaisuutensa kaikkien, mutta varsinkin kärsivien kohtaloon. Gerda muisti, miten usein he ennen olivat puhelleet siitä, miten maailmassa olisi elettävä, että heidän yhteytensä voisi jatkua vielä haudan tuollakin puolen. Olisikohan hän, Gerda, näin voinut jutella Göstankin kanssa, jos tämä olisi hänen kihlattunsa? Ei koskaan, sen Gerda selvästi tunsi. Gösta oli vilkas, täynnä tulta ja huomaavainen, mutta mitä hän ajatteli korkeammista asioista tai ajatteliko niitä ollenkaan, — sitä ei Gerda tiennyt, tuskin sitä uskoikaan. Göstan läheisyys vaikutti häneen aina huumaavasti, mutta nuoren papin sen sijaan rauhoittavasti ja ylentävästi. Ja kuitenkin! Göstan rinnalla saisi hän olla mukana suuren maailman iloissa ja nautinnoissa, sillä jos kuka, niin Gösta juuri kuului tuohon suureen maailmaan, sen sijaan että pastorin kanssa pitäisi elää jonkunmoista luostarielämää, huomaamatonna, seurustella aina vaan tuommoisten kunnon — mutta ikäväin ja kaikkia harrastuksia puuttuvain maalaisten kanssa! Jos ottaisi Göstan, niin ei hän ikinä voisi unohtaa rikkomaansa lupausta, jos taas pastorin, niin ajattelisi hän alinomaa maailman iloja, joista oli kieltäytynyt — niin todellakin Gerda taisteli vaikeaa taistelua; ja hän taisteli yksin, sillä vaikka hänen sydämestään toisinaan nousivatkin palavat rukoukset, ei hän niistä tuntenut lohtua löytävänsä, vielä vähemmin voimaa saavansa tekemään mitään varmaa päätöstä, ja kuitenkin hän tunsi, että nyt oli päätös tehtävä, sillä hän ymmärsi, ett'ei Gösta tällä kertaa ennen lähtisi kuin oli asiansa selville saanut. Hän arveli myöskin isänsä olevan suostuvaisen tähän liittoon, sillä luutnantilla oli tunnettu nimi ja toivoi saavansa omaisuuttakin, ja ne eivät kumpikaan rovastista olleet hyljättäviä.

Niin kului vieläkin pari päivää, joina luutnantin tunteet nähtävästi vaan lämpenivät, mutta hän ei saanut koskaan sopivaa hetkeä niiden ilmaisemiseen, sillä Gerda vältti aina niin taitavasti sellaiset tilaisuudet, että luutnantti oli melkein epätoivoon joutua.

Eräänä ihanana kuutamoiltana, kun oli tultu lahdelta soutelemasta, lausuivat kaikki toisilleen hyvää yötä, asettuakseen levolle. Mutta Gerda oli liian suuressa jännityksessä voidakseen nukkua. Kauan istui hän avonaisen akkunan ääressä käsi poskella, mutta liian ahtaaksi kävi hänestä olo siinä, tuntui kuin olisi tahtonut tukehtua. Ulos raittiiseen ilmaan hän tahtoi, vaikka hetkiseksi vain; hän kääri liinan hartioilleen, sipsutti hiljaa rappuja alas, sieltä puutarhan kautta puistoon, joka oli sen jatkona. Täällä kulki hän edestakaisin käytäviä pitkin, joille kuu lehvien välitse kultiaan valeli. Vihdoin istahti hän jalavan juurelle, jossa pehmeä sammalistuin houkutteli hetkiseksi levähtämään. Rauhattomain ajatusten kiusaamana hän kätki kasvonsa käsiinsä, joille hänen tummat kiharansa runsaina valuivat.

Tuskin oli hän ehtinyt siihen istahtaa, kun jo kuului askeleita hiekkakäytävältä ja ennenkuin aavistikaan, tunsi hän, miten kaksi lämmintä kättä hellästi tarttui hänen omiinsa ja puoleksi väkisten irroitti ne, ja katkonaisin sanoin, ääni, tuo liioinkin tuttu ääni, hellästi värähdellen, puheli hänelle:

"Suo anteeksi, kallis Gerda, että tässä paikassa ja tähän aikaan tavotin sinut, mutta minun täytyy saada kanssasi puhella, ett'ei sisäinen kuumuuteni minua aivan näännyttäisi!"

"Jumalan tähden, hiljaa, älä puhu mitään!" rukoili Gerda tuskissaan koettaen irroittaa käsiään, jotka Gösta päästikin, puristaakseen sitä innokkaammin Gerdaa vyötäisistä.

"Älä pyydä minua vaikenemaan, Gerda, sitä en voi" — ja nyt seurasi selitys hänen tunteistaan, selitys niin hehkuva, niin kiihkoisa, että Gerdan ajatuskyky melkein pysähtyi. Aivan ensi näkemältä oli Gösta häneen rakastunut, ja viimeiseen hengenvetoonsa hän häntä rakastaisi, eikä koskaan — sen hän pyhästi vannoi — toinen nainen voisi täydellisesti Gerdan sijaa hänen sydämessään täyttää.

Oli siinä eloa, oli tulta, oli kiihkeyttä, yhä laimeammaksi kävi Gerdan vastustus, hurmaus kasvoi, ja entiset lupaukset tuntuivat heikkonemistaan heikkonevan. Ja kuitenkin vaati omatunto häntä sitä tunnustamaan. Hetkiseksi hän siihen voimaa saikin, hän tunnusti vapaaehtoisesti antaneensa uskollisuuden lupauksen nuorelle papille, jonka Gösta viime vuonna pappilassa oli nähnyt, ja ett'ei hän koskaan voisi tuntea itseänsä onnelliseksi, jos rikkoisi tuon lupauksensa.

Taukosi nyt Göstan sanatulva, mutta tuokioksi vaan. Jo seuraavana hetkenä hän mitä suurimmalla kekseliäisyydellä koetti osoittaa, että tuollainen, melkein lapsena annettu lupaus ei mitenkään voinut olla sitova, ja että Gerda tekisi melkein itsemurhan antautuessaan elämään, jonka yksitoikkoisuus olisi kerrassaan kuolettava, ja miehelle, joka ei ymmärtäisi hänen arvoaan, niin, joka oli kylmä ja tunteeton, niinkuin jokainen kyllä saattoi huomata. Tekisipä Gerda vielä toisenkin murhan, sillä hänellä, Göstalla, sen hän selvästi tunsi, ei olisi rohkeutta elää ilman Gerdaa — ja jos Gerda kuitenkin tietäessään särkeneensä Göstan elämän voisi olla onnellinen, niin, silloin ei hänellä sydäntä olisikaan, silloin ei hän olisikaan se lämmin; enkelimäinen nainen, jommoiseksi Gösta hänet mielessään oli ajatellut — ja silloin — voimakkaasti sulki Gösta hänet syliinsä; hän tunsi miten Gerdan hento olento liikutuksesta värisi, ja Göstan huulet vaikenivat kohdatakseen kuumassa huumauksessa Gerdan, kun — mikä se oli! Kirkkaina kiiriskelivät kesäyön hiljaisuudessa tuohitorven surunvoittoiset säveleet, kaiutellen: "Kultaisessa kartanossa"… Kulkuri Sven se siellä soitteli, sen Gerda kyllä tunsi, ja siinä hetkessä oli koko nykyisyyden hurmaus ohi, ja lapsuuden muistot, äidin, sisaren ja kihlatun kuvat väikkyivät valojuovana hänen sielussaan. Tarmolla kohotti hän päänsä, silmissä omituinen loiste, hiljaa, mutta päättävästi työnsi hän hämmästyneen Göstan syrjään ja kevyesti, kuin kesäiset udut haihtuvat auringon tieltä, hän kiiruhti yli polkujen ja mättäiden, suuntaan, niistä sävelet tulivat, onnellisena tietäessään vihdoinkin tapaavansa olennon, jolle voi uskoa kaikki huolensa, epäilyksensä ja heikkoutensa.

Kun varhaisen kesäaamun ensimäiset säteet taivaan rannalta kohosivat, lankesi niiden hohde Gerdan ja Kulkuri Sven'in onnesta loistaville kasvoille. Nuo uskolliset ystävykset istuivat yhä riippakoivun alla samassa paikassa, jossa Sven niin usein Olivian kanssa ennen oli istunut, ja Gerda ojensi Sven'ille kätensä sanoen:

"Jumalan kiitos, Sven, että tulit! Nyt näen taas selvästi, ja sieluni on jälleen saavuttanut tasapainonsa, ja menneisyys tuntuu raskaalta unelta!"

"Näkyypä tällaisestakin toisinaan voivan olla jotain hyötyä", tuumaili

Sven. "Sydän on herätessä täynnä kiitosta ja ylistystä."

"Niin, sinä olet oikeassa. En saata kyllin kiittää Jumalaa ja sinua siitä, että ajoissa tulin huomaamaan, kuinka imartelu, jota niin paljo on osakseni tullut, vähällä oli myrkyttää sieluni ja kääntää mieleni elämän todellisesta onnesta vaan näennäiseen sellaiseen. Aivan varmaan nyt olisin katunut, jos eilen olisin antautunut siihen hurmaukseen, joka minut silloin valtasi."

"Siitä voitte olla varma. Sydän, joka ei pysy uskollisena, ei tule koskaan saavuttamaan rauhaa. Ja vaikka te maailmassa muuttuisitte kuin kuivunut lehti, rakastaa pastori teitä kuitenkin, sen sijaan kuin tuollaiset korkeat herrat silloin eivät enää vähintäkään välittäisi, sellainen se on tämän maailman meno: tänään ruusu, huomenna toinen."

"Ja sinä sanot, Sven, että Teodor on sinulle sanonut yhä vieläkin rakastavansa minua?"

"Sanon, ja sanassani pysyn. Ajatelkaas, miten pastori hoiteli vanhaa äitiänsä, joka vanhuuttaan oli jo kuin lapsi, sellaisella kärsivällisyydellä, ettei sitä toinen olisi paremmin voinut tehdä. Sellaisissa asioissa se ihmisen sydämen laatu tulee ilmi, nähkääs. En tahdo sanoa, että te, Gerda, juuri olette hänelle tarpeeksi hyvä, mutta kiittäkää Luojaanne, joka sellaisen miehen on teidän tiellenne saattanut, hän on teille aivan kuin aitaus, joka estää teitä yli rajojenne rimpuilemasta."

"Toivoisin, että hän olisi täällä, voidakseni pyytää anteeksi sopimatonta käytöstäni", sanoi hiljaisesti Gerda.

"Nyt puhutte niin, että sitä kelpaisi Vivankin kuulla, ja kyllä minä teitä asiassa autan. Olkaa huoleti, pikku kultamuruseni, huomenna tähän aikaan on teillä asiat selvillä tuon kunnon miehen kanssa, ja tulevana vuonna tähän aikaan puhaltaa Kulkuri Sven tuohitorvellaan häämarssia, jonka pitää kuuluman yli kahden pitäjän, vieläpä vähän kolmanteenkin."

"Voi sinä vanha Sven! Miten hyvä ja uskollinen aina olet! Jos sinulla mielitietty olisi, niin ei varmaankaan mikään mahti maailmassa saisi sinua hänelle uskottomaksi!"

"Ei-ei", vastasi Sven tarkoittavasti, "ei vaikk'ei hänellä olisi aavistustakaan, että kannan hänen kuvaansa sydämessäni. Ja jos vielä on niin onnellinen, että saa vastarakkauttakin — äh, vielä tässä nyt mitä, yhtä helposti voisi pikku lintunen kovaksi kivimöhkäleeksi muuttua."

"Etkö sinä, Sven, koskaan ole rakastanut?

"Hm!" Sven punehtui kauniisti kuin nuori tyttönen, "voisihan sekin olla mahdollista."

"No, onko tyttö myös sinua rakastanut?"

"Oliko tuossa nyt järkeä? — rakastaa tällaista variksenpelättiä kuin minä olen!"

"Sven parka!" Gerda laski kätensä ystävällisesti Sven'in olalle. "Sillä tytöllä sitte ei ole sydäntä ollenkaan!"

"Onpa niinkin ja puhdas sydän onkin, niinkuin itse Herran enkelillä."

"Eikä kuitenkaan huomaa sinun ansioitasi."

"Huomasittekos te, Gerda neiti itse, pastorin ansioita? Minun ansioitani, jos niitä onkaan, lienee vaikeampi huomata, ja jos ne joskus tulisivatkin näkyviin, niin… Ei nyt enää niistä puhuta, Gerda, en jaksa sitä kuulla. Mutta sen minä sanon, että sellaista ilon hetkeä kuin illalla, jolloin minun tuohitorveni teitä ajoissa varoitti, ei minulla ole ollut vuoden ja vuorokauden kuluessa — sillä tiedän miten Viva olisi surrut, jos olisi saanut kuulla, että Gerda on pettänyt sen, joka ansaitsee hänen sekä kunnioituksensa että rakkautensa. Luvatkaa minulle, että kirjoitatte Vivalle tästä asiasta."

"Sen lupaan varmasti, Sven!"

"Kiitos kaunis siitä! Hyvä Jumala kuitenkin, kun minulle vielä sekin päivä koitti, jona tuohitorveni oli jollekin ihmiselle tosihyödyksi! Kun nyt maailmasta lähden, niin tiedän varmasti tehneeni ainakin yhden hyvän työn. Tunnen, että elämäni tämän jälkeen tulee kevyeksi kuin taivaan lintusen; on sillä elämälläkin ilohetkensä ja, tiedättekös, Gerda, tänään, kuten kerran ennenkin, jolloin Kulkuri Sven'illä oli hänen ilojuhlansa, hän ei muuta kaipaa kuin siipiä, jotka hänet korkealle kohottaisivat, sillä kun mieli on köykänen, tuntuu vaikealta olla maahan sidottuna."

"Kyllä sinä nekin saat, Sven, saat ehkä ennemmin kuin sinun ystäväsi,

Viva ja minä, sitä toivoisimmekaan."

"Tarkoitatteko siis, että Viva joskus minuakin ajattelee?"

"Ajattelee, ja tiedäppäs, Sven, jos olisin häijy, niin tulisin melkein kateelliseksi sinulle, sillä niin paljon Viva kirjeissään sinusta puhuu."

"Enkö minä saisi kuulla, mitä hän kirjoittaa?" kysyi Sven nyhtäisten tukun nurmea maasta.

"Kyllä sinä ne saat kuulla, olen juuri sinun vuoksesi säästänyt kaikki Vivan kirjeet. Alinomaa hän niissä kuulustelee, onko sinulla koskaan tapana omassa pienessä tuvassasi levähtää, ja minä olen vastanut hänelle, mitä kotoa kirjeiden kautta olen saanut tietää, nimittäin että vaikka sinä tahtoisitkin, niin tuskin sinne mahtuisit, kun niin monelle köyhälle olet siellä asunnon luvannut."

"Onhan se niin muhkeata, kun voi pitää hyyryläisiä", tuumaili Sven.

"Niin ja lisäksi vielä sellaisia, jotka maksavat niin hyvin", jatkoi

Gerda hymyillen.

"Aivan yhtä paljon kuin minäkin metsissä majaillessani, ja kuitenkin on minulla paljoa hienompi asunto; mutta se tupa on minulle kuitenkin niin rakas antajansa vuoksi. Mutta kas! jopa kohoaa aurinko yhä korkeammalle. Menkää nyt kotiinne ja levätkää oikeen rauhassa ja toimittakaa sitte luutnantti tiehensä vaikka jo huomispäivänä. Minä lähden suoraapäätä pastorin, luo, kertomaan millä kannalla hänen asiansa ovat. Ja sitte pitäisi teidän kummankin kertoa rovastille väleistänne, että voitte olla kihloissa oikeen rehellisellä tavalla. Tiedän, että arvoisa pastori sitä jo kauan on toivonut, mutta te olette panneet vastaan."

"Kyllähän sinä, Sven, paraiten tiedät, miten kiivas isä on, ja miten hartaasti hän toivoo, että minä joutuisin hienoihin naimisiin."

"Mutta tämä liitto, voi teille, tulla tieksi taivaaseen, ja sitä ei pappismiehen ainakaan sopisi paheksua, tiedän mä. Ja sitäpaitsi, jos teidät, Gerda, oikeen tunnen, niin tiedän, että teissä on sen verran isänne luonnetta, että kyllä voitte sietää vähäisen ottelun rakkautenne puolesta. Ja kaikki ihmisethän senkin tietävät, että pastori jo ensi vuonna saa oman paikan, enkä siis ymmärrä, mikä teillä on esteenä. Hyvästi nyt, kultamuruseni; huomisiltana tapaatte ystävänne!"

* * * * *

Oli kirkas päivä syyskuussa seuraavana vuonna. Metsä oli vielä tiivis ja tuuhea, vaikka sen punakellertävä värivivahdus jo ilmaisikin hävityksen enkelin kylmine henkäyksineen sen yli liidelleen. Hiljaista oli nyt laaksoissa Fernebon ympärillä, sillä pois etelään olivat laululintuset rientäneet. Orjantappurapensasten punaiset marjat hohtivat kuin rubinit, ja puitten oksain välissä hämähäkin verkot kastehelmistä kirkkaina kimaltelivat. Ikäänkuin ilokyynelten kostuttamana luikerteli muuriruoho Gerdan pienen vinnikamarin ikkunan ympärillä; siellä sisällä istui pari Gerdan parasta ystävää eroitellen tuuheimpia myrtin oksia Gerdan morsiusruunuksi, sillä tänä päivänä tulisi Gerda antamaan kätensä nuoruutensa rakastetulle, Vårsätran kappalaiselle.

"Kukahan tuolla tulee?" kysäsi toinen neitosista; "eikö vaan liene

Kulkuri Sven!"

"Ei ole, eihän Sven noin hitaasti kävele."

"Mutta hän se sittenkin on, näkeehän sen jo kumarasta vartalostakin."

"Kyllähän Sven kumarassa kulkee, mutta ei sentään noin käyränä."

"Saanko minäkin nähdä", pyysi Gerda tullen ikkunan luo. Mutta ennenkuin hän ennätti tulijaa huomatakkaan, ratkaisi tämä itse kysymyksen puhaltaen tuohitorvellaan iloista marssia.

"Sven se on, Sven se on!" huusivat neitoset kilvan ja nyökäyttivät ystävällisesti päätään tervehdykseksi tutulle tulijalle, joka herttaisesti hymyillen heille uutta lakkiaan kohotti.

Sven oli nyt oikeen hieno uudessa puvussaan ja kukka napinlävessä. Mutta hän olikin kutsuvieras eikä millään ehdolla olisi häistä pois jäänyt. Tänään oli hän varustautunut kestämään mamseli Ulla-Katariinankin kiukkuisia katseita. Ja kiukkuiset ne todella olivatkin, sekä katseet että koko ihminen, mutta ruokien vuoksi ei mamselin ainakaan tarvitseisi hävetä, sen oli hän pyhästi luvannut, vaikka sitte morsiusparin tähden sen saikin tehdä.

Sven tuli jo hiukan aikasemmin päivällä, sillä hän ajatteli, että Gerda ehkä haluaisi antaa hänelle vielä jotain toimitettavaksi tai mahdollisesti tahtoi vielä jostakin asiasta hänen kanssaan ennen vihkiäisiä jutella. Ja siinä hän ei erehtynytkään. Sven oli tervetullut ja tarpeellinen henkilö ja — verrattain onnellinen. Mutta vaikka hän sitä olikin, kohosi kuitenkin hänen rinnastaan tuon tuostakin syvä huokaus, sillä hän ei voinut olla muistelematta vierasta, joka juhlasta puuttui, vierasta, joka sille moninkertaisen loiston ja virkeyden olisi antanut, — hän ei voinut olla ajattelematta Oliviaa.

Mutta myöhemmin illalla toivottiin Olivialta kirjettä, koska nyt oli postipäivä, ja hän jo aikoja ennen, oli saanut tiedon juhlapäivästä.

Ei siinä kyllin, että koko pappila sisältä oli koristettu köynnöksillä, olipa vielä luhtikin kaunistettu; siellä piti väen myöhemmällä saada tanssissa, pyörähdellä, ja soittajan virkaa hoitaisi luonnollisesti Kulkuri Sven.

Vihkiminen oli ohi. Se toimitettiin kirkossa, jonne mennessä. Sven, lupauksensa mukaan, puhalsi häämarssin, joka, joll'ei juuri "yli kahden pitäjän, vieläpä vähän kolmanteenkin", kuulunutkaan, kuitenkin kauniisti kajahteli. Väki pyörähteli paraillaan luhtilla, Sven'in lumoavan tuohitorven sävelten tahdissa, jotka milloinkaan eivät viehättävämmästi olleet nuorta kansaa ilohon kutsuneet. Hehkuvin poskin ja loistavin silmin, paksuanturaisissa jalkineissaan, siinä pari toisensa jälkeen pyörähteli, aina väliin ilosta hypähdellen ja hihkaisten mennessään niin, että koko luhti kajahteli; välillä kävivät he tyytyväisinä taputelemassa Sven'iä, joka istui nurkassaan ylösalasin käännetyllä ja lehvillä koristetulla oluttynnyrillä. Morsiuspari, rovasti ja kaikki vieraat kävivät useamman kerran katsomassa tanssia; täytyipä mamseli Ulla-Katariinankin vähäksi aikaa jättää vispilä ja kauha ja tulla katsomaan nuorten iloa.

"Niin", puheli hän itsekseen, "hyvähän niiden on huvitteleida, jotka eivät muuta tee kuin syövät sitä, mitä toiset suurella vaivalla saavat heille laittaneeksi; osaisin sitä minäkin iloita, jos joku minulle ruuan valmiiksi laittaisi, mutta sitäpä ei kukaan vielä tähän asti ole tehnyt."

"Hauska on katsella noiden iloa", puheli tuomarin rouva, joka seisoi lähinnä mamseli Ulla-Katariinaa, jotakin tälle sanoakseen.

"Enpä minä sitä voi sanoa!" kuului vastaus. "Ihanhan ne ovat kuin villejä kaikkityyni, Minä en koskaan ole tanssia suvainnut."

"Emmeköhän sentään nuoruudessamme liene vähän tanssineet jokainen."

"En minä ainakaan enempää kuin kellotapuli kirkkomäellä. Minulla oli kyllä muutakin tekemistä. Jos minä jalkojani tanssittelin, niin tein sen rukkia pyörittäessä tai kankaan ääressä suksia polkien. Mutta toiset ajat, toiset tavat; nykyään ihmiset tuskin voivat yhtä sikaa tappaa, jollei heti pidä toimittaa pitoja ja tanssia sen johdosta."

"Mutta kun on tällainen ilojuhla kuin tänään, niin silloin toki lienee luvallista hiukan pyörähdellä…"

"Ilojuhla, no niin, niinhän se on. Lopussa kiitos seisoo, vaikka Jumala sen tietäköön, ett'en minä heille muuta toivo kuin hyvää. No, nyt ne vihdoinkin saivat tämän tanssin loppuun ja pääsee hetkiseksi kuulemasta Kulkurin torven toitotusta. Hiljaa, mikä se oli? Joko se nyt taas alkaa?"

"Ei, posti siellä vaan tullessaan päivän kunniaksi torveensa puhaltaa."

"Kas niin, nyt sillekin pitää toimittaa ruokaa ja muuta suuhun pantavaa; parasta on mennä takaisin sisään, taikka muuten ne piian hutaleet ottavat mitä eteen sattuu; niinhän tämä talo muuten onkin kuin, paras kievari, toiset tulevat, toiset menevät, niin ettei ole hetken lepoa."

Myöhempään illalla syötiin salissa vanhan tavan mukaan vahva illallinen hevosenkengän muotoon katetussa ja kukilla koristellussa pöydässä. Morsiamen erityisestä pyynnöstä oli Kulkuri Sven saanut paikan pöydän toisessa päässä "hienojen" vierasten joukossa. Hämillään, melkeinpä nolona hän siinä istui, vähän väliä tukkaansa korjaillen. Sillä oli ihmeellinen vetovoima alaspäin. Sven tuskin ruokaa maistoikaan, ja noita monia viinilajeja hän sitäkin vähemmin nautti. Kauas vieraille maille riensivät aina uudelleen ja uudelleen hänen ajatuksensa, rakkaan henkilön luo, eikä mikään noita hänen retkeilyjään estänyt, sillä yksikään ei Sven'iä puhutellut.

Kun malja morsiusparin kunniaksi juotiin, rukoili Sven sydämestään Jumalalta heille onnea ja siunausta. Toisia maljoja esitettäessä nousi hän seisomaan kuten muutkin, osoittaakseen, että hän sekä kuuli että näki, mutta ajatukset ne olivat uudelleen karanneet toisaalle. Lopuksi pyysi rovasti itse hetkiseksi hiljaisuutta, hänellä oli morsiusparille lausuttava sisaren tervehdys rakkaalta Olivia tyttäreltään…

Nyt sai Svenkin eloa ja väriä ja loistavin silmin ahmi hän jokaisen sanan rovastin huulilta.

"Minulla oli ilo äsken juuri saada Olivialta kirje", alotti rovasti, "jossa hän pyytää sanomaan teille, rakkaat lapseni, että hän kaikkine tunteineen ja ajatuksineen on tänään teidän tykönänne. Suuresti pahoittelee hän sitä, ett'ei voi olla luonanne tänä ilojuhlana, jonka merkityksen hän nyt sitä syvemmin tuntee, kun itsekin juuri näinä päivinä on kätensä ja sydämensä pois luvannut… niin, hyvät ystävät! tämä on ilosanoma, odottamaton ilosanoma pyydän teitä siis juomaan maljan vanhemman tyttäreni onneksi hänen kihlauksensa johdosta Itävallan lähettilään, kreivi Herman von Steinert'in, kanssa Pariisissa."

Syntyi hälinää yhä vilkastuvien vieraiden joukossa; laseja kilisteltiin, ja hämmästyksen ja ilon ilmauksia kuului kaikkialta; mutta kukaan ei huomannut, että yksi lasi jäi koskematta eikä sitäkään, kuinka avoimesta ovesta äänetönnä kuin varjo yksi vieraista hiipi ulos, eikä senjälkeen enää iloiseen hääjuhlaan ilmestynyt…

Mutta vielä kauan senjälkeen, kun tulet häätalon ikkunoista olivat sammuneet ja vieraat poistuneet kukin kotiansa, kajahteli vuoroin metsissä ja rannikoilla tuohitorven sävelet, vihlovina, katkonaisina, milloin surkeasti valittavina, milloin vienon surullisina, milloin taas raivoisina kuin epätoivon kirkuna, kunnes vihdoin heikkonemistaan heikkonivat ja aamuauringon sarastaessa kuulumattomiin häipyivät.

Toisena hääpäivänä kohtasi morsianta hänen ensimäinen surunsa uudessa elämänsä jaksossa. Pari palvelijaa, jotka olivat olleet ulkona asioilla, tulivat pelästyksissään kotiin ja kertoivat löytäneensä kummulla riippakoivujen alla Kulkuri Sven'in — kuolleena, mutta hymy huulilla, aivan kuin olisi vaan nukkunut. Ensin olivat he luulleetkin hänen nukkuvan, sillä olihan niin tavallista, että hän yönsä puitten ja pensaitten suojassa vietti; mutta kun he koettivat häntä herättää ja yrittivät leikkiä laskea siitä, ett'ei hän vielä ollut hereillä, vaikka aurinko jo korkealla taivaalla paistoi, huomasivat he, ett'eivät auringon säteet enää, eloa noihin kangistuneisiin kasvoihin ikinä loisi, eikä valo konsana enää sammuvista silmistä heijastaisi. Tuohitorvi oli kovasti puristettuna vielä kädessä, ja pää lepäsi raskaasti koivun runkoa vasten.

Syvästi liikutettuna kiiruhti Gerda puolisoineen ystävänsä ruumiin luo; surullisen saattueen muodosti joukko, joka Kulkuri Sven'iä kantoi hänen tupaansa, jonka hän nyt ensimäisen kerran itselleen omisti. Kunnioittaen siirtyivät "hyyryläiset" nyt syrjään, kun talon isäntä täten tuloansa teki.

"Kyllä se Sven raukka paleltui kuoliaaksi", puheli muuan rengeistä, "sillä yöllä oli kovanlainen halla, ja varmaan oli hän, kuten me toisetkin, kallistanut lasia tällä kertaa vähän liiemmältä, vaikka muuten ei suinkaan sitä tapaa pitänyt. Ja hän ei sietänyt mitään. Kun hän lämpimistä huoneista tuli kylmään yöilmaan ja sellaisella raihnaisella ruumiillaan asettui kostealle maalle nukkumaan, niin muuta ei tarvittukaan."

"Niin, kyllä hän lie ollut vähän päästään pyörällä, sillä myöhään yöhön kuulin minä hänen torvellaan puhaltelevan, kuin olisi hän kokonaiselle rykmentille marssia soitellut, milloin nopeaan, milloin hitaasti, mutta ei siinä mitään oikeaa nuottia ollut — ja soittamaan hän jäi vielä, kun minä nukuin", puheli toinen renki.

"Mutta nyt hymyilee hän kaikelle", sanoi kolmas, "yhtä lempeästi ja iloisesti kuin eläissäänkin. Kyllä saa etsiä hänen laistaan, eikä tule toista, joka hänen tavallaan saa eloa sekä nuoriin että vanhoihin.

"Teodor", sanoi nuori rouva kyynelsilmin. "Ota tuohitorvi hänen kädestään; pannaan se säästöön Oliviaa varten."

Nuori pappi teki niin, ja kun Gerda otti tuon pikku kappaleen, joka niin kauniisti oli osannut tulkita niitä rikkaitten tunteitten monia eri vivahduksia, mitkä olivat liikkuneet henkilön sielussa, joka ei koskaan oikeen tähän maailmaan kuulunut, putosivat siihen kuumat kyyneleet, ja hän astui vainajan luokse, vielä kerran katsellakseen hänen lempeitä kasvojansa.

"Nyt sinä siis jo sait ikävöimäsi siivet, sinä, yksinäinen laululintu raukka!" kuiskasi Gerda, hiljaa: sivellen uinuvan kalpeata otsaa. "Lepää rauhassa! Kauan muistelevat sinua kaikki, jotka sinun tunsivat, mutta Viva ja minä, me emme unohda sinua koskaan, ei koskaan!"

Samassa pilkisti kirkas valonsäde tuvan pienestä ikkunasta, yhtyen hymyyn Svenin huulilla. Kirkas hohde valaisi tuvan, kaikki tunsivat, että Jumalan rauha siellä vierailee.

Kun Kulkuri Svenin kuolemasta kerrottiin mamseli Ulla-Katariinalle, näytti hän ensin hämmästyneeltä, mutta puheli kohta tavallisella ärtyisellä, äänellään:

"No, jos maailmassa on yksi heittiö vähemmän, niin eihän se vahingoksi ole, ja senhän voi tietää jo, edeltäkäsin, että hän metsissä ja mailla henkensä heittäisi. Sitä minä aina ajattelin. Minulla tuosta vainajasta eläessään oli enemmän harmia, kuin hän olisi ansainnut. Tuntuu oikeen levolliselta, kun hän on poissa."

Mutta kun Sven'ille parin päivän jälkeen tuotiin hänen kaunis kirstunsa, oli siihen asetettu päänaluisiksi pehmoinen, kauneilla, vaikkakin kellastuneilla pitseillä koristettu tyyny. Ken sen siihen oli pannut? Kenkään ei myöntänyt lahjaa antaneensa. Mutta Gerda oli nähnyt nuo pitsit ennen — mamseli Ulla-Katariinan piirongin laatikossa.

* * * * *

Taasen vuoden perästä vietettiin Fernebon pappilassa häät, niin loistavat ja suurenmoiset, että mamseli Ulla-Katariina oli äkeissään kolme viikkoa ennen ja kolme jälkeenpäin. Olivia se ulkomailta oli tullut sulhasineen ja monien muitten hienojen vierasten seurassa vahvistamaan liittoaan kodin pyhyyden piirissä.

Hääpäivänsä aamupäivällä yllätti hänet sulhasensa, kun hän paraillaan surumielisenä tarkasteli erästä silkkipaperiin käärittyä esinettä, jonka hän avonaisesta laatikosta oli ottanut esille.

"Mitä! kyyneleet silmissä, rakkaani!" huudahti sulho hellän huolekkaasti, suudellen hänen vaaleita kutrejaan. "Etkö tahdo uskoa huoliasi minulle?"

Hiljaisesti työnsi Olivia pikku esineen hänen käteensä.

"Tuohipalanen, luulen ma. Varmaan on siihen joku muisto taikka kertomus liittynyt?"

"Niin on, ystäväni; kertomus laululintusesta ja sydämestä — toisten tahdon sen sinulle kertoa."

ERÄS KALARETKI. <<< <<< <<< 45 s. 84

Koko kaupunki tiesi, että kauppias Öbom oli iskenyt silmänsä Kaarin Kaunoseen, mutta koko kaupunki tiesi senkin, että tyttö ei hänestä välittänyt, ja se harmitti Öbom'ia. Mitä se sitte oikeen tahtoi tuo nyrppä Liisa? Olihan hänellä, Öbom'illa, torin varrella komea kaksinkertainen talo, ja siinä heijastuspeili vierashuoneen ikkunassa, oma hevonen ja rattaat, oli maatila puutarhoineen likellä kaupunkia ja oma vene ylpeästi liehuvine lippuineen, jonka valkealla pohjalla suurilla punaisilla kirjaimilla oli luettavana nimi Kaija, hauska kyllä itsessään, vaikk'ei juuri veneen nimeksi kovinkaan sopiva, koska mainittua eläintä ei oikeen saata lukea vesieläimiin. Mutta semmoisesta ei Öbom välittänyt; hän piti nimestä, ja siinä kyllä, ja hänen nuori kauppa-apulaisensa arveli, että hänen isäntänsä tuon nimen valitsi siksi, että se hiukan vivahti Kaarin'iin, jota nimeä isäntä semmoisenaan ei lippuunsa uskaltanut panna.

Öbom ei ollut sen kaupungin lapsia; rakkautensa kautta hän siellä tosin oli uudestaan syntynyt, mutta ei muuta. Noin kahdeksan tai kymmenen vuoden vaiheilla oli hän kaupungissa asunut, ja yleinen ajatus oli, että hän oli toimelias, kunnioitusta ansaitseva mies; hiukan toista mieltä tässä asiassa oli kuitenkin eräs kaupungin kauppiaista, jonka liike ennen oli ollut suurin, mutta Öbom'in kautta joutunut toiseen sijaan. Tuommoiset alennukset eivät hevillä unehdu, sen tietää jokainen, joka sitä on saanut koettaa. Hän väitti, että Öbom on vanha, jäsenkolotusta kärsivä narri, mutta kateudesta sellainen puhe vaan lienee tullut. Varmaa on, ett'ei Öbom ollut paljoa yli viidenkymmenen; että hän tanssitilaisuuksissa moitteettoman kohteliaasti, kuten nuoren miehen sopii, talutti pormestarinnaa poloneesiin, ja että hänellä oli erinomaisen kaunis tumma tukka, joka otsalla ja niskassa hiukan kähertyi, ja kasvojen väri sellainen, että kaksikymmenvuotiaskin sitä voi kadehtia ja lasikakkulat nenällä, antaen kasvoille hieman erikoisemman, huomattavamman piirteen.

Kuten sanottu; millainen hänelle oikeastaan olisi pitänyt olla, tuolle nyrppä Liisalle, Kaarin Kaunoselle?

Eihän hän tosin ollut kuin kahdeksantoista vuotias, mutta, jos hän nuo kahdeksantoista vuotta olisi uskonut Öbom'in viidenkymmenen haltuun, niin olisi nuoruus ja viisaus sopivasti sulaneet yhteen. Kaarin oli tosin kaunis, mutta eihän ollut Öbom'kaan ruma; Kaarin oli iloinen ja Öbom kerrassaan repäisevä, kuin niikseen tuli, ja lopuksi: tyttö oli köyhä kuin kirkon rotta ja Öbom rikas, niin että riitti. Sehän olisi Kaarinille aivan erinomainen naimiskauppa, arveli koko kaupunki, paitsi Kaarin itse ja — Öbom'in nuori kaupanhoitaja; nuo kaksi nuorta, jotka liian syvälle olivat toistensa silmiin katsoneet, mutta josta ei muut kuin he mitään tietäneet, sillä se oli tapahtunut aivan äsken.

"Sinun täytyy ottaa Öbom", puheli Kaarinin lempeä isä, vanha värjäri Kaunonen, joka päivät päästään vetelehti pitkin katuja, pitkät viheriät takinliepeet takana liehuen ja kengänkantoja hyväillen.

"Mutta minä en voi", vastasi nuori Kaarin, "hän on minusta niin inhottava."

"Inhottava, hänkö inhottava, jolla on oma kaksinkertainen talo ja liike, joka vuosi vuodelta suurenee!"

"Mutta hänen liikkeensä, isä, ei ikinä liikuta minua!"

"Ei tarvitsekkaan, kunhan vaan otat hänet. Ja sitäpaitsi: kun ensin kaikki muut ainekset on saatu väripataan, tulee rakkaus perästä, eikä väri siitä pilaannu. Voi se jäädä kokonaan poiskin; sitä kestävämmäksi tulee väri."

"Voi, voi, miten saattaa isä puhua tuolla tavoin!"

"Katso, lapseni, viisaus sen tekee, viisaus sen tekee!"

"Kunpa en minä sitte ikinä viisaaksi tulisi!"

Tuollaiseen toivotukseen ei isän mielestä kannattanut vastata. Vetäisihän vaan tavallista syvemmän siemauksen savua piipustaan ja puikahti kamariinsa, jossa kaapin ovi kuului narahtaneen, otti sitte hattunsa ja keppinsä ja tallusteli ulos.

Nuori Kaarin vuodatti harmin ja murheen kyyneleitä ja ajatteli, että jos äiti vielä elossa olisi, niin hän ei ainakaan olisi lastansa tuollaiseen pahoittanut. Nousi siitä sitte järjestellen yhtä ja toista tuossa puutteellisessa kodissaan ja pukeutui hänkin lähteäkseen ulos, koska nyt oli sunnuntai ja hänen mielensä sangen apea, kun ei kolmeen päivään ollut rakastettuansakaan nähnyt.

Menisiköhän kirkkoon — kellot kutsuivat niin kauniisti? Ei, hän tahtoi olla aivan yksin ja suuntasi askeleensa joelle, kulkien pitkin sen rantaa kunnes saapui sen suulle asti. Ilma oli sopusoinnussa hänen mielensä kanssa; sateinen ja painostava; synkät pilvet ajelehtivat taivaalla. Rannoilta huokaili vastaan surumielisyys ja kaislojen kahina kuului niin salaperäiseltä — aivan kuin ne olisivat toisilleen kuiskailleet tarinaa viattomasta, mutta onnettomasta rakkaudesta — niin ainakin Kaarinista tuntui.

Hän huokasi syvään, eikä nostanut katsettaan maasta, jossa hänen astuessaan täytyi tallata moni kesän hento kukkanen, aivan niinkuin kohtalo hänen nuoren rakkautensa jalkainsa alle polki.

"Nöyrin palvelijanne!" kuului ääni äkkiä "syvyydestä" aivan hänen vieressään, ja Kaijan onnellinen omistaja seisoi venheessään hymy huulilla ja olkihattu kädessä, ja takana istui — hänen nuori kauppa-apulaisensa.

Kaarin punastui, ja katseeseen tuli lämmin loiste, mitkä kummatkin Öbom empimättä itselleen omisti.

"Enkö saisi pyytää pikku armoa vähäiselle kalaretkelle pitkin jokea? Olen vakuutettu, että silloin saisin sellaisen kalaonnen, että haukia tulisi leivisköittäin vaan. Paras, herttaisin pikku mamseli Kaunoinen, suokaa nyt Kaijalle ja minulle se onni!"

Nuori kauppa-apulainen laski toisen käden sydämelleen ja toisella viittoili Kaarinia tulemaan, tehden kaikki temppunsa isäntänsä leveän selän takana, jota tuulen liehuttamat takin liepeet vieläkin levensivät.

"Kiitos vaan, en tiedä uskallanko", sopersi Kaarin, jota vastenmielisyys vanhaan kosijaansa esti venheeseeni menemästä, mutta toiselta puolen halu saada taas tavata nuorta, häntä sinne veti.

"Päätös ja toimi ovat yksi asia naiselle", puheli Öbom, "ja parin tunnin kuluttua lupaan minä kyyditä teidät takaisin isänne luo. (No, senkin vietävä, eikö herra osaa ohjata venettä tuon kiven luo, että neiti pääsee kuivin jaloin veneesen)."

Nuori kauppa-apulainen ohjasi ja viittoili paraimpansa mukaan, ja parin minuutin kuluttua oli Öbom'illa ilo käteensä sulkea ihanan Kaarinin pieni kätönen, auttaessaan häntä venheesen.

"Tämäpä oli koko onnen potkaus!" puheli hän kohteliaasti, sijoittaen kaunottaren viereensä veneen perään. "Antaa mennä nyt", sanoi hän apulaiselleen, joka ei muuta hartaammin toivonut kun antaa isäntänsä mennä niin kauas, kuin pippuri kasvaa ja niin sitte soudettiin pitkin jokea, veneen omistajan yhä ylistellessä onneaan, kun oli saanut sellaisen soudettavan.

"Mutta älkää unohtako heittää uistinta veteen", sanoi Kaarin vähän hämillään, "minä olen hyvin huvitettu kalastamisesta!"

"Todellako? Silloin ennustan teille koituvan hauskan hetken, sillä joll'ei nyt tartu, niin ei sitt koskaan…"

"Ilma on nyt sangen suotuisa", huomautti Kaarin; "sateisella säällä ne paraiten syövät."

"Joka tapauksessa täytyy niiden tänään syödä, se on niiden sula velvollisuus (vetäkää vähän jalkaanne herra, ettekö näe; että se hankaa neidin hameen helmaa!) Tahdotteko omalla pienellä kädellänne pitää tästä rihmasta ja antaa sen siitä vähitellen suljua… ah, minä ennustan, että meillä neljännestunnin kuluttua on leiviskän painoinen hauki koukussamme, ihan leiviskän painoinen."

"Niinpä luulen minäkin", sanoi hiukan ivallisesti apulainen — "Jumala ties, vaikka jo olisi nyt siinä…"

"Ennenkuin uistinkaan on heitetty? Ei toki, herraseni, kyllähän hauit toisinaan saattavat sukkeliakin olla, mutta te taidatte olla heitäkin sukkelampi, luulen ma."

"Kullakin on hänen mestarinsa", tuumaili kauppa-apulainen. "Mutta mamseli Kaunonen on niin ohuissa vaatteissa, ja tuuli on kylmänlainen; saisinko ehkä tarjota teille päällystakini…"

"Ei tarvitse, herraseni, niin kauan kuin ruotsin lippu liehuu! Teissä sitte ei ole runollisuutta niin rahtuakaan… tarjota nyt naiselle palttoota, jonka pitkät hihat riippuvat kuin etanan sarvet kuorestaan… kas tässä, armollisin mamseli, asetetaan lippu harteille kuin saali — olkaa hyvä!"

"Kiitos vaan", vastasi Kaarin lyhyeen, "en tarvitse palttoota enkä lippua, ei minulla kylmä ole."

"Olette sitte aivan kuin minäkin", huudahti Öbom iloissaan, "ja niin kauan kuin ei palele, on ihminen nuori. Ah, mamseli, miten minä olen iloinen, tietäessäni omaavani niin paljon käyttämätöntä voimaa! Kun näen paljaspäisiä ja kalpeita kolmekymmenvuotiaita, surkuttelen heitä ja luulen melkein näkeväni esi-isiäni. Eläköön nuoruus! Taivas, nyt nykäsi! Heittäkää, armollisin mamseli, ja antakaa minun vetää leiviskän haukeni, jota tässä ennustelin saavani! Katsokaas, näin siinä menetellään!" Öbom teki rohkean kumarruksen, liian rohkean hänen jäykille jaloilleen, ja kadottaen tasapainonsa, kohotti ilmoille erään tähän saakka vähänpuoleisesti huomatun ruumiinosansa, potkieli siinä aivan tarpeettomasti hetkisen ja — katosi syvyyteen.

Kaksiääninen pelästyksen huudahdus seurasi häntä pohjavaelluksellaan, mutta kumpikaan veneessä olijoista ei ensi hetkessä kyennyt mitään tekemään. Neuvottomina ja säikäyksissään he istuivat ja tuijottivat paikkaan, johon hän oli vajonnut…

Muutaman minuutin kuluttua tarttui käsi vahvalla otteella veneen vasempaan laitaan, ja kuolon kalpeat kasvot kohosivat aalloista. Nuo kasvot kuuluivat päähän, joka oli paljas kuin kuorittu muna, ja koko olento oli vähintään kymmenen vuotta vanhempi kuin se, joka veneen oikealle puolen upposi.

"Hyi kuitenkin, mikä veden kummitus sieltä nyt nousee! Takasin syvyyteen, taikka annan airolla päähän."

"Minähän se olen, senkin hölmöläinen! Auttakaa minut ylös, taikka…"

"Tukkukauppiasko! Se nyt on selvä valhe… missä tukka on, ja missä kasvojen väri?"

"Auttakaa, murhaaja! Ettekö käsitä, että olen, kadottanut peruukkini!"

"Peruukinko? Ei minun herrallani sellaista ollutkaan. Te olette aivan varmaan joku hänen esi-isistään, joista hän tässä puhui. Mutta jos te olette hän itse, niin vannokaa tämän nuoren naisen kuullen, että otatte minut liikekumppaniksenne, niin koetan teitä auttaa!"

"Hävitön roisto! Minä kaadan veneen kumoon."

"Olkaa hyvä; minä uin kuin kala ja otan Kaarin mamselin selkääni. No — vannottuko!

"Kirottu…"

"Ei sillä tavoin! Teidän pitää luvata ottaa minut liikekumppaniksenne huomisesta päivästä alkaen" muuten tietää kohta koko kaupunki, että olette kadottaneet värinne ja peruukkinne."

"Paatunut konna! Käärme, jota olen elättänyt…"

"Ah, näettehän itse, ett'ette kauempaa jaksa itseänne kannattaa. Kunniasananne, mutta heti. Kunnia ihmisellä silti voi olla, vaikka peruukkinsa onkin kadottanut."

"No, lupaan kunniasanallani — hirviö!"

"Kunnioitettava liikekumppani — kas tässä käteni! Olipa se oiva kylpy.

Istukaa nyt tuossa vastapäätä!"

Kun Öbom'ia ei nyt enää mikään vaara uhannut, oli Kaarinilla työ pidättäessään nauruansa, katsellessaan millaisessa tilassa hänen vanha kosijansa oli. Hän otti silkkiliinan kaulastaan ja sitoi sen tämän paljaasen päähän, jossa asussaan Öbom kieltämättä muistutti vanhaa apumuijaa, ja tätä katsellessaan ei hänen nykyinen liikekumppaninsa, jota ylimielinen ja turhanaikainen isäntänsä niin kauan oli kiusannut, malttanut olla ääneen nauramatta. Mutta samalla hän kuitenkin otti oman palttoonsa, kääri sen isäntänsä ympärille ja istuutui Kaarinin viereen soutamaan kotiin päin. Päiväkin paistoi nyt kirkkaasti pilvien lomitse, suoraan Öbom'in paljaaseen päälakeen; kauppa-apulainen, jolla tukka oli lujasti päässä, otti vanhan olkihattunsa ja asetti sen onnettoman päähän, painaen sen uhrinsa silmille ja käyttäen tilaisuutta hyväkseen, suudella maiskautti kihlattuaan aivan kauppiaan nenän edessä. Maiskauksen tukkukauppias hyvin kuuli ja antoi hatun olla silmillään hyvän aikaa. Mitä saisikaan hän nähdä? Nuoren miehen, jota hän oli pahoin kohdellut, suuteleman hänen rakastettuaan!

Mutta vihdoin kohotti hän hattuaan, katsoi puoleksi tuskaisin puoleksi julmistunein katsein nuorta paria ja kuiskasi:

"Olen ijäisesti kiitollinen, jos tämä tapahtuma jää vaan meidän kesken!"

"Minä pitäisin enemmän teidän yläkerrastanne", vastasi apulainen kainostelematta. "Minä aion syksyllä mennä naimisiin ja tarvitsen sitä."

"Mutta tämä on jo liikaa", puhkui Öbom.

"Ei se minusta sitä ole. Kuusi huonetta vaan, ja keittiö. Onko teillä kotonanne toinen peruukki?"

"Ottakaa huoneet!" mutisi Öbom, "mutta laskekaa maihin pikku saaren luona ja juoskaa hakemaan hevonen ja ajopelit — pormestarin nelipyöräiset esim. Olen tullut sairaaksi, ymmärrättekö?"

"Sitä minä en ollenkaan ihmettele; kyllä sitä vähemmästäkin."

"Ja te, mamseli, ymmärtänettehän toki, että teitä vaan leikilläni olen kosiskellut, sillä mitäs minun ikäiseni enää muuten…"

"Se ilahduttaa minua suuresti", vastasi Kaarin rehellisesti. "Pelkään, että minusta olisi tullutkin teille varsin huono vaimo. Mutta uskollisen ystävän te sen sijaan minusta kyllä voitte saada. Ehkä tahdotte olla hyvä ja itse ilmoittaa isälleni, että olette muuttaneet mielipiteitänne!"

"Tänään ei minulla liene muuta tehtävää kuin olla kaikkien nöyrin palvelija", vastasi kiukkusena Öbom. "Mutta samapa se, tottapa kauppias paraiten tiennee, ett'ei maailmassa mitään maksutta saa, ei edes vaitioloakaan. Jos minä käytän peruukkia eli ei, se ei kuulu kaupunkilaisille, ja mitä taas väriin tulee, niin tietänette paraiten te, mamseli, ett'ei toinenkaan tavara juuri arempaa ole. Olemme siis yksimieliset asiasta?"

"Täydellisesti!"

Mutta kuinka täydellinen sopimus lie ollutkaan, tiesi huhu kuitenkin pian tapahtuman jälkeen kertoa, että joesta oli saatu suuri, leiviskän painoinen hauki — luultavasti sama, joka Öbom'in mukaansa vei — ja ett'ei kaupungissa ikinä oltu moista haukea nähty, sillä kun näet oli sekä — peruukki että nenäkakkulat.

TÄHTIVELJEKSET.

Himmeästi valaisivat lyhdyt pimeänä syysiltana N:n kaupungin katuja, joilla par'aikaa kymmenkunta komeita ajoneuvoja niinikään lyhtyineen kiiruhti maaherran asunnolle ajurien taidokkaasti läimäytellessä tuon tuostakin piiskojaan, tahtoen täten rauhallisille kulkijoille saada ilmaistuksi, että nyt oli jotain erinomaisempaa tulossa, jotain tavallista komeampaa ja loistavampaa. Ja niin olikin; tänään vietti maaherra ensimäisen poikansa ristiäisiä, saatuaan tähän asti monet vuodet peräkkäin vaan tyttärille nimiä jaella. Iloisiin pitoihin oli kutsuttu kaikki kaupungin kuuluisuudet — vieläpä paljon muitakin, sillä edellisiä ei pitkältä riittänyt. Vaunut toisensa jälkeen pysähtyivät muhkeiden rappujen eteen, jättäen siihen hienot kuletettavansa, jotka loistavissa puvuissaan leijailivat sisälle avoimista ovista kuin moniväriset pilvenhattarat ehtootaivaalla. Pian täyttyvätkin kirkkaasti valaistut huoneet vieraista, jotka vuoroin lausuivat onnelliselle isännälle kohteliaisuuksia, vuoroin taas ihailivat kukkakoristeista pöytää, jolla kirkas hopeamalja vesineen odotti kastetoimitusta, taikka silmäilivät he ovelle toivossa, että piispa piankin ilmaantuisi ja päästäisiin illan juhlallisesta puolesta, ja mieliala muuttuisi hiukan kevyemmäksi.

Ja piispa tuli, komea mies näöltään. Rouva, hänen armonsa, kirkkoon otettiin ensin erityisessä huoneessa, ja sitten järjestäytyivät kummit — naiset toiselle — ja herrat toiselle puolen, kuten vanhaan hyvään aikaan oli tapana. Vihdoin astui sisään piispatar, käsivarsillaan kantaen pienokaista, niin juhlallisen näköisenä, kuin olisi hänellä kannettavana ollut Ruotsin kruununprinssi, ja nyt sitte alkoi ja jatkui itse toimitus tavalliseen tapaansa. Pientä Clas Waldemaria näyteltiin sitte kaikille vieraille, varsinkin naisille, joista hän oli "erinomaisen herttainen ja niin viisaan näköinen sitte, aivan kuin ymmärtäisi jok'ikisen sanan, minkä kuulee." Mutta siinä tapauksessa olisi Clas Waldemarin pitänyt kääntää selkänsä koko joukolle, sillä niin paljon tyhmää imartelua ja mitätöntä puhetta hän sai kuulla. Mutta nyt hän vaan makasi siinä kaikessa rauhassa hienossa pitsipuvussaan ja antoi ihmisten lörpötellä, mitä tahtoivat, siksi kunnes huomasi, että vaikka naiset häntä kuinkakin ihailivat, niin ei yhdellekään juohtunut mieleen hänen ruuastaan huolehtia, ja tämän tajuttuaan päästi hän niin kiukkuisen hätähuudon, kuin pienet keuhkonsa suinkin sallivat, sillä seurauksella, että hänet heti passitettiin lastenkamarin rauhoitetulle alueelle, samalla kuin eräs neiti sangen nerokkaasti huomautti, että tuollaisella äänellä pojasta varmaan kerran tulisi ensi luokan laulaja. Myöhemmin illalla juotiin hänen maljansa kuohuvassa samppanjassa ja tehtiin tulevaisuuden suunnitelmia vasta kastetulle, lennokkaisuudella, joka hyvin todisti että maaherran viinit olivat erinomaiset ja hänen seurustelupiirinsä valittua väkeä.

* * * * *

"Hyvää iltaa!" tervehti puuseppä Mårtensson, pieni laihanläntä mies, astuessaan suutari Öllerin matalaan tupaan.

"Iltaa, iltaa, miks'et ottanut muijaa mukaasi? Sanoinhan sinulle jo aamulla, että meillä on tänään ristiäiset."

"Kyllä se sieltä vielä tulee, kun joutuu. Hyvää iltaa, Leena, mitä kuuluu näin illan suussa, ja miten se pikkuinen jaksaa?"

"Kiitos vaan kysymästä, se jaksaa vallan mainiosti. Se on vaan niin ahnas, että tahtoisi suuhunsa kaikki mitä näkee…"

"Älä siitä ole huolissasi, muoriseni", lohdutteli iloinen mies vaimoaan. "Joll'ei poika syö, niin ei hän pulskistakaan, ja jos ei hänestä pulskaa tule, niin ei hän maailmassa muijaakaan saa, ja se olisi aika vahinko, sillä sydämestäni suon pojalleni samaa hyvää kuin itsellenikin."

"Katsoppas, Mårtensson, miten hienosti muija on laittanut kaksi korvallista kuppiparia ja kaksi ilman niitä, sokerikorppuja ja kanelirinkilöitä — ei kuninkaan koirallakaan parempaa ole! Entä pieni naukkupullo sitten! Kyllä sinä, muoriseni, sen uskallat esille ottaa, sillä et kertaakaan vielä ukkoasi ole pöhnässä nähnyt. Mutta pikku viaton ryyppy hyvän ystävän seurassa vaan piristää ihmistä. Mitä te, lapset, nyt niin minuun tollotatte, ettekö ennen ole isää iloisena nähneet? Tiedättehän, että olette saaneet veljen, joka kerran ylinnä joukossanne kukkuu. Neljä tyttöä ja yksi poika — saa tässä vähän nälkäremmiä kiinnittää, ennenkuin koko lauma on ihmisiksi saatu!"

"Tahtoisitko luopua yhdestäkään heistä, isä", kysyi Leena lempeästi, asettaessaan kermakannua pöydälle ja sen viereen ainoan kynttiläjalan talikynttilöineen.

"Enpä suinkaan, sen tietää itse Jumalakin", vastasi mies vilpittömästi. "Mitä ihminen ylhäältä saapi, on aina hyvää ja — "minun poikaseni ne kuitenkin kauneimmat ovat", sanoi pöllökin lapsistaan. No, tulethan sinäkin, Fia, vihdoinkin sieltä! Oletko ihan pois suunniltasi, ihminen, kun et, tiedä, että meillä on suuret kestit, ristiäiset, joissa on kaksi kutsuvierasta paitsi äitiä, minua ja noita lapsimukuloita ja naapurin nälkäistä kissaa, joka tosin ei ole kutsuttu, mutta kuitenkin aina pysytteleiksi näkösällä…"

"No, hyvänen aika, suokaa anteeksi!" puheli pieni ketterä Fia muori; "johan minä olisin ollut täällä paljoa ennemmin, mutta satuin vähän viivähtämään tuolla maaherran edustalla, jossa tulet ikkunoista loistivat kuin satulinnasta. Ja mikä soiton helinä sieltä kuului, ja ihmiset kuljeskelivat edestakaisin aivan kuin varjokuvat, sillä, näettekös, ikkunat olivat hiukan hikiset, ett'ei voinut selvästi nähdä sisälle. Koko katu oli katselijoita täynnä, on se aivan vihoviimeistä, että ihmisten pitää olla niin uteliaita, että jos mikä pienikin risaus on, niin silloin kaikki liikkeelle. Jaa, voi minun päiviäni, mikä suuri tapahtuma se on, kun joku tuollainen tulee maailmaan! Toista se on meikäläisten, ne saavat tulla maailmaan ja lähteä sieltä kenenkään siitä melua pitämättä. Ja jos tällainen tahtoo lapsensa kastetuksi saada, niin kirkkoon se on vietävä, vaikka sitte pakkanen nenän nipistäisi, ja istua ja odotella siellä, kunnes aamu- tai päiväsaarna on ohi, ja papilla on aikaa siihenkin toimitukseen. Niin, sanottakoon mitä tahansa, niin kyllä vaan on erotus ihmisen ja ihmisen välillä tässä maailmassa!"

"Aivan niinkuin ihmisillä ja elukoillakin", puuttui puheesen rehellinen suutari. "Hyi sentään, miten Fialla nyt on suu täynnä pippuria! Enhän tunne sinua enää ollenkaan! Vaivasiko se komeus sinua? Tiedätkös, Fia, minä en luule, että maaherra tänä iltana on yhtään iloisempi kuin minäkään, enkä käsitä, minkä vuoksi minun poikani tulisi vähemmän onnelliseksi kuin hänenkään. Mitäpä sillä väliä, vaikka kruunukynttilät valaisevat rikkaan pojan kehtoa ja talikynttilä minun kakaraani — yhtä hyvin ne nukkuvat kumpikin. Kuules vaan, miten poika vekara nurkassa tuhajaa, ja katso miten sen pystynokka näkyy tilkkupeiton takaa — ei se paleltunut aamulla, vaikka käytetyinkin kirkossa! — No, äiti, jokos kahvi joutuu ja pikku tillikka myös? Nyt juodaan poikapahasen malja. Kas niin, tämä on mainiota! Niin, ystävät, eläköön poika, eläköön ja tulkoon hänestä rehellinen ihminen ja kunnon työmies! Jos hän kykenee muuksikin tulemaan, niin tulkoon minusta nähden; joll'ei, niin hyvä niinkin. Jaa, oikeastaan ei minun itseni olisikaan pitänyt esittää tätä maljaa, mutta kun tiedän, että Mårtensson'in kieli silloin on kaikista kankein, kun hänen pitäisi saada jotain erinomaisempaa sanotuksi, ja koska kukaan ei pojalle parempaa voine toivoa kuin minä, niin — suokaa anteeksi, sanoi sirkka ja niiasi takajalallaan! Ah, miten maistuikin hyvältä, häpeä itseni sanoa; en vaihtaisi tätä samppanjaan, jota toisissa ristiäisissä kyllä tänä iltana juodaan."

"On se sentään vähän kummallista", puheli talon emäntä, jaellessaan leivoksia lapsille, kaksi kullekin, "että meidän poikamme on syntynyt samana päivänä ja samana tuntina ja samalla kertaa ristittykin kuin maaherran poika! Ei puutu muuta kuin sama nimi! Silloinpa voisi pikku Clas olla ylpeä puolestaan!"

"Kenties he ovat tähtiveljeksiä", tuumi suutari naureskellen ja tyhjentäen lasinsa.

"Tähtiveljekset", toisti huvitettuna Fia muori, "mitä se merkitsee?"

"Se merkitsee, niin selitti minulle ennen muinoin isäni, että kaksi lasta syntyy saman tähtimerkin näkyessä, samalla hetkellä. Sen kautta ovat heidän kohtalonsa myös niin yhdistetyt, että mitkä surut, ilot, korotukset tai alennukset kohtaavat toista, kohtaavat myös toistakin, vaikka sitten olisivat muuten toisistaan kuinkakin erossa. Toinen saattaa olla syntynyt vaikka Turkin maalla ja toinen Ruotsissa, mutta — jos toinen tulee syödyksi, tulee toinenkin; hän ei pääse mihinkään kohtalostaan."

"No, enpäs minä ikinä ole moista kuullut!" tunnusti Fia muori suu selällään. "Ihanko sinä, Öller, sanot sen täyttä totta olevan?"

"Ihan, ja jos se ei ole totta, on se hävytön valhe", vastasi kysytty. "Mutta itse asiassa on samantekevä, valheko se on vai tosi, sillä yksi seikka kumminkin on varma: että Herramme johtaa sekä ylhäisten että alhaisten kohtaloita, ja joll'ei sitä voisi uskoa, niin ei elämällä suurtakaan arvoa olisi. Maljanne, ystävät! Ei niitä ristiäisiä useammin pidetä kuin kerran vuodessa!"

Molemmat poikaset kasvoivat, maaherra samettitakissa ja tärkätyissä kauluksissa ja suutarin poika puukengissä ja nahkahousuissa, mutta molemmat kodin päiväpaisteessa. Kuusivuotiaana saivat he alkaa maistella tiedon puun hedelmiä, kumpikin taipumuksensa mukaan. Pikku Clas Waldemar ajoi vaunuissa äitinsä rinnalla kaupungin hienoimpaan pikkulasten kouluun, kädessään uusi kultakoristeinen aapinen, ja kouluun, vaikkapa kansakouluun se Leena muorikin johdatti poikaansa, joka siskonsa vanhoissa avosuisissa kengissä, liian pienessä takissa ja paikkahousuissa äitinsä vieressä astua tallusteli. Mutta puhdas hän oli, kasvot oikeen kiilsivät saippuan jäleltä, ja tukka oli sileäksi kammattu oikeinpa kasteltukin, ett'ei väkisin pystyyn pyrkisi. Kädessä oli hänellä siskojen vanha aapinen, tosin kulunut, mutta vielä käyttökuntoinen. Eikä sekään suuresti häirinnyt, että kukko oli toisenpuolen pyrstöään saanut katoovaisuudelle uhrata, varsinkin kun Leena muorilla ei ollut suuria sillä munitettavaakaan. Suutari Öller meni itsekin yhtä matkaa, koska hänen juuri oli sinnepäin vietävä pari paikattuja kenkiä, ja tyytyväisenä katseli hän poikansa iloista punaposkista muotoa. — "Eipäs kummempaa, katsos tuonne!" sanoi mestari, nähdessään maaherran rouvan poikineen ajavan ohi, "eikös vaan aiota sekin poika tänään koulunkäyntiään! Niin, niin, äiti, pane mieleesi, mitä minä olen sanonut! Ja nyt sinä, poika, pidä puolesi, äläkä laske tähtiveljeäsi edellesi, kuuletkos sen. Ei pään senvuoksi tarvitse takaperin olla, joskaan ihminen ei hienoa sukua ole, ja on niitä paikkahousuista piispoja ennenkin tullut. Siunatkoon nyt vaan Jumala työsi, ja tuota iloa vanhoille vanhemmillesi. Ja kun saan rahaa saappaista, niin ostan kampelaa päivälliseksi, tiedäthän Leena, että se on parasta herkkuani, ja sitte on meillä niinkuin pieni juhla tänään." Ja iloisesti nyökäytti mestari omilleen ja katosi toiselle kadulle.

Clas Öller kuuli niin usein puhuttavan tähtiveljestään, että häntä alkoi tämä huvittaa, mutta asianomaisella ei ollut mitään tietoa, eikä aavistustakaan suutarilaisten tuumista. Sitäpaitsi ei kohtalo koskaan johtanut näitä nuoria yhteen muuta kuin joskus kadulla vastakkain, jolloin Clas Öller käskemättä nosti kaimalleen tervehdykseksi hattua ja sai päännyökäyksen vastaukseksi. Mutta vähän päästä ei nyökäystä enää tullutkaan ja syystäpä kyllä: suutarinpoika ei nimittäin malttanut olla tovereilleen Clas Waldemaria osoittaen sanomatta: "katsokaas, pojat, tuossa menee minun tähtiveljeni!" Puhe selitettiin — saatettiin perille ja huomattiin alentavaksi. Eiväthän maaherrat ylpeitä olleet, ei suinkaan, mutta — asiat ja ihmiset erinänsä, ja parempaa he mestari Ölleristä olivat ajatelleet, kuin että hän tuollaisia hullutuksia pojan päähän istuttaisi.

Niin kului kouluaika hiljaista kulkuaan monta vuotta ilman muuta merkkiä tähtiveljeydestä, kuin että samana päivänä, jolloin Clas Waldemar oli kutsuttu rehtorin luo vastaamaan jostakin vallattomuudesta, sai Clas Öllerkin kunnon löylytyksen siitä, että, opettajan mentyä huoneesensa, otti tämän silmälasit, asetti ne mustan puudelikoiran nenälle, sekä viivottimen eläimen oikeaan käpälään ja laskuopin vasempaan ja sijoitti sitte koiran opettajapöydälle. Tämä olikin Clas Öllerin viimeinen urotyö koulussa, sillä kun hänellä ei näyttänyt olevan mitään erikoisempaa lukupäätä, pani isä hänet räätälin oppiin, johon Clas itsekin oli tyytyväinen, koska tiedonhalu ei ollut hänen vahvempia puoliaan. Mutta kun joku hänelle sittemmin muistutti hänen kujeestaan koulussa, vastasi Clas aivan luonnollisesti: "tähtiveljen syy se oli; kun hän oli vallaton, täytyi minunkin sitä olla. Hartaasti toivon, että hän tapansa parantaisi!"

Clas Öllerin toivomus varmaan toteutui, koska hän itse neljän vuoden ajan käyttäytyi aivan moitteettomasti, ja hänen mestarinsa vakuutti pojasta kerran koituvan ensi luokan räätälin.

Tulipa sitte tähtiveljesten ripillepääsypäivä; olihan vallan luonnollista, että se tapahtui samana päivänä, koska he olivat saman vuoden lapsia, mutta tämäkin seikka tuntui kunnon suutaristamme varsin ihmeelliseltä. Maaherran poika seisoi ensimäisnä alttarin ääressä hännystakissaan, kultaiset kellonvitjat näkyvissä, ja viimeisenä Clas Öller käännetyissä housuissa ja pienennetyssä takissa, kuositon rusetti kaulassa ja kädessä hattu, joka päähän asetettuna vajosi silmille ja punasiin korvalehtiin saakka kuin niilläkin pahantekijällä. Mutta terve oli poika ja tyytyväinen myös ja huusi niin että kirkko kajahteli, ett'ei kenenkään pitänyt "himoitseman lähimmäisensä emäntää, palkollista, eikä hänen härkäänsä, eikä aasiansa taikka mitään, mikä hänen omansa on", samalla kuin Clas Waldemar kuiskaten vastasi hänelle tehtyihin kysymyksiin. Maaherrat istuivat etupenkissä, tuntien jonkunmoista uskonnollista ylpeyttä pojastaan, ja suutari Öller Leenansa kanssa penkissä väkijoukon keskellä lähellä ovea kurkistellen sieltä poikaansa toisten takaa miten paraiten taisi, ja niistäen nenäänsä siniruudulliseen nenäliinaansa niin että kuului, eikä hävennyt kyyneleitään, jotka silmiin kohosivat.

Leena muori taas nojautui miehensä leveään selkään ja nyyhkytti siinä sydämensä pohjasta nousten aina väliin varpailleen kokoon kääritty nenäliina suun ja nenän edessä, katsellakseen aarrettaan hänkin. Kun perhe oli saapunut kotiin pieneen tupaansa, puheli ukko Öller liikutettuna, asettaessaan pyhähattuaan naulaan; "ja-a, ei siltä, että minusta saarnaajaksi olisi, mutta sen minä sinulle, poika, kuitenkin sanon, että jos noudatat niitä sanoja, jotka tänään kirkossa luit, etkä ikinä itsellesi pyydä sitä, mikä sinulle ei kuulu, niin kulet tietäsi maailmassa rehellisenä miehenä ja — Jumalan pelko yhdistettynä tyytyväiseen mieleen on suuri voitto ihmiselle."

"Tahdon koettaa, isä, onhan minulla Jumalan sana ja teidän esimerkkinne, joita seurata", vastasi poika liikutettuna, ja sitte istui pieni perhe ruualle tyytyväisenä toisiinsa ja koko, maailmaan.

* * * * *

Kului taaskin neljä vuotta; eräänä päivänä oli maaherran kodissa tavallista enemmän puuhaa ja touhua, sillä pojan piti lähteä ensimäiselle ulkomaamatkalleen. Vaunut, joissa hänen oli alkumatka ajettava olivat jo rappujen edessä; palvelijat juoksivat edestakaisin; armollinen rouva istui, kasvot itkusta punasina, vieraskamarin ikkunassa ja huiskutti pitsinenäliinaansa jäähyväisiksi; maaherralle autettiin juuri matkatakkia päälle; hevoset kuopivat maata pitkästyneinä odotukseen; vielä muuan neuvo, viimeinen nyökäys hyvästiksi, sitte mukavasti vaunuihin ja — pois läksi kodin toivo, pois vieraille maille, toisiin oloihin valmistuakseen tulevan valtiomiehen toimeen.

Kun matkustajat olivat ajaneet noin peninkulman matkan, näkivät he eräässä mäen käänteessä yksinäisen matkamiehen, joka reppu selässä kulki tietä pitkin, laulellen nuorekkaalla äänellään iloista laulua. Hän astui tiepuoleen vaunujen lähetessä, työnsi hattunsa takaraivolle, pyyhkäsi hien otsaltaan, lopetti laulunsa tarkastaakseen ohiajajia. Mutta vähältä oli, ett'ei hän pudottanut koko reppuaan maahan, saappaineen, kaikkineen, ja ennätti tuskin saada hattuaan nostetuksi, nähtyään matkustajat, niin ällistyi hän; hänen tähtiveljensähän siinä matkusti ulkomaille juuri samana päivänä, kun hänkin, Clas Öller, kisällinä läksi maailmalle onneansa etsimään… Tosinhan hän tiesi, että Clas Waldemarilla oli aikomus ulkomaille matkustaa, sillä pikku kaupungissa tiedetään melkein kaikki naapurin hommat ja aikeet — varsinkin kun sattuu vielä tähtiveli olemaan —; mutta olihan Mårtensonin matami, joka maaherralla kävi pyykillä, kertonut, että Clas Waldemarin matka oli siirretty tuota tuonnemmaksi, ja kuitenkin keinui hän nyt vaunujen tyynyillä suurta tulevaisuuttaan kohti!

Clas Öller'istä tuntui varsin kummalliselta. Hän heitti reppunsa nurmelle, istuutui itse viereen ja alkoi tuumiskella. "Jaa-a", hän vihdoin itsekseen puheli, "sanokoon isä mitä tahansa, niin sittenkin hän uskoo, kuten minäkin, tähtiveljeyteen. Samana päivänä olemme syntyneet, samana kastetut, ripille päässeet, alottaneet koulumme, samalla tunnilla meitä nuhdeltiin ja rangaistiin, ja nyt lähdemme samana päivänä kumpikin avaraan maailmaan onneamme etsimään — aivan pöllöhän ihminen olisi, joll'ei siinä mitään erikoisempaa näkisi. Ja koska hän tuossa ei voi kulkea muuta kuin loistavaa tulevaisuutta kohti, niin — oh, tiedä huutia, Clas Öller, ja muista, että isäsi on vaan köyhä suutari! Niin, mutta onpa tuhansista nuorukaisista ennen häntä sukeutunut suuruuksia… hm! taisin tehdä tyhmästi, kun heitin kirjani nurkkaan, sillä neula ja rihma taitavat hitaasti ihmistä kunnian kukkuloille kuljettaa… Mutta mitäs tässä huolehdin, onhan minulla tienraivaaja tähtiveljessään… otaksun, että minunkin ylenemiseni silloin käy aivan itsestään. Hei vaan, Clas Öller, oletpa sinä koko onnen myyrä, ei muuta kuin kuljet tietäsi suoraan vaan, kunnes kunniasijat ja armonosoitukset itsestään osaksesi tulevat. Jokohan uskaltaisi maistella lampaankonkkaa, jonka äiti reppuun evääksi pani? Kyllä vaan! Jos ruokaa riittää tähtiveljelleni, niin riittää sitä minullekin. Ja sitte ei muuta kuin rivakasti eteenpäin, omin jaloin — toistaiseksi; kyllä sitä minäkin kerran vielä vaunuissa ajelen!"

Eipä todellakaan ollut onnellinen se hetki, jona ukko Öller vilkkaalle, pojalleen selitti tähtiveljeyden merkityksen. Se vaikutti kuin tuli taulaan; se levisi ja levisi yhä, laajemmalle tulen arassa aineessa, niin, tunkeutuipa paljoa syvemmälle kuin kunnon ukko koskaan olisi voinut aavistaakaan. Nuori Clas oli rivakka ja avosydäminen nuorukainen, mutta ei suinkaan ymmärrykseltään ylenmäärin kehittynyt, ja hänen työhaluaan ehkäisi, tuntuvasti ajatukset loistavasta tulevaisuudesta, joka hänelle noin, vaan ilman muuta kerran koittaisi. Mutta kuitenkin huomasi hän, että ainakin nyt vielä oli hänen tehtävä toimella työtä ansaitakseen leipänsä, ja se olikin hänen aikomuksensa. Olihan hänelle iloinen toivonsa yhä jälellä. Ja niin vaelsi hän vuosikausia milloin missäkin maailmalla, viivähtäen paikassa toisinaan vuoden, toisinaan, vaan muutaman kuukauden, väliin taas kaksikin vuotta "das grosse Vaterland'issa" (suuressa isänmaassa) ja oli elämäänsä ylipäänsä sangen tyytyväinen. Yksi ainoa asia häntä vaivasi. Kun ei koko tuona pitkänä aikana saanut mitään tietoja tähtiveljensä kohtalosta; ruotsalaisia lehtiä ei sinne montakaan tullut, ja niissä lehdissä, joita hän oli sattunut käsiinsä saamaan, ei tähtiveljestä puhuttu sanaakaan. Kun joskus kotoa kirjeen sai, mainittiin siinä vaan että Clas Waldemar oli Tukholmassa, ja että hänestä tulisi jokin "erinomainen suuruus". Niinpä tulee vielä minustakin, jahka hän vaan kiiruhtaa, tuumaili silloin aina itsekseen Clas Öller, huokasi ja jatkoi ompelustaan.

Mutta alkoi siitä uusi aika Clas Öllerille, ja sen mukana haihtuivat entiset typerät tuumat: hän rakastui. Ja siihen hänellä kyllä oikeus olikin, sillä olihan hän jo 24 vuotta täyttänyt mies, moitteeton työssään ja jotenkin hyväpalkkainen. Liisu, hänen mestarinsa tytär, oli koko soma ja toimelias neitonen, ja kun Clas häntä silmiin katsoi, niin unohtuivat kaikki tähtiveljet ja kunniaan korotukset ja hän ajatteli vaan rakkautensa onnea. Mestarilla ei ollut mitään heidän liittoaan vastaan — kun Clas vaan sitoutuu olemaan viisi vuotta vielä hänen työtoverinaan, ja Clas, joka oli korviaan myöten rakastunut, suostui kaikkeen, ja niin vietettiin häät yleisen ilon vallitessa 8 p. lokak. 18** — niin, vuosiluku ei paljoa merkitse. Muutama päivä häitten jälkeen tuli Clas'in nuori rouva, joka tämän innokkaalla johdolla oli oppinut melskaamaan jonkunlaista saksanvoittoista ruotsia, hänen luokseen ja puheli: "Tässä on sinulle pieni lahja; sinustahan ruotsalaiset lehdet ovat niin mieluisat — kas tässä ystäväni!" ja ilosta loistavin silmin piteli hän korkealla ilmassa erästä pääkaupunkimme lehteä. Liisu sai suukkosen, Clas lehtensä, ja istuutui, pikku vaimonsa polvellaan, lukemaan sitä.

"Voiko olla mahdollista!" huudahti Clas, hypähtäen tuoliltaan niin äkkiä, että Liisu nuorikko oli vähältä laattialle pudota.

"Mikä voi olla mahdollista?" uteli nuori rouva.

"Kuuntelehan nyt", puheli innoissaan Clas: "Vihityt: Englannin lähetyskunnan sihteeri, vapaaherra Clas Waldemar v. S. ja neiti Georgina Nathalia D., Lontoossa 8 p. lokak. 18**… Kuuletkos Liisu, minun tähtiveljeni, tiedäthän, olenhan puhunut sinulle hänestä, on vihitty samana päivänä kuin minäkin — epäiletkö nyt vielä?"

Asia oli kuitenkin se, että nuori rouva paljoa laimeammalla osanotolla, kuin Clas olisi toivonut, vastaanotti tiedon tähtiveljen kohtaloista. Hän ja miehensä rakastivat toisiaan, olivat kumpikin terveet, nuoret ja onnelliset — mitäpä he muuta elämältä toivoisivat, ajatteli Liisu!

Mutta tästä hetkestä saakka oli, kuin näkymätön voima olisi ollut puolisojen onnen tiellä. Clas muuttui hajamieliseksi ja vaipui usein kesken töitään tulevaisuuden haaveiluihin. Kaikki nuoren rouvan yritykset ilahduttaa miestään onnistuivat vain puolinaisesti. Alussa Clas laiminlöi ainoastaan silloin tällöin tehtäviään, mutta aikaa myöten uudistui se yhä useammin. Vaimo kävi levottomaksi ja murheelliseksi, appivaari kiukkuiseksi, varallisuus ja rauha kodissa pakeni pakenemistaan. Näkyi, että Clas halusi kotimaahansa ja tähtiveljensä läheisyyteen. Neljän vuoden kuluttua tämä hänen toiveensa toteutuikin, kun appivaari kuoli, ja puolisot, joitten toimeentulo Clas'in kasvavan säännöttömyyden kautta oli melkoisesti huonontunut, muuttivat Ruotsiin ja asettuivat asumaan Tukholmaan. Kummallinen kohtalo! Samana päivänä, jona Clas Waldemar kutsuttiin kuninkaalliseen neuvostoon, asettui Clas Öller Tukholmassa toisena sällinä räätälinpöydälle neulaansa käyttelemään.

"Onko tämäkin nyt sinusta sopiva yhtäläisyys, kun toinen korotetaan kuninkaan neuvospöydän ja toinen räätälipöydän ääreen", kysyi Clas'in vaimo, kun tämä taaskin puheli omasta ja tähtiveljensä yhtäläisestä kohtalosta. "Kärsi vaan vielä vähän aikaa, muijaseni, koituu tästä vielä paremmatkin päivät, sillä nyt olen vieläkin lujemmasti vakuutettu kuin ennen, että meidän, tähtiveljeni ja minun tieni, ovat toisistaan eroittamattomat!"

"Ja minä puolestani olen vakuutettu, että sinä yhä vieläkin olet päästäsi vähän pyörällä", harmitteli rouva parka. "Toivoisin että mokomakin tähtiveljesi jo makaisi maan mustassa mullassa!"

"Murhaaja!" huusi Clas vihoissaan; "etkö käsitä, että hänen kuolemansa on minunkin?"

"Tyhmyyksiä!" vastasi lyhyeen Liisu, joka jo oli kyllästynyt koko juttuun, meni kyökkiin ja läimäytti oven perästään, niin että kuului.

Seuraavan viiden vuoden kuluessa Öllerin omaisuus yhä vaan väheni. Lapsiakin oli jo neljä kappaletta — juuri yhtä monta, kuin tähtiveljelläkin — mutta miehen työkyky sen sijaan arveluttavassa määrässä vähentyi päivä päivältä, niin että hänet oli erotettu paikasta toisensa jälkeen senvuoksi, että hän täällä, kuten Saksassakin, viipyi työstään poissa päiväkausia, tuumien ja aprikoiden vaan, miten saisi onnettoman tähtiveljeysaatteensa toteutumaan. Rohkeasti taisteli herttainen ja toimelias Liisu rouva suruja, köyhyyttä ja huolia vastaan, mutta toisinaan oli toivo hänetkin pettää.

Niinpä eräänäkin iltana istuivat puolisot vaiteliaina kodissaan, Öller vaipuneena tulevaisen suuruuden unelmiin ja Liisu rouva ajatellen sekä mennyttä että nykyistä huolien ja murheitten synkistämää aikaa. Ahkerasti neula hänen näppösissään valmista teki, samalla kuin moni tukahdutettu huokaus rinnasta ilmoille pyrki.

"Tuolla tulee Lind", sanoi rouva, vähäinen toivon väre kasvoissa, tervehtien tulijaa ystävällisesti akkunasta.

Lind astui sisään. Hänellä oli tavallisesti aina joku hyvä uutinen kerrottavana, ja sentähden pikku rouvan muoto nytkin ilostui.

"Hyvää päivää, ystävät hyvät!" tervehti tulija. "Ja sinä, Öller, istut siinä yhtä synkkänä kuin ennenkin. Kuules, kyllä nyt jo on aika sinunkin hankkia kunnollista työnansiota ja heittää hiiteen kaikki nuo ijankaikkiset tuumasi tuosta tähtiveljestä. Toin tässä juuri mukaani sanomalehden, osoittaakseni sinulle erästä leikkaajan paikkaa. Sinulle sopisi se paikka erinomaisesti, joka olet paljoa taitavampi ammatissasi kuin minä tai moni muu, kun vaan tahdot… Kas tässä, lue itse!"

Välinpitämättömänä otti Öller sanomalehden, ja sen sijaan, että olisi lukenut osoitetun ilmoituksen, silmäili hän ensi sivua, ja tätä tehdessään päästi yht'äkkiä niin kamalan parkaisun, että lapset vähällä olivat herätä.

"Mikä sinulle tuli, mies!" huudahti Lind ja hypähti tuoliltaan tukemaan

Ölleriä, joka oli maahan kaatumaisillaan.

"Hän on kuollut — nyt kuolen minäkin!" valitti Öller väsyneesti ja osoitti samalla lehteä, jossa suurilla kirjaimilla ilmoitettiin, että valtioneuvos, parooni Clas Waldemar v. S., äkkiä tänä aamuna ilman edelläkäypää tautia oli kuollut halvaukseen.

"No, sepä nyt oli kerrassaan mainio asia, että sinun kuuluisa tähtiveljesi on koottu isäinsä tykö, ja sinustakin niin ollen voi vielä tulla ihminen jälleen; kylläpä jo aika olisikin!" puheli Lind, jolla myöskin oli tiedossa Öller'in päähänpisto. "Nyt vasta sinä kykenet tekemään kunnolleen työtä ja olemaan iloksi ja siunaukseksi omaisillesi, sanon minä, ja samaa sanoo vaimosikin."

Mutta Öller vaan kalpenemistaan kalpeni. "Olen mennyttä miestä, tunnen sen selvästi", kuiskasi hän. "Olen elänyt hänen elämäänsä — hänen kuolemansa on oleva minunkin!"

"Hänenkö elämänsä olisi ollut sinun elämääsi?" nauroi Lind, "sepä olisi ihmeellistä! Hän on elänyt komeudessa ja ylöllisyydessä, sinä köyhyydessä ja työssä jokapäiväisen leipäsi edestä; hän on istuskellut pehmeillä patjoilla, sinä räätälipöydällä; hän on loistanut hovipiireissä ja sinä — et tietääkseni missään — sepä vasta kummallinen yhtäläisyys! Kas niin, piristä vaan itseäsi, hupakko, ja ota vaimosi syliisi — arvelen, ett'et sitä viime aikoina kovinkaan usein ole tehnyt — ja pyydä häntä unohtamaan, että olet ollut aika pöllö. Mutta samapa tuo; älkäämme puhuko menneen talvisista lumista, ja sellainenhan se on maailman kulku, puolisot saavat tyytyä toisiinsa sekä myötä- että vastoinkäymisessä."

"Rakas mieheni", sanoi toivehikkaasti Liisu rouva, "heitä jo tuo onneton tuumasi. Vieläkin voi elämä muuttua valoisaksi meillekin."

"Paljonko kello on?" kysyi Öller vastaukseksi kaikkiin hyväntahtoisiin neuvoihin.

"Yhdeksän", vastasi Lind. "Lähtekää nyt kumpikin kanssani "Tinanappiin" viettämään sinun onnellista parantumistasi!"

"Älä pilkkaa, mies hoi! Ennen kahtatoista yöllä olen minä kuollut. Samana päivänä olemme syntyneet; samana kuolemmekin; tunnen aivan, kuinka sydämeni jo hitaammin tykkii."

"Kaikennäköisiä mielipuolen ajatuksia!" harmitteli Lind. "Valtimosi lyö tasaisesti kuin kello tuossa seinällä!"

"Liisani, hellä vaimoni", puheli Öller puoli itkussa, "voitko antaa anteeksi kaikki, mitä tähteni olet saanut kärsiä, ja että sinut niin onnettomaksi olen saattanut."

"Älä siitä nyt puhu! Kaikki kääntyy vielä hyväksi jälleen!"

"Ei koskaan, voi, ei koskaan enää! Enkö ole jo kasvoistani vallan keltainen — enkö ala näyttää jo aivan ruumiilta?"

"Et ollenkaan!" lohdutti rouva.

"Eikö silmäni ole sisäänpainuneet?"

"Niinhän nuo noljottavat päässäsi kuin biljardipallot", vakuutti Lind; "kas niin, tule mukaan nyt vaan!"

"Te ette tahdo vaan sanoa minulle, mutta tunnenhan itse, millainen tilani on", vakuutti Öller. "Tuntuu aivan kuin olisin pelkkää vahaa ja sulaisin pala palalta… On vallan kauheata, että kohtalon pitää noin eroittamattomasti liittää ihmisen toiseen olentoon… kas noin, nyt alkavat jalat kylmetä!"

"Tahdotkos että annan sinulle aika löylytyksen", tokasi Lind, "siitä saa tavallisesti lämpönänsä."

"Älä laske leikkiä, veli kulta, tällaisena vakavana hetkenä! Kohta kello lyöpi jo kymmenen…"

"Ja sitte yksitoista ja senjälkeen kaksitoista. Ja jos sinä elät, kun kello on lopettanut lyömästä kahtatoista, niin tiedätkös, mitä minä silloin sanon?"

"Sinä kevytmielinen mies!"

"Ei, vaan huomenta kalastaja sanon minä, enkä pidä itseäni rahtustakaan huonompana sen vuoksi. Kumpikohan meistä mahtaa jumalattomampi olla, sinäkö, joka uskot akkojen juttuja ja niitten vuoksi olet tuhlannut puolen ikääsi, vai minäkö, joka uskon, että Herramme on armollinen ja antaa sinun elää katuaksesi ja korvataksesi, mitä olet rikkonut. Kas niin, vanha veikko; rohkeutta vaan; näytäthän kun et ikinä tautia olisi tuntenut!"

Mutta Öller ei hänen puhettaan kuunnellut. Yhä tuskaisemmaksi hän vaan kävi, mitä enemmän kello läheni kahtatoista, ja kun Lind ei saanut häntä lähtemään kaupungille, jäi hän itse heille rouva paran seuraksi. Kello tuli 11, ja Öller sai kuumeen; tuli puoli 12, ja vilun väreet puistattivat hänen ruumistaan; mutta kun kello alkoi kahtatoista lyödä sai hän vähäisen pyörtymys kohtauksen, josta virkosi vasta 10 minuuttia yli puoliyön…

"Hm", sanoi Öller ja näytti nololta.

"Huomenta, kalastaja!" tervehti Lind ojentaen hänelle kätensä, "no mitäs nyt sanot?"

"No, Jumalalle kiitos!" huudahti sydämensä pohjasta Liisu rouva ja hypähti miehensä kaulaan; "aina minä toivoin, että kerran siitä painajaisesta pääsisit, nyt se on paennut, ja sinä kuulut taasen kokonaan meille!"

* * * * *

Parin vuoden kuluttua tuskin enää tunsi Clas Ölleriä, taikka oikeammin: ne, jotka tunsivat hänen nuoruutensa päivinä, sanoivat, että hän nyt oli juuri sellainen kuin silloin: iloinen, terve ja ahkera. Nyt oli hänellä oma liike ja monta apulaista, ja työtä niin paljon kuin ennätti käsistään saada ja nautti kaikkien kunnioitusta. Varallisuus eneni päivä päivältä. Sanalla sanoen, hän ei toivonut mitään parempaa — mahdollisesti poikaa neljän tyttärensä lisäksi. Vihdoin koitui sekin onni. Eräänä kauniina päivänä juuri kuin kanuunan laukauksella, kuten tapana sellaisissa tilaisuuksissa on, ilmoitettiin, että valtakunta oli saanut kruununperillisen, sulki Clas Öller ensimäisen poikansa syliinsä.

"Tähtiveli n:o 2", nauroi Lind, joka ristiäisissä tyytyväisenä katseli kummipoikaansa.

"Vaiti, vaiti, hänen ei pidä ikinä saada kuulla sitä tyhmää juttua, joka vähällä oli tuhota koko minun elämäni. Tahdon opettaa pojalleni sitä, mitä isänikin minulle, vaikka kesti vaan kauan, ennen kuin sen opin: että Jumalan pelko ja tyytyväisyys yhdistettynä rehelliseen mieleen, tuottavat ainoan todellisen elämän onnen."

KUN PETTERSSON'IN HERRASVÄKI ON HOPEAHÄIHIN LÄHDÖSSÄ.

Yksinäytöksinen perhekohtaus.

HERRA PETTERSSON (kulkee kiireisin askelin edestakaisin huoneessaan, paperi kädessä, itsekseen epäselvästi mutisten, yöviitan nauhat perässä riippuen ja haraa aina vähän päästä sormillaan tukkaansa).

ROUVA PETTERSSON (tukka otsalla kovilla palmikoilla, katsoo ovelta).

Etköhän sinä jo alkaisi pukeutua!

HERRA: Liian aikaista, rakkaani, aivan liian aikaista; eihän ihmisen toki tarvinne kiusautua enemmän kuin pakko vaatii!

ROUVA: Mutta ajatteles, jos tulemme liian myöhään! Kello on jo kuusi, ja seitsemäksi olemme kutsutut.

HERRA: Sitä ei ainakaan sinusta voisi päättää; sarvet törröttävät otsallasi aivan koskemattomina…

ROUVA: Päivällinen, ystäväni, ja tyttöjen puvut — ne ovat vieneet minun aikani!

HERRA: No entäs puhe sitten — sinä kaiketi luulet, että se kirjoittaa itse itsensä? Hyi hävytöntä sitä hikoilemista, ennenkuin sen kokoon sain; mutta nytpä luulenkin että…

ROUVA: Aivan varmaan, ystäväni, on se erinomainen; mutta pukeudu nyt vaan kaikenmokomin!

HERRA: Erityisesti, mitä lauseiden sulavuuteen tulee…

ROUVA: Minä levensin housujasi takaa, mutta elä kuitenkaan liiaksi niissä kumartele; sinä alat käydä lihavaksi.

HERRA: Hyvä on. — Odota nyt hiukan ja kuuntele!

ROUVA: Mutta aivan varmaan tulemme liian myöh…

HERRA: Sh! — "Hyvä herrasväki!"

ROUVA (avaa oven keittiöön): Pidä tuli hellassa, Stiina, ett'ei partavesi jäähdy!

HERRA: — "Päivänä tämmöisenä, jona menneisyyden kuvat…"

STIINA (pistää päänsä ovesta): Sisässä on vieras, joka tahtoisi puhutella herraa!

HERRA: Laita hänet hii… — pyydä häntä odottamaan! — — "jona menneisyyden kuvat, kuin siivekkäät haltijat laskeutuvat sieluumme ja sulautuvat nykyisyyden näköpiiriin (nykyisyyden näköpiiriin — sellaista lausetapaa ei keksi kuka tahansa!); kun neljännesvuosisadan häiritsemätön onni…"

ROUVA: Mutta, Jumala varjelkoon, Pettersson, tietäähän koko kaupunki, että ne ovat eläneet keskenään kuin kissa ja koira!

HERRA: Ei puheeseen sovi semmoista panna. Ja koska nyt puhe on pidettävä, ja koska se on minun…

ROUVA: No, olkoon sitte, kiiruhda nyt vaan! Voithan pukeutua lukiessa.

HERRA: Olisinhan minä pukeutunut jo aikoja sitte, jos kaikki tavarani vaan olisivat olleet täällä, mutta niinkuin tavallisesti ei mikään ole järjestyksessä — — — "kun neljännesvuosisadan häiritsemätön onni on asustanut niiden sydämissä, jotka kerran rakkauden Jumalan alttarin edessä (oletko sinä tuonut housuni sisään? — Hyvä!) rakkauden Jumalan alttarin edessä ovat toisilleen uskollisuuden valan vannoneet…"

ROUVA: Mutta minä vakuutan, ukko hyvä, että tämä ei käy päinsä!

HERRA: Mitä? Eikö käy päinsä? Eivätkö he ole laillisesti vihityt?

Voitko väittää toisin olevan? Tiedätkö sinä, ihminen, mitä puhut!

ROUVA: Enhän minä nyt sitä tarkoita, vaan että me emme saa viivytellä enää. Tällaisissa juhlissa pitää olla täsmällinen. Ja ajatteles! Voisihan sattua, että jollekin vieraista pälkähtäisi päähän puhua ennen illallisia, ja siinä sitte seisoisit puheinesi — sinun täytyy sitä seikkaa sopivalla tavalla kuulostella, Pettersson!

HERRA: Tuskinpa sellaista tyhmää tunkeilevaisuutta juuri voinee ajatella. Minähän tiedän, että odotetaan minun tänä iltana puhuvan; mutta se ei huvita sinua, siinä koko juttu.

ROUVA: No, voi mun päiviäni, ukkoseni, mitä sinä puhelet! Minuako se ei huvittaisi! Tiedän varmasti, että kun se hetki joutuu, niin pamppailee sydämeni niin, että kuuluu läpi vaatteiden… Tässä ovat saappaasi, ukko hyvä! Asetin ne tuohon näkösälle!

HERRA: Sepä hullunkurista — äsken en niitä nähnyt, vaikka kuinka olisin etsinyt. Kyllä ne perästäpäin ovat siihen tulleet, siitä olen varma.

ROUVA: Nyt minä menen pukeutumaan; kyllä on jo aikakin; jos jotain tarvitset, niin huuda vain!

HERRA: Niinkuin en minä olisi tottunut yksikseni toimeentulemaan. Laittakaa te siellä vaan itsenne kuntoon, ett'ei tarvitse vielä viime tingassa odotella niinkuin tavallisesti! Kyllä minä teidät tunnen liiankin hyvin. Ennenkuin sarvet otsalta ovat paikoillaan ja tukka kiharoitettuna, ja… katsos vaan, eikös mennytkin sanaakaan sanomatta; sepä merkillistä, mutta hänellä mahtoi olla aika kiire, sen sanon… (Ajaa partansa; vetää saappaat jalkaansa, penkoo vaatekasat tuolilla ja sohvan kulmassa, myrisee ja sadattelee ja karjasee vihdoin, minkä vaan jaksaa): Lotta!

ROUVA (katsoo ovelta): No mikä hätänä?

HERRA: Sinähän sanoit, että housut ovat täällä, mutta en minä vaan niitä näe!

ROUVA: Tuossahan ne riippuvat!

HERRA: Kissan silmät sillä täytyy olla, joka ne tuosta naulasta näkee. No entäs tärkkipaita ja valkoiset liivit sitten? Tässä on saanut etsiä yhtä ja toista…

ROUVA: Niin, sen kyllä näkee. (Lyö kätensä yhteen). Totta tosiaankin, eikös vaan tuo ilkeä Medor ole asettunut nukkumaan ihan vaatteiden päälle!

HERRA: No, kukapa muu sen sisään lienee laskenut kuin sinä itse! Älä lyö sitä — ole hyvä! Ei suinkaan voi vaatia, että järjetön koiran penikka…

ROUVA (ottaa laatikosta toisen paidan): Kas tässä on toinen paita, ja kiiruhda nyt; kello on jo neljännestä vaille seitsemän! (menee)

HERRA (huutaa perästä): Kiiruhda itse nyt vain! Minä olen valmis kymmenessä minuutissa.

HERRA (vähän päästä): Lotta!

(Ääni sivuhuoneesta: Mutta hyvä pappa, antakaa nyt mammalle edes kymmenen minuuttia pukeutumisen aikaa).

ROUVA (ovessa): Mikä nyt taas on, ukko hyvä!

HERRA: Mikäkö on? En suinkaan minä voi pyytää piikaakaan kaulanauhaani solmiamaan! Tässä on, mutta älä kurista minua vaan! En voi sietää niitä uusimuotisia valmiiksi solmittuja kaulanauhoja; ne ovat niin mauttomia. Missä hiidessä hännystakkini on?

ROUVA: Tuossa, ukko kulta. Tiedäthän, että ripustan vaatteesi aina samaan paikkaan.

HERRA: Ja kuitenkin pitää minun niitä etsiä senkin seitsemästä paikasta!

ROUVA: Sinä olet hajamielinen, ystäväni!

HERRA: Tuo tänne kunniamerkkini — sen päälle ei Medor kumminkaan liene uskaltanut asettua.

ROUVA: Tässä se on! Sanoinhan sinulle, että asetin sen piirongille.

HERRA: No vihdoinkin tässä selviää! Mutta sinä — minkä näköinen sinä olet! Tämähän on kerrassaan anteeksi antamatonta, ett'ei ihminen vielä ole ennättänyt päälleen saada! Niin kävi, kuin sanoin: minä olen aivan kunnossa, ennenkuin teillä on kenkiäkään jalassa. Jaa-a, kellä vaan on naisväen kanssa tekemistä, hän tietää elävänsä!

ROUVA: Mutta, hyvä, rakas ukkoseni, minunhan on pitänyt yhtämittaa juosta sinua palvelemassa?

HERRA: No senhän mä tiedän! Kunniamerkki ja kaulanauhani, tämähän nyt on koko maailma!

ROUVA: Ja housut ja saappaat ja paita ja valkoiset liivit ja…

HERRA: Elä suututa minua, Lotta! (katsoo kelloaan). En hituistakaan kauempaa kuin kymmenen minuuttia odota, muista se! Vieläkö se ihminen siellä salissa istuu? Vai niin. Menen hetkeksi puhelemaan hänen kanssaan, ja sitte minä lähden, olkaa valmiina taikka ei.

(Rouva menee).

HERRA: Lotta! — Lotta!

ROUVA (tulee takasin): Mutta kuules, ukko, nyt sinä olet kovin kiusallinen!

HERRA: Unohdit täyttää nuuskarasiani — no, ei kai se nyt niin vaarallista ole; enhän minäkään itse voi kaikkea muistaa!

ROUVA (menee tyttäriensä luokse; herra vieraan luo saliin — 10 minuutin hiljaisuus. Kuuluu sitte herrojen hyvästelyt, ja salin ovi sulkeutuu kuuluvasti menijän jälkeen. Herra Pettersson menee huoneesensa, etsii piirongilta, ikkunalaudalta, kirjoituspöydällä, tuolien alta, noituu kuin "turkkilainen" ja huutaa vihdoin niin että koko talo kajahtelee): Lotta! Stiina! Lotta!

ROUVA JA STIINA (syöksyvät huoneesen): Mikä ihme nyt on tekeillä?

HERRA (raivoissaan): Puhe — kuka hitto on ottanut puheen, joka minulla äsken oli kädessäni!

ROUVA: En minä vaan, ukko hyvä, sitä tiedä. Ehkä olet pannut sen lukon taakse taikka pistänyt johonkin taskuusi?

HERRA (polkien jalkaa): Ei, sanon minä, tuhat kertaa ei! Minulla oli se kädessäni äsken, ennenkuin läksin huoneesta; se oli taitettu nelinkertaiseksi; paksua valkoista paperia. Pahuus vieköön, kun ei mikään saa olla rauhassa senkin siunatulta naisväeltä!

ROUVA: Mutta, ukko hyvä, eihän täällä ole ketään käynyt koko ajassa, kun sinä olit poissa.

HERRA: Puolustautukaa vaan, se on juuri teidän tapaistanne! Te olette käyneet täällä, sanon minä, sillä paperi oli täällä, kun läksin, ja nyt se on poissa.

ROUVA (kuuntelee ja kumartuu kiireesti katsomaan sohvan alle): Voi taivas!

HERRA: Mitä siinä siunailet! Jos se on sohvan alla, niin anna tänne!

ROUVA (tuskaisena): Medor!

HERRA (kumartuu katsomaan, näkee puheensa palasina ja näkee Medorin vetäytyvän häntä koipien välissä yhä kauemmas sohvan alle): Vie sun pahuus… Keppi — päästä minut, sanon — tuo keppi siinä paikassa; kuoliaaksi pieksän tuon kirotun otuksen!

ROUVA: Ei millään muotoa, ukkoseni, ethän voine vaatia, että järjetön koiran pentu…

HERRA: Ulos, ulos, taikka minä en vastaa, mitä tapahtuu — minun kaunis, minun oivallinen puheeni! Mutta kyllä minä… (Rouva ja Stiina kiiruhtavat pelästyneinä ovelle. Medor käyttää tilaisuutta hyväkseen ja kiiruhtaa pitkällä hyppäyksellä yli emäntänsä hienon laahustanen ovelle ja ennättää parahiksi kynnyksen toiselle puolelle, kun herran keppi kolahtaa suljettuun oveen. Medor päästää ilon kiljahduksen; rouva lyö epätoivoisena kätensä yhteen, Stiina nauraa sydämessään kaikessa hiljaisuudessa, ja esirippu laskeutuu).

UUSI ARKKI

Vaimoni ja minä olemme rauhallista väkeä. Elämme vaan toisillemme ja annamme muun maailman hoitaa itseään, miten parhaiten taitaa. Meistä on hyvä siten — ja maailmasta luultavasti myöskin, huolimatta siitä, mitä jotkut haaveilijat puhuvat ja kirjoittavat yleisestä suosiosta, ihmisrakkaudesta, anteliaisuudesta ja monista muista n.s. hyveistä, joista ei ole muuta hyötyä, kuin että kehittävät puolestaan päinvastaisia paheita; niin olemme ainakin vaimoni ja minä tuumineet.

Mutta kukaan ihminen, eläköön miten yksinäistä elämää tahansa, ei voi paeta harmiansa ja vastoinkäymisiänsä, ja niinpä on meilläkin olleet omamme.

Ennenkuin alan niistä kertoa, tulisi minun varmaan esitellä itseni, kuten sivistyneillä ihmisillä on tapana, ja kysyä, haluaako kukaan minua kuulla?

Siis: nimeni on Andersson, Lars Johan Andersson, ja minun pikku vaimoani kutsuu sekä minä että hänen ystävänsä tavallisesti Laraksi, vaikka hänen oikea nimensä onkin Laura, mutta meistä se on tuntunut niin liian vaativaiselta ja romanttiselta senjälkeen, kun tulimme tietämään, että joku herra oli kirjoittanut "Sonettia Lauralle." Minä en suinkaan kehottaisi ketään kirjoittamaan sonetteja muijalleni. Me olemme yksinkertaista väkeä, meissä ei ole romantillisuutta eikä runollisuutta, kuljemme suoraa tietämme vain.

Jos minä joskus kynään tartun — kuten nyt, tapahtuu se sen vuoksi, että olen äkeissäni, ja että puhtaassa rahassa olen saanut sivu sivulta harmini maksaa; siis kaksinkertainen syy.

Ja suuttua saattaa sävyisä ihminen vähemmästäkin kuin siitä, mitä Lara ja minä olemme saaneet kokea. Ikävyydet ovat nyt, kuten sanoin, tosin jo olleet ja menneet, mutta suuttumus on yhä jälellä, ja silloin minä aina olen sangen avomielinen.

Uskallanko siis toivoa teiltä hetkisen huomaavaisuutta?

Kuten sanoin: vaimoni ja minä olemme rauhallista väkeä, jotka emme pienistä asioista harmistu; mutta toisinaan voipi sellaistakin tapahtua.

Oli suuri puute asunnoista. Me olimme onnistuneet saamaan pari pientä huonetta Kissamäellä neljännessä kerroksessa, ja melkein mahdoton on käsittää sitä nerokasta kekseliäisyyttä, jota vaimoni osoitti saadakseen kaikki kunnollisesti sovitetuksi noitten ahtaitten rajojen sisälle.

Joll'ei vaimollani olisi ollut vähäistä vammaa polvessaan, olisimme antaneet palttua kaikelle, mitä palvelijoiksi kutsutaan, mutta näin ollen, täytyi meidän hankkia sellainenkin.

"Mihin asetamme hänet nukkumaan?" kysyin huolissani.

"Vaatekonttoriin tietysti", vastasi Lara.

"Vaatekonttoriinko, joka on vaan kahden kyynärän pituinen — mahdotonta!"

"No, minä menen palvelijainvälitysliikkeesen ja valitsen sieltä tarpeeksi pienen ihmisen palvelukseemme; mutta jos hän nyt olisikin muutaman tuumaa yli mitan, — niin mitäpä tuosta? Minä sahaan siihen vaatekonttoorin seinään, joka on vieraskamariimme päin, pienen loukon, ja annan tytön koreasti maata pää kamarissa sohvapöydällä, jonka voi nostaa yöksi siihen seinäviereen…"

"Lara, sinä kyllä tiedät, ett'en ole herkkä säikkymään; mutta, jos jonakin iltana kotiin tullessani en sattuisi muistamaan koko sinun laitostasi ja silloin yht'äkkiä huomaisin pörröisen pään sohvapöydällä…

"No, asettakoon jalkansa siihen sitte; panen vaan paksun pyyheliinan alle… Usko pois, ystäväni, että tähän tällaiseen asettelemiseen tarvitaan taitoa. Kävin tänään paikanvälitystoimistossa ja olisin saanut oikein rivakan maalaistytön, mutta hän oli täsmälleen yhdeksän tuumaa liian pitkä ja — minun täytyy antaa hänen mennä menojaan. Ei voi asettaa puolta piikaakaan sohvapöydälle nukkumaan."

"Mutta miten peitetään päiviksi reikä seinässä?"

"Pyh — se nyt on pieni asia! Ripustetaan sanomalehtipidin siihen taikka asetetaan John Erikssonin iso kipsikuva eteen…"

"Mutta jos piika makaa vaatekonttoorissa, niin missä sitte pidämme vaatteitamme?"

"Vieraskamarin sohvassa, ainakin minun silkkileninkini ja sinun univormusi."

"Mokomakin konttoorin tapainen, jossa ei ole niin ainoata hyllyäkään!… mihin aijot sijoittaa minun kolmikulmaisen hattuni?"

"Suuren sänkymme alle, ukkoseni; siellä se puulaatikossaan on erinomaisessa säilössä eikä näy mihinkään. Valkonen peitto ulottuu maahan asti."

"Entä pieni kirjahylly? Minä en ainakaan näe sille mitään paikkaa."

"En minäkään; mutta minä tarvitsen juuri sellaista kellariin maitohyllyksi; eihän täällä ole minkäänlaista ruokahuonetta."

"Mutta kirjat…"

"Ne ladomme päällekkäin kahteen vierashuoneen nurkkaan, poimuttelemme vihreää vaatetta ympärille ja asetamme sitte toiselle kultakalasäiliön ja toiselle Minervan…"

Kun parahiksi olimme saaneet nämä hommamme toteutumaan, piika siihen laskettuna, kuoli isäntämme. Puolisen vuotta saimme näistä nauttia, kunnes uusi isäntä, joka ei millään ehdoilla tahtonut noista loistosokkeloistaan luopua, käski meitä muuttamaan. Tämä oli ensimmäinen harmi.

Minä raivosin.

"Pyh — pikku asia!" puheli taaskin Lara, joka pian tointui hämmästyksestään, "jos emme mistään huoneita saa, niin tiedätkö, mitä teemme?"

"En."

"Me muutamme enon purjeveneesen, joka on joella ankkurissa, ja jota hän ei kykene, kivuloinen kun on, kesällä käyttämään."

Mitä oli minulla tähän sanomista?

Emme saaneet huoneita; eno luovutti meille purjeveneensä; eräs ystävä otti hoitaakseen (ja pilatakseen) vähäiset huonekalumme; toverini, jotka tähän saakka olivat pitäneet minua ainoastaan hiukan omituisena ihmisenä, luulivat minua nyt pähkähulluksi; Lara riemuitsi — ja me viihdyimme mainiosti uudessa kodissamme, jonka ristimme Arkiksi.

Ihana, unohtumaton aika, miksi olitkaan niin lyhyt!

Vieläkin näen, milloin vaan tahdon, kuinka Lara aamusin kapeassa hameessa ja tilaisuuteen sopivassa ruudullisessa aamunutussaan keitteli kahvia sprii-keittiöllä; liikutuksella ajattelen aikoja, jolloin kävimme päivällisemme syömässä vaatimattomassa kolmannen luokan ravintolassa ja illoin huolettomina loikoilimme suojeluskankailla, nautinnolla katsellen pilvien kulkua ja kalalokkien kevyttä retkeilyä ilmassa…

Mutta tuli sitte syksy mukanaan tuoden hallayöt, sateet, henkikirjoitukset sekä esimiesteni huomautukset, että jos tahtoisin virastossani edelleenkin pysyä, tulisi minun mukautua asumaan kuten muutkin ihmiset…

Aivan kuin ihmisen, tuon luonnon vapaan hallitsijan pitäisi olla kiinnitettynä johonkin maapalaseen kuin minkäkin mäyrän!

Minä siis, niinkuin minulla jo äsken oli kunnia ilmoittaa, suutuin vahvasti, ja Lara myös, ja tämä tapahtui toisen kerran.

Lyhyen neuvottelun jälkeen päätimme muuttaa pois ja lausuimme vakavan paheksumisemme tämän maailman turhuudesta; minä jätin virastooni erohakemukseni, johon huomattavalla auliudella suostuttiin. Ja sanomalehdet, jotka tähän asti eivät minua vähimmälläkään huomaavaisuudellaan olleet kunnioittaneet, tekivät nyt häikäilemättä ja mitä epähienoimmalla tavalla pilkkaa venheestä, Larasta ja minusta ja nimittelivät minua Noak'iksi, aprikoiden, onnistuisinko minä, arkin karille ajettua, pääsemään yhtä ehein nahoin koko jutusta kuin ennen minun kuuluisa kaimani…

Vihdoin löysin minäkin Ararat'ini — vähäisen lainakonttooriin Skinnarvikissä; ja että tämä liike oli kannattavainen, voitte päättää siitäkin, että me Laran kanssa viiden vuoden perästä todenteolla aijoimme ostaa itsellemme pienen talon omilla rahoillamme.

Mutta se ei saanut olla kaupungissa; siitä olimme jo saaneet tarpeeksemme. Ei sen myöskään pitänyt kovin kaukana kaupungista olla, korkeintaan tunnin matkan päässä, sillä minä en suinkaan aikonut hylätä pientä liikettäni siellä.

Äkkiä välähti Laran päässä eräs tuuma:

"Mitä, jos rakentaisit itse", hän ehdotti, "ja rakentaisit oikeen ison talon, josta ottaisimme sitte aimo vuokrat. Ihmiset vuokraavat nykyään mielellään asuntoja maalla."

"Mutta eiväthän meidän rahamme riitä sinnepäinkään."

"Siihen ei tarvita rahoja ensinkään."

Kyllähän suuresti kunnioitin Laran käytännöllistä älyä, mutta tällä kertaa oli minun mahdoton häntä oivaltaa.

"Otaksutaan", jatkoi Lara, huomatessaan hämmästykseni, "otaksutaan, että sinä aiot rakentaa ison kaksinkertaisen puutalon Tukholman läheisyyteen, vaikka — annas kun mietin! — vaikka kolmellakymmenellä tuhannella markalla. Otaksutaan edelleen, kuten jo sanoin, ett'ei sinulla ole rahoja niin nimeksikään — niitä silloin teet? Sinä paikkaat muurarit, kivenhakkaajat, puusepät ja muut asiaan kuuluvat hommamiehet, joille sinun tietystikään ei tarvitse maksaa, ennenkuin talo on valmis. Mutta silloin sinä lainaat kolmekymmentä tuhatta markkaa kiinnityksellä taloon. Siten jää sinulle maksettavaksi ainoastaan lainan korot, ja kun sitte vähitellen kalleilla hyyryillä ja pienestä liikkeestäsi olet saanut rahoja kootuksi, maksat koko velan ja — talo on omasi. Mitäs sanot tästä tuumasta?"

"Sanon, että sellaisia käsityöläisiä, kuin sinä äsken mainitsit, ei ole olemassa…"

"Niitä on kyllä, jos sinussa vaan olisi miestä niitä etsimään."

"Mahdollisesti, jollakin toisella taivaankappaleella, ystäväni, mutta ei tällä. Mutta pysykäämme nyt todellisuudessa. Me siis ostamme itsellemme pienen, vaatimattoman, mutta kodikkaan talon Tukholman läheisyydessä…

"Mutta ei semmoisessa paikassa", keskeytti Lara, "jossa jo ennestään on paljon asukkaita. En saata sietää siirtokuntia. En tahdo myöskään asua kovin yksinäisessä seudussa. Sinä olet kaupungissa päivät päästään, ja sill'aikaa voisi vaikka mikä maankiertäjä säikäyttää minut pahanpäiväiseksi; kuleksijoita löytyy kaikkialla. Kyllä meillä luullakseni pitää pari kolme naapuria olla noin kivenheiton matkan päässä. Siis: ostamme pienen, sievän yksikerroksisen talon siihen kuuluvine peltotilkkuineen, puutarhoineen, latoineen, tallilleen ja navettoineen, sillä tietysti meillä lehmä pitää olla. Ja kuistin (se on tärkein osa koko talossa) eteen laitamme pienen pyöreän penkin georginineen — niin, mutta älkäämme puhumalla aikaamme tuhlatko, vaan käykäämme etsimään paikkaa!…"

Ja me etsimme sekä löysimme, missä, se lienee yhdentekevä lukijasta, pääasia on, että olimme tyytyväisiä. Talli ja navetta olivat valmiina, ei puuttunut muuta kuin hevosta ja lehmää, jotka nekin kyllä aikanaan saataisiin; kaikkia ei voinut vaatia yhdellä kertaa. Muutimme asuntoomme vanhat huonekalumme ja hankimme uutta vähän lisäksi, ja niin koitui:

Ensimäinen ilta uudessa kodissamme.

Mikä tyytyväisyys, mikä turvallisuuden, rauhan ja kodikkuuden tunne nyt mielemme täytti! Täällä ei tarvinnut pelätä tulevansa ulosajetuksi, ei piikojen jalkoja sohvapöydille asetella, ei kirjahyllyjä kellarissa säilytellä, eikä kipsikuvilla peitellä reikiä seinissä. Kaikki oli yksinkertaista, mutta sievää. Kiitollisina ja iloisin mielin me Laran kanssa käsikädessä kuljimme huoneesta huoneeseen.

"Senjälkeen kun Arkissa asuimme, ei meillä ole ainoatakaan näin hauskaa asuntoa ollut, puheli Lara. Jospa kutsuisimme tätä kotiamme Uudeksi Arkiksi, vaikka se maalla onkin? Mitä tuumit nimestä? Minun luullakseni arkilla oikeastaan käsitetään mitä useammanlaisten eläinten säilytyspaikkaa. Olemmehan täällä nyt ensiksi me kaksi, ja sitte, ukkoseni, et saata arvatakkaan, mitä kaikkia kaksi ja nelijalkaisia olentoja aijon tänne sijoittaa, kun tässä oikeen kotiudun! Lehmän ja vasikan, hevosen ja kanoja, porsaan ja… No, mutta sanoppas nyt: nimitämmekö kotimme Uudeksi Arkiksi?"

"Nimitä se, rakkaani, miksi vaan tahdot, omammehan se on, ja vaikka nimi nyt hiukan omituinen olisikin, niin ei se kehenkään kuulu. Piiasta, jonka olet palkannut, pidän myöskin, vaik'ei häntä kyynärämitalla olekkaan otettu, ja minä toivon, että saat hänestä sekä apua että päivillä hiukan seuraakin sill'aikaa, kun minun pitää olla poissa."

"Aivan varmaan. Mutta istuuduhan nyt tähän kuistille vetelemään ensimäisiä savujasi — hauskuuden savuja, niin laitan minä sillä aikaa oikeen hyvän ja kunnon illallisen. Ah, katsoppas, Lars Johan, miten kauniisti aurinko laskee tuonne mäntyjen taakse. Kohta hiipivät varjot kuin hiljaiset ystävät meidän pieneen kotiimme… tiedätkö ystäväni, nyt en tahtoisi hinnasta niin mistään enää muuttaa Tukholmaan takaisin. Kuules! tuolla sirkka sirkuttaa — aivan kuin minä itsekin ennen nuorna ollessani! Ja nyt kukkuu käkönen — se olet sinä, Lars Johan! Tuolla kulkee piika Sara, jota ei tarvitse jatkaa eikä lyhentää, vaan sopii hän sellaisenaan vuoteesensa. Tules, niin syleilen sinua, ukkoseni, olen nyt niin tyytyväinen!"

Tuollaisia puheita pitää varovaisesti suustaan päästää; ne vaan härnäävät kohtaloa. Sen sai Lara, ikävä kyllä, piankin kokea.

Sara oli alussa kuten uudet vastat ainakin: aivan mallikelpoinen, mutta sitä iloa ei kestänyt kauan. Noin neljäntoista päivän kuluttua alkoi hän ottaa itselleen kaikenmoisia hänelle kuulumattomia oikeuksia, pysyen kuitenkin edelleenkin ystävällisenä ja iloisena. Mutta — missä ihmeessä oleskeli hän illoilla tuossa kymmenen ja yhdentoista välillä. Vaimoni puheli hänelle niin liikuttavasti kuin suinkin osasi, niin, toisinaan hän harmistuikin, mutta Sara aina vaan hymyillen vastasi: "minä en ilmaise mitään ennenkuin ensi viikolla…"

Tuli siitä sitte seuraava viikko — ja mitä saikaan vaimoni nähdä eräänä aamuna, kun astui kuistille! Pyöreän kukkapenkkimme ympärille, joka Saran vakuutuksen mukaan oli koko paikkamme kaunistus, oli laitettu aitaus luista jos minkinmoisista; oli siinä posson luita, oli vasikan, mitkä keitettyjä, mitkä paistettuja, mitkä milläkin tavoin kaluttuja, ja luitten sisään ydinreikään oli Sara paraikaa työntämässä multaa ja kylvämässä kukan siemeniä… "olisi erinomaisen kaunista", vakuutti Sara, "kun niissä jokaisessa tuhatkauno heloittaisi…"

Tuuma, hullunkurinen jo semmoisenaankin, tuotti meille sangen ikäviä seurauksia.

Oikealta ja vasemmalta lähettivät naapurimme pilkallisesti kyselemään minun syyttömältä Laraltani, oliko hänellä tapana myyskennellä vanhoja luita, koska hän joka yö lähetti piikansa toisten takapihoille penkomaan… Heillä oli kyllä koiria, jotka kalusivat tähteeksi jääneet luut, ja jos sitä tapaa vieläkin vaan jatkuu, niin osaavat he kyllä hankkia oikeutta itselleen y.m., y.m.

Siinä Lara nyt sai selityksen siihen, missä hänen piikansa illoilla kuljeskeli! "Sinä onneton, miks'et puhunut minulle heti tuumastasi?"

"No, mikä yllätys siitä sitte olisi tullut!" kysäsi Sara, ja syystä kyllä.

Vaimollani ei ollut sisua ruveta häntä siitä torumaan; selitti vaan naapureillemme Saran onnettoman päähänpiston, käski tämän viemään luut takaisin sekä antamaan naapurien olla rauhassa.

Mutta Saran hauskuus oli tullut häirityksi. Hänen hyväntahtoisuuttaan ja kauneudenaistiaan ei oltu käsitetty; hänen viattomia iltakävelyjään ymmärrettiin väärin; ja kun hän vielä sai kuulla, että naapurit eivät häntä muuksi maininneetkaan kuin ydinpiipuksi, niin ei hän voinut kauempaa kestää: kuukauden lopussa muutti hän tiehensä.

Lara kaipasi häntä todenteolla. Rivakampaa ja hauskempaa tyttöä ei hän mistään saisi, ja jos…

Niin, sitä asiaa ei nyt enää kannattanut ajatella. Sara oli poissa ja hänen mukanaan osa meidän kotoista hauskuuttamme, jota meidän uusi "kuukausiruusumme", joksi Lara nimitti meidän taas kuukaudeksi palkattua piikaamme, ei likimainkaan samassa määrin kyennyt lisäämään.

Kun eräänä iltana, muutama viikko näiden tapahtumain jälkeen, tapani mukaan palasin kaupungista, seisoi Lara puutarhaportilla minua odottamassa. Nähtävästi oli hänellä jotain erityistä sydämellään.

"Onko jotain tapahtunut, armaani?" kysyin häneltä.

"Muuan maankiertäjä… hiljaa, älä herätä häntä; hän nukkuu!"

"Nukkuu — meilläkö?" (Tämä oli kolmas harmi).

"Voi hyvä ystävä, kyllähän tiedät, ett'en minä mikään turhan helläluonteinen ole, mutta on eroitus maankiertäjän ja maankiertäjän välillä. Tämä raukka on joku puolihöperö entinen kauppias ja on nyt menossa poikansa luo, joka elää hyvissä varoissa Vesterås'issa. Hän sanoo menettäneensä omaisuutensa paraimman ystävänsä kautta, jolle oli takuussa; sinä et voi uskoa, miten kohtelias hän on… olin vähällä itkeä katsellessani hänen rikkinäisiä kenkiään ja kuluneita vaatteitaan… ajatteles, hän on kerran syntymäkaupungissaan ollut raatimiehenäkin! Sen sanoi hän itse — ja nyt makaa hän keittiössä mattokasan päällä!"

"Mutta jos hänen poikansa on hyvissä varoissa…"

"Lars Johan, sinä et tunne ihmissydäntä! Minä huomautin hänelle juuri tuota samaa asiaa, mutta vanhus vastasi, että pahat ihmiset ovat kertoneet hänestä valheita pojalle, mutta kun poika vaan saisi nähdä isänsä, niin kaikki kyllä vielä muuttuisi hyväksi."

"No, mennään katsomaan miestä", sanoin hiukan epäillen ja astuimme sitte yhdessä keittiöön.

Siellä makasi nyt entinen raatimies tilalla, joka oli kaikkea muuta kuin kunnioitusta herättävä, ja kasvonsa olivat, ainakin minusta, ilkeimmät roiston kasvot, mitä tavata voi.

Pörröinen tukka törrötti räsyisen lakin lävestä; kyynärpäät takin hihoista ja varpaat kenkärahjuksista. Ainoa vaatekappale, joka ei mistään reijästä pilkistänyt esiin, oli paita, luultavasti aivan luonnollisesta syystä. Mutta uni oli hänellä hyvä ja kasvot punaisemmat, kuin asiaan olisi kuulunut.

"Täällä haisee viina", oli ensimäinen huomautukseni! ethän sinä vaan ole sitä hänelle antanut?"

"Kuinka sellaista kysyt? Mies itse sanoi olevansa pahoillaan siitä, peläten että häntä ehkä väärin käsitetään, mutta hän oli koettanut viinalla saada likapilkkuja vaatteistaan…"

"Tietysti… missä piika on?"

"Tänään on hänen vapaapäivänsä."

"Pane hattu päähäsi, niin kävelemme asemalle, en ole yhtään väsyksissä tänään."

Vaimoni, joka minun tavattomasta vakavuudestani arvasi käyttäytyneensä varomattomasti sekä myöskin huomasi, että minulla oli hänen holhokistaan hiukan toisenlaiset käsitykset kuin hänellä, täytti hiljaisesti pyyntöni.

Lyhyen keskustelun jälkeen asemapäällikön kanssa, sain mukaani kaksi miestä ja tavarapaarit, ja niin suuntasimme kaikki kulkumme kotia kohti.

Tuntematon vieraamme yhä vaan veti täyttä unta, niinkuin keittiön ovelta kurkistaessamme selvästi huomasimme. Asetimme nyt tavarapaarit maahan, hääräsimme miehen vilttiin, kuitenkin niin, että käsivarret jäivät vapaiksi, ja vieritimme sitte paarille.

Minun helläsydäminen Larani ei ollut tyytyväinen; voihan kuitenkin olla mahdollista, että mies ennen oli ollut raatimies, ja että hän oli matkalla poikansa luokse Vesterås'iin… Niin, nythän hän muisti sen sanoneen poikansa nimenkin, eihän ihminen nyt niin paljoa kuitenkaan voine valehdella.

"No, mikä hänen poikansa nimi sitte oli?"

"Hallenberg, muistan sen ihan selvästi."

"Vesteråsissa ei ole ainoatakaan sen nimistä kauppiasta, sen tiedän minä, joka syksyllä siellä asioissa matkustelin. Mutta samapa se; hänen pitää sinne pääsemän."

Juoksin hakemaan huoneestani paperia, johon somasti kirjoitin osoitteen:

Kauppias Hallenberg'ille

Vesterås'issa,

lähetetään kolli kappaletavaraa.

Rahti maksettu.

Paperi kiinnitettiin nukkujan selkään, ja niin kuletettiin hän asemalle, miehen kertaakaan heräämättä, ja lähetettiin rahtitavarana, koskapa häntä ei semmoisenaan voitu matkustajienkaan seuraan liittää. Arvaan, että rautatievirkamiehet sähköteitse asian toisilleen selvittivät, koska sellaista tosiaankin saattoi tapahtua.

Ja kun minä sitte olin ottanut vaimoltani vakaan lupauksen, ett'ei hän ikinä enää huoneisiimme majoita vaeltavia, raatimiehiä, olkoot he sitten tuttuja tai tuntemattomia, ilmoitin minä seuraavan päivän lehdessä haluavani ostaa äkäisen vahtikoiran.

Neljäkymmentäseitsemän koiraa asianomaisille isäntineen kävi kahden päivän kuluessa minun pienessä konttorissani kaupungissa, ja niistä valitsin peloittavimman koirannaaman, minkä ikinä olin nähnyt.

"Pitäkää se nyt kiinni viisi, kuusi päivää ja jos tahdotte sen itsellenne uskolliseksi, niin piiskatkaa vahvasti", neuvoi sen entinen omistaja… Silloin se ymmärtää kuuluvansa teille… mutta teidän on hankittava sille pitemmät ketjut, nämä ovat liian lyhyet."

"Ettekö tahtoisi olla hyvä ja tulla kanssani maatilalleni tutustuttamaan eläintä uuteen ympäristöönsä? Koira näyttää todella niin äkäiseltä, että… Ketjut minulla on kotona."

Isäntä ja koira seurasivat minua, ja minä sain maksaa kummankin piletit — paitsi sitä 50 markkaa, jonka rotukoirasta sinänsä maksoin. Lara tarjosi illallista, ja Nero sidottiin vanhoilla ketjuilla, sillä "kuukausiruusu" oli korjannut uudet, niin ett'ei niitä löydetty.

Illalla, kun koiran entinen omistaja oli lähtenyt, koetimme me Laran kanssa kaikilla mahdollisilla keinoilla miellyttää uutta kotivahtiamme.

"Poju — kunnon poju — pikku Nero raukka", kuului joka puolelta, ja mehukkaita luukonkaleita putoili Neron eteen niin paljon, kuin hän suinkin armollisesti suvaitsi niitä kaluta.

"Tuo koirapappa neuvoi minua eläintä pieksämään", puhelin minä paheksuvasti, "mutta eihän tuommoisilta raakaluontoisilta ihmisiltä muuta voi vaatiakaan. Lempeydellä sen kanssa paraiten toimeentullaan; saat nähdä, kuinka uskallan sitä jo silittääkin…" — "Nero, poika", puhelin suloisimmalla äänelläni ja ojensin käteni…

Mutta en minä sitä eläintä taputtanut. Se päästi haukunnan, joka kajahteli kautta koko seudun; nousi takakäpälilleen silmät säihkyvinä; kohotti irvistäen ylähuultaan, niin että terävät hampaat vaan välkkyivät ja hyppi ketjuissaan niin vimmatusti, että joka hetki pelkäsin niiden katkeavan.

"Nyt voim… voim… voimme nukkua rauhassa", puhelin kalisevin hampain ja poistuin käsikädessä Laran kanssa raivoavan eläimen luota.

"Niin", sanoi vavisten Lara, "ei meiltä nyt varastamaan tulla; mutta sensijaan voi tuo hirmuinen Cerberus meidät palaisiksi repiä. Riippuu nyt siitä, kumpaa tässä parempana pitää…"

Seuraavana aamuna oli Nero poissa; se oli katkaissut kahleensa ja juossut entisen isäntänsä luo.

Juuri, kun pareillaan olimme tuumiskelemassa, vaatisimmeko koiraa takaisin, vai ei, — sillä Lara oli epäilemättä oikeassa: jos koiran antaa itsensä palasiksi repiä, niin voi antaa varastaakin, — näimme tiellä Neron ja hänen entisen isäntänsä, joka kantoi kädessään pitkiä ketjuja.

"Pitäkää itse, hyvä herra, tuo petonne, ja ketjut myöskin", puhelin vihoissani, kun tulijat olivat päässeet kartanolle. "Minä tahdoin vahdin talooni enkä suinkaan tuollaista verikoiraa; eihän yksikään ihminen saata olla hengestään varma sen läheisyydessä".

"Mutta se nyt kuitenkin on varma, että te koiran olette ostaneet, ja on teidän siis se minulta otettava. Jos tahdotte antaa ampua sen, niin on se teidän vallassanne, mutta sitä ennen saatte kuitenkin maksaa minulle 3:60, sillä sen maksavat ketjut ja piletti yhteensä. Minä en ole edes ottanut itselleni kuin kolmannen luokan piletin. Uskokaa minua, herra, koira ei pure muita kuin pelkureita. Kas noin, nyt se on sidottu sillä tavoin, ett'ei siitä ikinä irti pääse. Jos se ulvoo, niin pieksäkää".

Minä kyllä nahassani tunsin, kuka piiskaa parhaiten olisi tarvinnut, mutta enempien ikävyyksien välttämiseksi, maksoin rahat ja vaikenin.

"Nyt on aika kuuma", sanoi herra ja katseli pitkään kuistille, toivoen saavansa jotakin virvoketta.

"Tuolla alhaalla on järvi; hypätkää sinne!" neuvoin minä vierasvaraisesti ja käänsin hänelle selkäni. Ja niin oli Nero nyt toisen kerran majoitettu kotiimme, saatettuaan meille neljännen harmin uudessa kodissamme.

Viikon päivät vallitsi kodissamme täydellinen rauha.

Mutta sunnuntaiaamuna, kun juuri olin pukeutunut ja aijoin asettua kuistille kahvia juomaan, kuulin sydäntäsärkevän kirkaisun — kaksikin, ja Neron haukkuvan tavalla, joka sai jäseneni pelosta vapisemaan.

Huolimatta säikäyksestäni, ryntäsin ulos. Yhä vieläkin kuului sama kirkuna, mutta korkealla ilmassa, ja kun kohotin katseeni sinne, josta huuto kuului, näin ylhäällä navetan katolla minun hellän puolisoni ja "kuukausiruusun", joka ratsasti pitkin katon harjaa, ja aina väliin yhdessä parkasivat he koko sielunsa syvyydestä.

"Nero on irti — tule tänne!" huusi Lara kuoleman kauhu kasvoissaan.

Siinä nyt oli viides harmimme.

Ehkä minun olisi pitänyt kerrassaan tappaa tuo koira, mutta — en sitä nähnytkään, toisella puolen navettaa kun oli, ja sitäpaitsi täytyy minun tunnustaa, että seurasin vaistoani ja kiipesin — kiipesin navetan katolle toisten luo, ja lukijani voinee jo edelläkerrotusta päättää, millaisella urhoollisuudella siellä kestin Neron raivokkaita hyökkäyksiä seinää vastaan.

Asemamme oli sangen tukala. "Ah", nyyhkytti Lara, "miks'emme antaneet varastaa itseltämme; se olisi ollut paljoa parempi! Täällä nyt saamme kuolla nälkään, sillä emmehän me voi mennä alas, eikä yksikään vieras voi meitä lähestyä. Oi, Lars Johan, kallis puolisoni! Kuukauden päästä ei täällä katolla ole muuta kuin kolme luurankoa sen harjalla, kertoen maailmalle meidän surullisesta kohtalostamme."

"Tuolla tulee joku", huusin minä kuin hukkumaisillaan oleva, joka yht'äkkiä huomaa maan edessään.

Muuan naisihminen lähestyi hitaasti vähääkään välittämättä rajun koiran haukkumisesta, tuskin sitä kuullenkaan.

Vaikka päivä paistoi hänelle aivan vasten kasvoja, kulki hän päivänvarjo kainalossa. Toisessa kädessä oli sakset, joilla hän varmaankin oli avannut kirjan lehtiä, jota paraillaan luki; niillä hän yhä vieläkin ajatuksissaan ilmaa leikkaeli kävellessään, ikäänkuin omia ajatuksiaan säestäen.

"Tukkukauppias Frommel'in kotiopettajatar sieltä tulee, se, joka kirjoittaa, tiedäthän…" selitti minulle vavisten Lara; mutta kun hän nyt näki koiran kääntävän huomionsa vieraasen, sai hänen hyvä sydämensä voiton, ja hän huusi kovalla äänellä: "Älkää tulko tänne, jos teille henkenne on rakas!! Koira repii teidät palasiksi. Juoskaa takasin hakemaan joku ampumaan se kuoliaaksi."

Neiti katseli pitkään meidän surullista ryhmäämme, hymyili sitten tavalla, joka ainakaan minun mielestäni ei häntä kaunistanut… Sill'aikaa ryntäsi koira häntä kohti hurjaa vauhtia, ja lähelle päästyään hyppi ylös ja alas haukkuen niin kauheasti, että me ummistimme silmämme päästäksemme näkemästä mitä nyt oli tapahtuva.

Mutta yht'äkkiä hiljeni koira. Ja kun me uskalsimme katsoa sinne, seisoi nuori neiti aivan rauhallisena, selaillen kirjaansa, ja Nero häpeissään, häntä koipien välissä kierteli ja nuuski häntä joka puolelta, tosin vielä hiljaa muristen, mutta täydellisesti voitettuna.

Neiti lähestyi nyt meitä ja koira seurasi häntä hiljaa ja rauhallisena.

"Osaatteko noitua, neitiseni", huudahdin tälle saatuani jälleen takaisin entisen mielenmalttini ja tottuneen käytöstapani… "Näette millaisessa asemassa vaimoni ja piikamme täällä olivat, ja minä olin juuri kivunnut tänne rauhoittaakseni ja suojatakseni heitä tuolta hengenvaaralliselta pedolta, kun te tulette ja sanaakaan sanomatta, tekemättä vähintäkään liikettä…"

"Se on riuhtaissut itsensä irti, eikä kukaan uskaltanut mennä sitomaan sitä uudelleen kiinni", selitti vaimoni totuudenmukaisesti, tavalla, joka ei juuri minun rohkeuttani mairitellut… "tuolla on koirakoppi…"

Opettajatar katsoi vaimoni viittaamaan suuntaan. "Aina sitä jotakin kirjoista oppii", tuumi hän, kääntyessään uudelleen meihin ja voiton varmuudella napsahuttaen saksillaan kirjansa kansiin. "Eilen vielä ehkä minäkin olisin juossut koiraanne pakoon, vaikka kyllä silloinkin tiesin, että ihmisen vakavalla katseella on suuri vaikutus eläimiin; mutta vaikka useinkin olemme kuulleet taikka lukeneet jonkin järkevän ajatuksen, jota kuitenkin käytännössä emme ole kokeneet ja meille sattuu tilaisuus koettamaan sen kestävyyttä, niin silloin on kuin kuulisimme sen vasta ensi kerran eläissämme, ja sen vuoksi minäkään nyt en juossut koiraanne pakoon. Kuulkaahan vaan!" Ja hän alkoi näpähytellen saksiaan ilmassa, lukea meille kirjastaan seuraavaa:

"Lordi E. käveli verkalleen ylös ja alas leveää ja synkkää puistokäytävää, kun raivoisa koira hyppäsi hänen eteensä pensaikosta. Vanhan linnan haltijattaret vapisivat: minkä todistajiksi heidän nyt piti tuleman? Maako itseensä imisi jaloimman nuorukaisen veren? Näkisivätkö… mutta ei! Hänen sankarillisuutensa todistajana he saivat olla, sillä lordi E. ei keskeyttänyt kävelyään; ei hän edes kääntänyt päätään, tuota ihanaa päätä, raivoavaan eläimeen. Hitaasti kuin ehtootähti taivaalla asteli hän edelleen, hymyn leikkiessä hänen hienopiirteisillä huulillaan… Hän tiesi, että jos hän tuokionkaan osoittaisi pelkäävänsä, olisi hän mennyttä miestä. Ja koira tunsi vaistomaisesti, että tuolla miehellä oli oikeus liikkua paikalla, jossa hän osoitti tuollaista rohkeutta — ja näin oli rohkein rohkeitten joukossa pelastettu". — "Ja nyt, luulen ma, tahdotte te, että sidon koiran", puheli hän edelleen, läimäytti kirjansa kiinni ja tarttui vakavalla otteella Neron ketjun palaseen, joka vielä oli jäänyt kaulaan riippumaan.

Nähdessäni miten neiti hallitsi koiraa, en tahtonut minäkään jättäytyä huonommaksi, kuin lordi E. oli ollut. Yks' kaks' hyppäsin alas korkealta istuimeltani, ennättääkseni parhaaksi näkemään, kuinka neiti lopetti työnsä…

Pyysin niin ystävällisesti kuin suinkin taisin häntä tulemaan luoksemme, vaikka puoleksi tunniksi vain, että vaimoni, jonka aijoin nyt auttaa katolta alas, saisi häntä kiittää tästä odottamattomasta avusta. Mutta mahdotonta. Neiti nyökäytti vaan kevyesti päätään hyvästiksi, leikkasi saksillaan ilmaa ja poistui. Hän oli tullut vakuutetuksi erään lukemansa ajatuksen todenperäisyydestä; kolmen ihmisen pelastaminen hengenvaarasta ei hänelle merkinnyt mitään: siksipä emme voineetkaan toisiamme käsittää.

Mahdotonta on kuvailla vainioni ja piikamme riemua, kun taasen tunsivat maan jalkainsa alla. Lara heittäytyi syliini, ja piika kulki ympäri koko päivän: kuin päivänpaiste, hyräillen yhtä mittaa laulua: "Lukkari-isä se kaikesta huolen pitää", —laulu, joka ei mielestäni mitenkään tähän tilaisuuteen sopinut, mutta oli ainoa, jonka tyttö osasi.

Nero alkoi vähitellen mukautua uusiin olosuhteisin. Opettajattaren urhollisuuden vahvistamana, kasvoi minunkin rohkeuteni niin, että neljäntoista, päivän kuluttua uskalsin jo sekä taputtaa, irroittaa ja sitoa jälleen kiinni tuota kauheata kummitusta.

"Nyt ystäväni", puheli eräänä päivänä Lara minulle, "pitää meidän ruveta miettimään lehmien ostoa, jott'ei paikkamme nimitys jäisi pelkäksi sanaksi vaan. Muista pienemmistä eläimistä otan minä kyllä itse pitääkseni huolen".

Koska Laran tahto yleensä oli minun lakini, niin jo kolmannen päivän illalla edellämainitun huomautuksen jälkeen hyväili lempeä lehmän ammunta hänen korvaansa. Punikki oli saapunut.

Millainen perhejuhla! Lara lehmää vallan syleili, ja suuri oli minunkin iloni, joskin hiukan hiljaisempaa laatua, kun lehmä, meidän oma lehmämme, hitaasti ja arvokkain askelin tallusteli takapihalla, pureskellen apilasta ruohikostamme.

Miten sitä tarkastelimme ja ihailimme, aivan kuin olisi se ollut gaselli taikka joku Afrikalainen ihme-eläin! Mittasimme leveyttä sarvien välillä, nostimme hiljaa hännän päätä, silittelimme pitkin selkärankaa ja ihailimme sen lempeitä silmiä. Meidän oma lehmämme!

"Nyt sitä pitää lypsää — etkös luule?" kysyi vihdoin vaimoni piialta.

"Pitää-ä", vastasi tämä vitkalleen.

"Tottahan sinä osannet lypsää?"

"Osaa-an", kuului hiukan epävarma vastaus.

"Kiiruhda sitte, niin me tässä katselemme, miten se käy päinsä," kehoitti Lara, ja piika toi jakkaran ja kiulun. Ja hän lypsi ja lypsi — mutta maitoa ei herunnut niin tippaakaan.

"Tämäpä vasta kummallinen lehmä on," äänsi piika viimeinkin ja katseli ihmeissään meitä, juuri kuin me olisimme voineet selittää syytä työn onnistumattomuuteen.

"Sinä et osaa lypsää, siinä koko asia," tuumaili Lara vähän tulisemmin.

"Enkö minä osaa!" sanoi tyttö puoli-itkussa. "Näytän teille, että saan sen lypsämään, vaikka se sitten olisi itse mullikka. Mutta ehkä se on tottunut vaan namusin lypsettäväksi…"

Lara katsoi minuun ja minä Laraan. Kumpikaan meistä ei ollut ennen maataloutta hoitanut. Ehkä oli tyttö oikeassa.

Siispä talutimme hyväillen lehmämme navettaan, liittäen kaiken toivomme huomisaamuun.

Mutta keskellä yötä, kun vaimoni nukkui suloisinta untaan, aloin minä kuulla navetasta kummallisia ääniä: ammuntaa, töminää; hillittyä puhetta ja koirakopista kiivasta haukuntaa…

Nyt ne varastavat Punikin, oli ensimäinen ajatukseni ja toinen kohdistui anteeksi annettavista syistä, tuntemattomaan raatimieheen, joka jo hyvin olisi ehtinyt Vesterås'ista takaisin kostamaan meille.

Hiivin nopeasti ja hiljaa vuoteeltani, heitin muutamia vaatekappaleita ylleni ja kiiruhdin ulos. Aivan oikein, Nero haukkui vimmatusti, navetan ovi oli raollaan; heikko valon juova näkyi raosta, ja — niin, minulla oli vaan yksi ajatus: päästää koira valloilleen. Varovaisuuden vuoksi pidin sitä kuitenkin ketjuista kiinni ja niin sitte yhdessä kiiruhdimme pelastamaan lehmää varkaitten käsistä.

Mutta, kunnioitettu lukijani, mitä näinkään minä! Punikki seisoo tavallisella paikallaan, vaikka rauhattomasti potkien; piika vieressä lyhdyllä valaisten lehmää, ja jakkaralla, kiulu laihain polvien välissä, istuu itse seurakunnan lukkari, antaen ensimäisiä ohjeita lehmänlypsyssä…

Kuultuaan koiran haukunnan ja oven avautuvan, hyppäsi hän jakkaraltaan, ja minä puristin tiukemmin Neron ketjua, mutta en kuitenkaan ehtinyt tehdä sitä tarpeeksi ajoissa, pelastaakseni lukkarin vanhaa mädännyttä takinlievettä, johon Nero jo oli ehtinyt iskeä hampaansa.

Lukkari huusi, minä nauroin, ja piika itki ja lupasi kertoa koko asian oikean laidan. Hän ei osannutkaan lypsää, mutta ei uskaltanut sitä myöntää, peläten menettävänsä paikkansa. Eikä hän myöskään olisi suonut naapuritalojen piikain saavan tietää hänen taitamattomuuttaan tässä suhteessa — maalaistyttö kun vielä olikin! Ja juuri kun hän seisoi veräjällä näitä asioita tuumimassa, astui lukkari siitä ohi.

Tunnettu asiahan on, että paljon lukeneilta ihmisiltä usein puuttuu ajatuksen omintakeisuus, joka vähemmin lukeneilla taas monasti löytyy. Meidän piikamme ei osannut kuin yhden ainoan laulun, mutta se johti hänen mieleensä rohkean ajatuksen:

"Lukkari-isä se kaikesta huolen pitää", huusi sisäinen ääni voimakkaasti hänelle, ja hän huusi avukseen lukkaria, vanhaa leskimiestä, joka aina oli ystävällinen ja avulias, ja viiden minuutin kuluttua tunsi tämä hänen huolensa.

Niin, olihan tästä jo aikoja kulunut, kun lukkari sitä työtä oli tehnyt, mutta vaimovainajansa eläessä, oli usein sattunut, että hänen apuaan siinä tarvittiin, ja jos hän nyt voi auttaa rehellistä tyttöä säilyttämään hyvän paikkansa, niin… Mutta puhua siitä ei saanut kellenkään, sillä miksikään pilkan esineeksi ei lukkari suinkaan enää vanhoilla päivillään halunnut tulla…

Tapaus itsessään olisi ollut erinomaisen hauska, — joll'ei kunniani olisi vaatinut minua hankkimaan lukkarille uutta takkia; ja kun tuo seikka minulle oikeen selveni, ei minua enää naurattanut. Olihan meitä kohdannut jo kuudes harmi.

No, lukkari teki itse asiassa tässä hyvät kaupat, enkä minäkään niin kovin huonoja, sillä, miten olikaan, oppi piikamme lypsämään ja hoitamaan lehmää erinomaisesti — mutta vakaalla vaitiolon ehdolla. Ei edes Laralle ilmoitettu salaisuutta, vaan luuli hän, kun huomasi, että lehmämme lypsää sekä illoin että aamuin, sitä meidän erinomaisen apilaamme ansioksi, eikä voinut kyllin kiitellä onneamme, kun olimme saaneet noin viljavan maan ja niin hyvin itäviä apilaan siemeniä.

Ja niin olimme jonkun aikaa taas kaikki tyytyväisiä.

"Ystäväni", puheli sitte taasen eräänä päivänä Lara, "minä luulisin, että nyt olisi aika ostaa hevonen".

"Niinkö luulet", kysyin hiukan vastenmielisesti, sillä kukkaroni oli hoikanpuoleinen. "Halvemmaksi tulee palkata hevonen silloin, kuin joskus pienellä tilallamme sitä tarvitsemme ja ajohevostahan emme tarvitsekaan, kun rautatie on näin lähellä".

"Ajohevostahan me juuri tarvitsemmekin", väitti Lara. "Minä, näet, olen saanut päähäni erinomaisia aatteita kananhoidosta, joka meidät kerrassaan rikastuttaa, mutta enhän minä jalkasin voi kulkea joka paikkaan, mihin niissä asioissa on tarvis. Kanoja on pidettävä suurissa määrin, jos mielii saada liikkeen kannattamaan. Voimmehan silloin, kuin itse emme tarvitse hevosta, vuokrata se toisille. Ansaitseehan silläkin jotain".

"Ansaitsee kyllä; mutta renki… sinä et tiedä, mitä semmonen maksaa".

"Kanoista ne rahat saadaan. Tahdon hankkia englantilaisia, intialaisia ja ruotsalaisia, oikeita Ruotsin maatiaisrotuisia. Englantilaisia sentähden, että ovat niin hyviä munimaan, intialaisia taas suuruutensa ja kauneutensa tähden ja tavallisia maatiaisrotuisiamme, ne kun hautovat niin ahkeraan."

"Me myymme ja syömme englantilaisia ja ruotsalaisia munia ja annamme ruotsalaisten kanojen hautoa intialaisten munia — ja sinä tulet näkemään, miten erinomaisesti se onnistuu."

"Mutta ystävä hyvä, tämä järjestelmähän on kokonaan riidassa luonnonlakien kanssa. Englantilaiset kanat jäävät niinmuodoin aina tarpeettomiksi, ja vaikka intialaisten kanojen munista tuleekin poikasia, ei heidän itsensä kuitenkaan anneta niitä kasvattaa… Voitko vastata moisesta menettelystäsi?"

"Kanoilla ei ole tässä mitään sananvaltaa", päätti Lara. "Me emme hoida kanoja huvittaaksemme niitä, vaan itse rikastuaksemme. Neljäntoista päivän kuluessa en ole mitään muuta lukenut kuin kanakirjallisuutta, ja siitä saa paljon viisautta. Toimita nyt vaan meille hevonen ja kanahuone, muusta minä kyllä pidän huolen."

Nyt on hevonen ostettu, ja se on hyvin sävyisä. Minun nähdäkseni ei siltä puutu muuta kuin hampaita. Muistan joskus kuulleeni, että se olisi vanhuuden merkki ja sanoinkin sen sekä Laralle että myyjälle; mutta tämä "vakuutti", ett'eivät kaikki hampaat vielä ole ilmestyneetkään, hevonen oli vielä niin nuori. Voihan sekin olla mahdollista; minä en ole mikään hevostuntija. Varma vaan on, että se on niin sävyisä, että vaikka pistoolin korvan vieressä laukaisee, niin ei se höristele… Lara oli ihastuksissaan.

Kanat ovat myöskin saapuneet. Matkusteltuaan yhtämittaa neljätoista päivää, joll'aikaa minun piti rakentaa suuri kanatalo ja kanapiha, Lara vihdoin eräänä kauniina päivänä ilmaantui kotiin, silmät ilokyynelistä loistaen, ja sylissään jättiläiskokoinen Bramakukko. Sitäpaitsi oli hänellä kymmenkunta rotukananpoikaa vaatekorissa.

"Nyt, ystäväiseni", sanoi Lara, asettaen kukon lattialle ja syleillen minua, "selitän sinulle oikein tarkoin kanala-aatteen, jota matkalla paljon olen tuuminut. Kas niin, nytpä ne jo ovatkin kanahuoneessa — luulisinpa, että ne näyttävät vähän muhkeilta! Sara, etkö kuule, Sara! Anna niille muutama hyppysellinen ryyniä ja hiukan ohria sieltä ruokakamarista! Ja sinä, Lars Johan, tule nyt sisään, minulla on niin palava halu saada sinulle oikeen selittää aatteeni".

Ja siinä sitte pyöreän pöydän ääressä istuimme, Lara ja minä, Lara niin innoissaan, ett'ei hattuaankaan malttanut päästään heittää, paperi ja lyijykynä edessään pöydällä.

"Uusi Arkki on kyllä hauska asunto, mutta ei kuitenkaan koti, joka meille sopisi. Minä ja kanat, me hankimme toisenlaisen kodin, kolme kertaa näin suuren kuin tämä, kodin, jossa on pilarikuistit, kasviuurnat, kipsikuvat ja yläkerta, mistä on esteetön näköala…

"Kanapihalleko?…"

"Älä tee pilaa, Lars Johan, sittepähän näet. Kuten tiedät, lasken päävoiton tavallisista kanoista, jonka vuoksi minulla noiden kymmenen kananpoikasen joukossa onkin neljä sellaista. Otaksutaan nyt, (hän kostutti lyijykynää ja katseli loistavin silmin kattoon kuin tuntemattomaan avaruuteen), otaksutaan, että minä jonkun ajan kuluttua panen esim. kolmetoista munaa kunkin kymmenen kananpojan haudottavaksi… otaksutaan myöskin, että noista kolmestatoista munasta tulee ainoastaan kymmenen poikasta ja noista kymmenestäkin vielä ketut taikka rotat syövät viisi (näet, että voin laskea vahingotkin suurissa suhteissa!), niin saan sittenkin viisikymmentä kananpoikaa; siis mammoineen laskettuna olisi minulla vuoden lopussa kuusikymmentä siivellistä. Seuraavana vuonna asetan hautomaan kaikki kuusikymmentä — laskien saavani vähintäin viisi poikasta joka sarjasta — ja silloin on meillä entisten kanssa kokonaista kolmesataa kuusikymmentä kanaa. Kolmantena vuotena on meillä kaksituhatta sata kuusikymmentä; neljäntenä kaksitoista tuhatta yhdeksän sataa kuusikymmentä; viidentenä kuusikymmentäneljä tuhatta kahdeksan sataa kananpoikaa — niin pitemmälle minun kai ei tarvinne laskujani kehittää, toivon, että hämmästyt! Siis, jos joka kana tuottaa vaan 75 äyriä — jotenkin alhainen lasku — tekisi se sittenkin viidessä vuodessa 48,600 kruunua — eikö kelpaisi? Pitääkö vielä tämmöiset laskut silmäin edessä epäillä uhratessaan vähän rahaa kanahuoneisiin, pihaan, ohriin ja ryyniin?"

"Luonnollisesti ei… Mutta sinähän ensin tuumit panna hautomaan vaan nuo neljä tavallista äidillisen hellää kanaa, eikä yhtään noista toisista. Luuletko sinä, että nuo neljä kanaa viiden vuoden ajan jaksavat hautoa ja hoitaa kuuttakymmentäneljää tuhatta poikasta?"

"Oh, älä lörpöttele, ystäväni…"

"Otaksutaan vielä yksi seikka (nyt minä otaksun!) Otaksutaan ett'eivät nuo neljä tavallista poikasta olekaan kaikki kananpoikasia… ne ovat vielä liian pieniä, voidaksesi niitä oikein eroittaa, ja asia on nyt niin, että joukossa on kukkopoikasiakin, jotka ensimäisellä veisuullaan tekevät tyhjäksi viisaimmatkin laskut… otaksutaan, että saat liittää toiveesi ainoastaan kahteen kananpoikaseen — mitä siitä sanot?"

"Mitäs minä siihen", myölisi Lara tappiolle joutuneen näköisenä. "Mutta siinä tapauksessa saisimme tyytyä puoleen summaan eli 24,300 kruunuun…"

"Erinomaista, rakkaani; sinä lasket kuin — kana, ja minä olen ilolla muuttava sinun tulevaan maakartanoosi — taikka kanahoviisi, joksi sitä yhtä hyvin sopii nimittää. Mutta Uuden Arkin tahdon saada myydyksi, ennenkuin seitsemäs harmi, joka suinkaan ei jäisi viimeiseksi, meitä täällä kohtaa. Luulenpa melkein, että meidän taidollamme maatilan hoidossa tilamme tai ainakin sen arvo pian kutistuisi sellaiseksi, että se mahtuisi vaikka yhteen munakuoreen."

Ja tämän jälkeen kirjoitin minä edelläkerrotun, syvästi ivallisen luonnokseni.

Suurimmalla kunnioituksella kysyn nyt täten:

Onko ketään, jota haluttaa ostaa Uutta Arkkia, johon kuuluu hevonen, lehmä, kukko ja piika, niin käyköön siitä ilmoittamassa.

Lainakonttorissa Skinnarvikin kadun 99:issä.

Lars Johan Andersson.

KUINKA ARVOON KOHOTAAN.

"Sinä et niin pitkään aikaan ole ilahduttanut minua käynnilläsi, paras

Ernestine, ja siksi tänä iltana en millään ehdolla päästä sinua pois!"

Näin jutteli rouva v. B. eräälle nuorelle rouvatuttavalleen, päästellessään tämän hatun nauhoja ja viedessään hänet hellän päättäväisesti vieraskamari mukavan sohvan nurkkaan istumaan, asettuen itse hienolla huolimattomuudella ja kallisarvoista silkkipukuaan levitellen toiseen nurkkaan, ensin kuitenkin käskettyään soman palvelijattarensa toimittamaan sisään niin pian kuin suinkin hyvää teetä.

"Kuuleppas, enkelini", jatkoi rouva v. B. taannoista puhettaan, suloisesti sormellaan uhaten vierastaan ja neljäkymmenvuotiaan kiemailulla lähestyen tätä, "tiedätkös, että sinä melkein kuin halveksit vanhoja tuttaviasi! onkos tämä nyt laitaa, kun antaa kuukausia kulua, ett'ei kertaakaan käy tervehtimässä niin vanhaa tuttua, kun minä olen, äitisi parasta ystävää. Tiedäthän, kuinka kaipaan sinua".

Ah, paras tätini", vastasi nuori nainen, istuessaan siinä kuin vangittu lintunen", "enpä juuri uskalla toivoa, että täti, jonka on itsensä käytävä niin paljon vieraisilla, tanssiaisissa, illallisilla ja teaattereissa, ennättäisi minua kaipaamaan, se olisi jo liikaa hyvyyttä."

"Sinä pikkuinen häijy veitikka!" puheli hymyillen rouva v. B. mielissään. "Tottahan on, että minun on oltava mukana maailmassa. Elämällä on omat vaatimuksensa. Mutta ei se estä minua ajattelemasta muitakin ystäviäni, joitten joukossa sinä olet ensimmäisiä, vaikka itsepäisyytesi vuoksi sinun jo oikeastaan olisi pitänyt menettää minun armoni… etkö koskaan esimerkiksi voi saada tuohon somaan, kauniisen mutta oikulliseen päähäsi, ett'ei sinun tarvitse kutsua minua tädiksi? Olinhan kyllä äitisi hyvä ystävä, mutta, hyvä Jumala, rakkaani, olihan ijässämme kuitenkin kokonaista viisi vuotta väliä, eikähän se suinkaan aivan mitätön asia ole, vai kuinka?

"Mutta, täti hyvä, olenhan teitä 20 vuotta nuorempi, kuinka siis uskaltaisin…"

Rouva v. B. punehtui vahvasti keinotekoisen punan alla, ja hänen äänensä värisi vaivoin salatusta mielenliikutuksesta, kun hän vastasi:

"On ikävää, pikku Ernestine, että minun täytyy muistuttaa sinulle, ett'ei koskaan nainen, joka tahtoo olla hienotunteinen ja käyttäytyä sopivasti, puhu toiselle tämän ijästä, kun tämä toinen on sattunut täyttämään 25 vuotta. Ei silti, lapseni, että minä siitä loukkaantuisin, mutta toiset ihmiset eivät yhtä helposti anna anteeksi sellaista yleisten tapojen loukkausta, ja ihmisen tulee, niinkuin kyllä tiedät, välttää joutumasta toisten ihmisten kanssa huonoihin väleihin."

"Niin, eikös olekkin, niinkuin sanoin" puheli avomielisesti, puoleksi hymyillen, puoleksi huolissaan nuori rouva, "että tulenpa tänne kuinka harvoin tahansa, tulen kuitenkin liian usein, sillä joka kerta minä tottumattomalla käytökselläni saatan tädille ikävyyttä".

"No, kas niin, enkelini! emme puhu nyt siitä sen enempää. Minä olen jokseenkin vakuutettu, ett'et sinä toista kertaa enää tee itseäsi syypääksi moiseen hajamielisyyteen. Mutta koko syy on siinä, että sinä liian vähän, usko minua, ystäväni! aivan liian harvoin yleensä olet mukana seuraelämässä. Monta kertaa minua oikein harmittaa nähdessäni, miten sinä ja miehesi, jolla kuitenkin on kylläkin huomattava asema yhteiskunnassa, ette ollenkaan ymmärrä hankkia itsellenne asemanne mukaista arvoa, vaan annatte toisten, paljoa alemmassa asemassa olevain, tuppautua ohitsenne ja kohota yläpuolelle itseänne".

"Tietääkö täti, asia on niin, että me olemme niin onnelliset näinkin."

"Sa, sa, saa, ruususeni! noin voi puhella joku pikkukauppiaan rouva; kuulostaa niin kovin poroporvarilliselta kun puhuu 'kotoisesta onnesta'. Säätyläisten on muunkin vuoksi eläminen, pitää itse elää ja antaa toisten elää; nähdä ja antaa toisten nähdä… niinkuin tässä juuri äsken sinulle sanoin… elämällä on omat vaatimuksensa."

"Mutta", kysyi nuori rouva epäilevästi hymyillen, "mitä antaa maailma sitte palkaksi sille, joka sen vaatimukset täyttää?"

"Arvoa, lapseni, toisinaan myös rikkautta ja huomatun aseman; kaikki asioita, joita kypsyneemmällä ijällä kyllä ymmärtää pitää arvossa. Mutta tuo arvo on osaksi taistelun kautta saavutettava…"

"Mutta, täti hyvä, nyt en oikeen ymmärrä: täytyykö elää yli varojensa saadakseen vaan olla mukana?"

"Täytyy sitäkin, jos niin tarvitaan".

"Mutta siitähän ei muuta seuraa kuin konkurssi, häviö ja kaikkien kunniallisten ihmisten ylenkatse?"

"Jaa, jos ihmiseltä puuttuu neroa, silloin kyllä, ystäväni, ei muuten. Katsos tukkukauppias K:ta perheineen! he ovat tehneet kolme kertaa konkurssin, ja nyt on heillä maatila, johon vaunuilla ja parihevosilla ajavat; he ovat kaikkialla mukana ja istuutuvat ainakin kolmea penkkiä ylemmäs sekä sinua että sinun miestäsi. Jumalani! tuollainen pikku onnettomuus voi sattua kelle tahansa, ja on häpeä vaan siinä tapauksessa, ett'ei siitä kykene nousemaan."

"Entä kaikki ne, jotka ovat tulleet petetyiksi?"

"Niin, siinä sitä nyt taas ollaan! He olivat tyhmiä ja saavat nyt vastata teoistaan. Heidän pitäisi oikeastaan olla kiitollisia, sillä tällaisen tapauksen kautta ovat he jotakin oppineet vastaisuuden varalle".

"Vai sillä tavoin sitä siis arvoon kohotaan", huudahti nuori rouva harmin puna poskilla.

"Niin hätätilassa, enkelini. Sitäpaitsi on muita paljon viattomampia keinoja, jotka eivät suinkaan ole halveksittavat, sillä yhdeksässä tapauksessa kymmenestä täyttävät ne tarkoituksensa. Jos tulet esim. tanssi- taikka teaatterisalonkiin, ei ole moukkamaisen kainosti asetuttava heti ensimäiseen paikkaan oven vieressä, taikka johonkin muuanne syrjään, vaan astuttava niin etunenään kuin pääsee; puhella ja nauraa ääneen itse esityksenkin aikana, joll'ei joku kuuluisa taiteilija, joku maailman kuulu tietysti, esiinny. Jos taas joku sellainen, esim. erinomainen viuluniekka näytöksien välillä esiintyisi, on huomio oleva käännetty yksinomaan häneen, sitten voi näytösten ajalla häikäilemättä keskustella ja olla varma siitä, ett'ei yksikään uskalla silti ulos viheltää. Tottuneen maailman ihmisen tuntee juuri siitä, ett'ei hän missään häikäile. Vähennettäköön kernaasti jonkunverran laiskan palvelusväen ruuasta ja juomasta, mutta muotia täytyy aina seurata; se on pääehto arvon saamisessa, eikä koskaan, kun meidän mielipidettämme kysytään joko taiteen, kirjallisuuden tai muun suhteen, saa epäillä sitä lausua. Maailman ihmisen täytyy ymmärtää, tai ainakin olla ymmärtävinään kaikkia asioita. Edelleen ei pidä kuten sinä, enkelini, istua vaan kotonaan runollisessa rauhassa ja seurustella ainoastaan herransa ja miehensä kanssa, vaan teidän pitää yhdessä käydä vieraisilla ja ottaa vastaan vieraita, muutoin maailma pian unohtaa, että teitä on olemassakaan, ja se on pahin mitä ihmiselle voi tapahtua, sillä se estää kerrassaan kaiken mahdollisuuden arvoon ja kunniaan pääsemiselle. Voisin lisätä tähän vielä paljonkin, mutta huomaan, että sinä, pikku Ernestineni, et hyväksy minun katsantokantaani."

"Enpä todellakaan, täti, ja minun täytyy tunnustaa, vaikka pelkäänkin pahoittavani teidän mieltänne, että se tuntuu minusta suuressa määrin halpamaiselta. Miehelläni ja minulla on aivan toisellainen käsitys kunniasta ja arvosta, ja ne eivät sovellu yhteen maailman ja yleisen ajatuksen kanssa, ja sen vuoksi pysymmekin niistä erillämme".

"Mutta", vastasi loukkaantuneena rouva von B., "minun halpamaiset ajatukseni johtavat kuitenkin kunniaan, loistoon ja arvoon, sen sijaan kun teidän mielipiteenne luultavasti vievät suoraapäätä vaivaistaloon. Mutta jokaisella on oma makunsa… sinua on nyt ainakin varoitettu. — No, vihdoinkin, Johanna, tulet teetäkin tarjoamaan. — Näen, hyvä Ernestine, etten voi pidättää sinua luonani kauemmin… näyt jo ikävöivän kotiisi."

"Kylläpä täti on tarkkanäköinen! Istun tässä todellakin ja ajattelen, että mieheni mahtaa tuossa tuokiossa joutua kotiin…"

"Liian imelää, aivan liian imelää, etkös huoli vähän piparikakkua lisää?"

Kun nuori rouva vihdoinkin kevein sydämin seisoi alhaalla rapuilla, kutsui rouva v. B. palvelijansa ja puheli tälle otsa rypyissä:

"Kun tuo rouva toisten tulee meille, niin muista, että minä juuri olin lähtenyt viereisille!"

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK KERTOMUKSIA III ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

KERTOMUKSIA III

SISÄLTÖ:

YLEISÖLLE!

KULKURI SVEN.

I.

II.

III.

IV.

TÄHTIVELJEKSET.

KUN PETTERSSON'IN HERRASVÄKI ON HOPEAHÄIHIN LÄHDÖSSÄ.

UUSI ARKKI

KUINKA ARVOON KOHOTAAN.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE