The Project Gutenberg eBook of Meidän Jeremias

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Meidän Jeremias

Historiallinen näytelmä

Author: Alpo Noponen

Release date: February 10, 2026 [eBook #77909]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1916

Credits: Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MEIDÄN JEREMIAS ***

MEIDÄN JEREMIAS

Historiallinen näytelmäruno

Kirj.

ALPO NOPONEN

Helsingissä,

Kustannusosakeyhtiö Otava,

1916.

HENKILÖT:

SCHÄFER, PIETARI, maisteri, kuolemaantuomittu.

BROMS, INGEMUND, tuomiorovasti.

VARGENTIN, JOHAN, notarius.

ANNA, hänen sisarensa.

HASSELQVIST, KAARLE, ylioppilas.

BECKMAN, JOHAN, maaherran sihteeri.

v. LIEVEN, HENRIK, kenraali, kreivi.

ROSKAMP, LISCHEN, leskirouva.

SOHVI, hänen palvelijansa.

MULTA | vartijoita.

TUOMO |

LASSI, entinen korpraali.

KELTARENIUS, EERIK, tuomittu pappi.

Tapahtuu Turussa v. 1713.

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

Turun linnan "eteistupa". Vasemmalta ovi ulos, oikealta ovi "saliin". Perällä ikkuna. Sen oikealla puolella istuinsohva, jonka kansi voidaan ottaa irti, vasemmalla ovenposkessa uuni ja sen vieressä jonkinlainen vuode. Eräitä istuimia.

MULTA seisoo "saliin" johtavan oven edessä. TUOMO saapuu ulkoa.

TUOMO.

Kuin kävi, toveri?

MULTA (viitaten saliin päin).

Hän tuomittiin.

TUOMO.

Ei maar.

MULTA.

Juur vissist.

TUOMO.

Henki pois?

MULTA.

Ja tavarat ja kunnia.

TUOMO.

Ne eivät

maar mitään maksa, kerran henki viedään.

MULTA.

Jos kunniallisna hän kuolisi,

ei kirkon herroilla ois kunniata.

TUOMO.

Siis pappein tähden?

MULTA.

Heitä loukannut

hän ankaroilla sanoillansa on.

TUOMO.

Ja hovioikeusko tuomitsi?

MULTA.

Niin, hovioikeus kuninkaallinen.

TUOMO.

Sa kuulit?

MULTA.

Kyllä. Eteisessä seisoin,

ja salin ovet auki olivat.

Siell' akademiamme herroja

ja ylioppilaita paljon oli,

ja melkein koko tuomiokapituli...

TUOMO.

Hän maar ei peljännyt?

MULTA.

Ei rahtuakaan.

Niin rohkea ja turvallinen oli

kuin tuomio ei hänen vaatteisiinsa

ois edes koskenut.

TUOMO.

Hän maar on mies!

MULTA.

Näin kuinka tuomionsa kuultuaan

hän ylös kavahti ja vastatakseen

korotti äänensä. Mut salissa

niin suuri nostettihin hälinä,

ett' ääntä tuomitun ei kenkään kuullut.

TUOMO.

Ma sanon, sulle: sitä tuomiota

ei panna täytäntöön.

MULTA.

Niin, ken sen tietäis.

TUOMO.

Et sinäkään niin häntä kohtele

kuin tuomittua.

MULTA.

Minun asemassa

mies toimii niinkuin käsketään.

TUOMO.

Ja niinkuin

etunsa vaatii.

MULTA.

Sinä varmaankin

hänestä olet enin hyötynyt.

TUOMO.

En puolta, minkä sinä.

MULTA.

Mene siitä!

Hän meidän täällä jutella ei salli.

Siell' on taas nainen.

TUOMO.

Ennättipä maar!

MULTA.

Juur vissist. Lohduttaja näet. Hst!

(Viittaa torjuvasti. Tuomo paistuu.)

ANNA VARGENTIN (tulee salista surupuvussa, kyyneleitä pyyhkien).

Mi into palava! Mi luottamus!

Mä viihdyttämään saavuin tuomittua,

mut itse virvoitusta hältä sain. (Mullalle.)

Olette nähneet uskonrohkeutensa?

MULTA.

Juur vissist, neiti.

ANNA.

Ilo kaiketi

sellaista vankia on vartioida?

MULTA.

Ei häntä ole juuri vartioitu.

ANNA.

Käy ihmisiä paljon hänen luonaan?

MULTA.

Niin käynyt on.

ANNA.

Ja edelleenkin käy?

MULTA.

Jos kieltoa ei tule.

12

ANNA.

Viime kertaa

En minäkään tääll' ole. (Aikoo mennä, mutta

ovesta juuri saapuva LISChEN Roskamp pidättää

hänet.)

LISCHEN (katsoo hämmästyneenä Annaan ja viittaa vahtimestaria

poistumaan).

Täällä te?

ANNA.

Asia sama meillä lienee, rouva.

LISCHEN.

Te ensiks ennätitte!

ANNA.

Olenhan ma nuorempi.

Ja asun lähempänä.

LISCHEN.

En ikäloppu liene minäkään.

Ja osanoton ilmaisuhan mulla

on lähin oikeus.

ANNA.

Minkätähden teillä?

LISCHEN.

Vai vielä kysytte! Ken pitänyt

hänest' on huolta vankeuskuukausina?

Ken valvonut on hänen parastaan

siit' asti, kun hän nimeen Jehovan

totuuden tunnustusta kuulemaan

ylimmän oikeutemme herrat haastoi

ja piispan sekä konsistorin isät —

ja siitä syystä linnaan suljettiin?

ANNA.

Hän silloin voitti monta ystävää.

LISCHEN.

Mut ken on ollut hartain, uhraavaisin?

ANNA.

Ma kerskua en tohdi, hyvä rouva.

LISCHEN.

Ma tohdin. Minun ansiotain on,

hänellä ett' on ruokaa, vaatteita

ja lukemista vankilassa ollut.

Ties kuinka monet paidat sekä sukat

hän minulta on saanut! Hoitajaakin

ma kolme olen hälle hankkinut;

nyt minun oma palvelijani

käy hänen askareissaan.

ANNA.

Minä itse

olisin valmis palvelemaan häntä.

LISCHEN.

Tää tunnustuskin, jos sen sukunne

ja suuret ystävänne kuulisivat,

ois turmioksi maisteri Pietarille.

Ja viehätyksellänne...

ANNA (keskeyttäen).

Kuulkaa, rouva!

(keskeyttää äkkiä, kun huomaa maisteri Pietarin tulevan salista,

kääntyy ovelle, jossa hiukan viivähtää, ja menee sitten ulos).

PIETARI (tulee iloisena salista).

Sä täällä, Lischen! Kenen kanssa puhuit?

Ai, Anna! Hänelle siis haastelit.

Ma luulin, että Multa taikka Tuomo...

Se oli Anna! Sin' et usko, Lischen,

kuink' olen iloinen, kun hänelle

sain puhua niin hyväll' armolla.

Oi kuinka sydämemme lämpenivät!

Hän oli minulle niin nöyrä, rakas.

Jumala nähköön, kuinka iloinen

mä siitä olen!

LISCHEN.

Tuomiotakaan

et näytä muistavan.

PIETARI.

En ollenkaan.

Jumala nähköön, se ei mua vaivaa.

Sen piispan sekä tuomiorovastin

likaiset kädet ovat leiponeet.

Mä sitä halveksin.

LISCHEN.

Mut julistihan

sen korkein tuomioistuin.

PIETARI.

Korkein, Lischen,

on minun puolellani. Sitä todistaa

myös rakkaan Annan uni.

LISCHEN.

Annan uni!

PIETARI.

Niin, — päätön mies, min hartioille pää

taas kasvoi. Minä kohoan ja voitan.

LISCHEN.

Sinusta uneksuu ja luonas juoksee!

PIETARI.

Ja on niin lempeä! Ja hänell' on

niin puhtaat, kauniit kasvot.

LlSCHEN.

Ihastukses

kai minuakin ihastuttaa pitais?

Et muistavan näy muita ollenkaan,

enemmän hyväksesi uhranneita.

PIETARI (taputtaen olalle).

No, Lischen, yksi sija sullekin,

Jumala nähköön, sydämessän' on.

LISCHEN.

Mut hänelle —

PIETARI.

On kaksi sijaa; en

voi sille mitään. Jos sa kysyisit,

kenelle velkaa määrän suurimman

ma olen kiitollisuutta, niin vastaan:

sinulle, Lischen. Mutta mieltymys

ja rakkaus kiitollisuutta ei seuraa.

LISCHEN.

Ja sen sa sanot mulle — kiitollisna.

PIETARI.

Sun sydämesi joskus on niin kuiva.

LISCHEN.

Ma surumielin tänne läksinkin.

PIETARI.

Kun edeskatsomiseen et sa luota.

LISCHEN.

Sa olet tuomittu. Ja poikani,

mi lähti apujoukkoon Viipuriin,

moskovalaisten vankina nyt on.

Mä tänään vasta siitä tiedon sain.

PIETARI.

Sanoinhan, ettei hänen pitais mennä.

LISCHEN.

Hän lähti puolustamaan isänmaata.

PIETARI.

Min eteen portit onnettomuuden

avattiin silloin, vankityrmähän

kun minut teljettiin. Sen jälkehen

ma puolustaa en sitä ole voinut.

Mun huulilleni — nähköön Jumala! —

on vaino rukouksen hyydyttänyt.

Äpärä-Nebukadnetsarilla on

sentähden nyt niin voimallinen miekka.

LISCHEN.

Ken hän on?

PIETARI.

Tsaari Moskovan. Hän on.

Jumala nähköön, sangen suuri herra.

On mielessäni sanottu: hän saapuu.

LISCHEN.

Niin, hävittämään!

PIETARI.

Ei, vaan vapauttamaan.

Sa sit' et usko etkä ymmärrä;

sen lahjan olet kadottanut sinä.

LISCHEN.

Ja neiti Vargentin sen saanut. Niinkö?

PIETARI.

Niin.

LISCHEN.

Sulle hänen ystävyytensä

On vaarallinen.

PIETARI.

Edeskatsomus

on hänet lähettänyt minulle.

LISCHEN.

Niin jouduttaakseen sortumistasi?

PIETARI.

Mun lohdutuksen enkelikseni.

Hän luottaa minuun, kuuliainen on.

Kun minulla on puhumisen armo,

hän ottaa vastaan sanani.

LISCHEN.

Sa aijot

siis usein päästää häntä luoksesi?

PIETARI.

Ma hänen kanssaan rukoilen. Ja hän

on taipuva mun sanojeni mukaan.

Et usko, Lischen, kuinka ihanaa

on nuoren sielun hallitseminen.

LISCHEN.

Vai sielun! Hänen kasvojansahan

sa äsken ylistit.

PIETARI.

Ne ovat kauniit.

Ma riemukseni niitä katselen.

LISCHEN.

Vai siinä nyt on suuri kutsumus

totuudentunnustajan tehtäväksi!

Sa todellakin olet kohonnut!

PIETARI (sisäisesti satutettuna, tuskalla).

Se oli häijy pisto, Lischen.

LISCHEN.

Siksi

sen aijoinkin.

PIETARI.

En epätoivoisnakaan

ma turvautuisi keinoon semmoiseen.

Sa mistä saitkaan sanat nuo?

LISCHEN.

Ne ovat

sun sisimmästäs. Omill' aseillasi

sinua haavoitin.

PIETARI (lujentuen).

Ei! Kiusaaja

sun suullas puhuu... Hän on jumalinen

ja hurskas sielu.

LISCHEN.

Mutta hän ei saa

sun luonas käydä.

PIETARI.

Kuka estäis sen,

Jumala nähköön?

LISCHEN.

Veli, notarius,

ja tuomiorovasti Broms.

PIETARI.

En kuulla

voi sitä nimeä... Vai aijotko

Jumala nähköön heille...

LISCHEN.

Puhua?

Niin aijon. Kauan Martan tavoin olen

sinua palvellut. Ma velvollinen

myös olen suojelemaan sinua.

PIETARI (suuttuneena).

Vai suojelemaan! Sinä? Juudan sisar!

LISCHEN.

Sa kuinka sanoit minulle?

PIETARI.

Sa olet

Juudaksen sisar, kieli käärmehen

ja kateuden mustettunut säkki.

LISCHEN.

Kas siinä kiitos hyvänteostani

ja hoidostani!

PIETARI.

Rakkaudesta

ne eivät lähteneet. Sun oli pakko.

LISCHEN.

Vai pakko! Ken on pakottanut mua?

PIETARI.

Se korkein, jonka palvelija ma

ja tulkki olen. Sinun hyvyytesi

ei itsestänsä olis riittänyt.

Sentähden kiitä kaikkivaltiasta,

ett' olet voinut halvan lahjasi

ojentaa hänen valitullensa.

Nyt mene, sisar Juudan kavalan,

ja soita kieltäs vihamiesten luona.

Jumala nähköön, sinun hyvyyttäsi

en koskaan enää kaipaa, tarvitse!

(Vaipuu lamautuneena tuolille.)

LISCHEN.

Tuon miehen hyväks olen uhrannut!

(Kääntyy mennäkseen.)

PIETARI (kavahtaa ylös).

Sa menetkö? Miss' on se taulu, jonka

sun kauttas tilasin. Se viime-tuomio?

LISCHEN.

Sen palvelijani saa tuoda sulle,

kun saapuu tänne viimeisimmän kerran.

(Menee.)

PIETARI (vaipuu jälleen tuolille).

MULTA (saapuu avain kädessä, lukkoaa ulko-oven ja pysähtyy

katselemaan Pietaria).

Kuin voitte, herra?

PIETARI (alakuloisesti).

En mä mitään voi.

Jumala nähköön.

MULTA.

Kuinka? Ette mitään?

PIETARI.

Ei mitään silloin voi, kun itseään

ei hillitsemään pysty ihminen...

Tuon naisen näit. Mä hälle väärin tein.

Mun juosta täytyis hänen jäljestään

ja polvillani anteeks anoa.

Mut sitäkään en voi.

MULTA.

Näin teissä voimaa tänäpäivänä.

PIETARI.

Se ollut ei mun omaa voimaani.

MULTA.

Niin usein naisia käy luonanne.

PIETARI.

Niin, naisia! (Hellästi.) Oi kuinka kauniit kasvot

hänellä on! Ja tuntehikas sielu!

MULTA.

Minulle käsky annettu on, herra.

PIETARI.

Se täytä!

MULTA.

Teidän eteistupaan tähän

on tyydyttävä. Sali suljetaan.

PIETARI.

Se mieleenikään ei voi langeta.

Ma kirpunpesään tähän tyydy en.

MULTA.

Juur vissist, herra. Mull' on avain tässä

ja tuoss' on ovi, jok' on suljettava.

Mun täytyy.

PIETARI.

Heill' on voimaa pakoittaa.

Niin myöskin Daavid Jerusalemista

pois karkoitettiin. Mutta kosto saapui.

MULTA.

Siis jääköön sali; minä suljen oven.

(Astuu oven luo vääntääksensä sen lukkoon.)

PIETARI.

Mut kirjani ja kirjoittamisneuvot?

(Yrittää rientää niitä ottamaan.)

MULTA (asettuen eteen).

Ne kielletty on, herra.

PIETARI.

Mieletön!

Lukea enkö sais ja kirjoittaa?

MULTA.

On jyrkkään kielletty.

PIETARI.

Ma ymmärrän

nuo Belialin pojat. Tuominneet

he minut ovat, mutta koskea,

Jumala nähköön, eivät uskalla.

Siks tukahduttaa koettavat he,

he pelkää sinkoilevain kipunain

paloa sytyttävän. (Asettuu vartijan eteen.)

Minun täytyy

kirjoitusneuvot saada.

MULTA.

Kielletty.

PIETARI.

Kirottu toimettomuus! Kuolemaa

pahempi on se. Niinkuin sika syödä

ma kyllä saisin. Ruuan kantamista

ei näet ole koskaan kielletty.

Se edelleenkin saanee jatkua?

MULTA.

Saa — vartijoiden välityksellä.

PIETARI.

Siis työnän' olis ylensyöminen,

ja sitten täysin vatsoin loikoa

likaiset ajatukset sydämessä.

Kun nouset, unisena pökkelönä

sa ikkunasta ulos katselet,

ja sitten syöt ja pitkäksesi käyt,

et yritäkään edes ajatella.

Elävä ihmishako! Siksi eivät,

Jumala nähköön, minua he saa.

Tuo kirjani ja kirjoittamisneuvot!

MULTA (pudistaa äänetönnä päätänsä).

PIETARI (etsien rahoja taskustaan).

Hopeaäyriä on neljä tässä,

mun korotetut päivärahani,

ja tässä vielä kaksi. Ota!

(Antaa rahat vartijalle. )

Ma pidän kolmen päivän koko paaston,

sa korjata saat ruokatavarat,

joit' ystäväni lähettävät. Mutta

tuo kirjani ja kirjoittamisneuvot!

MULTA.

Juur vissist, herra. Minne kätkemme?

Ne näkyvissä eivät olla saa.

(Katselee ympärilleen ja kuomaa istuinsohvan.)

Näin tänne, herra: (Rientää sohvan luo, siirtää

kannen syrjään.)

Siinä sijaa. Tuokaa!

Ne tänne noudamme.

(Menevät yhdessä saliin, josta pian palaavat, Multalla käsissä

kirjapino, Pietarilla pari sulkakynää, pari mustepulloa, paperia

ja kirjeitä.)

Niin, monta kirjaa!

Ja vaarallisia!

(Latoo kirjoja kätköön).

PIETARI.

Niin, jos vaarallista

on lohdutus ja voima. Suomessa

ei mitään tarvittaisi enemmän

ja mitään vähemmän ei suvaita.

Tai ehkä sanoin väärin. Hurskaan Francken

ja Arnoldin ja Böhmen kirjoja,

Jumala nähköön, paljon luetaan.

Mut oi, mi vääryys, väkivalta! Nuo

sokeat kirkon miehet vainoo niitä!

MULTA.

Mun täytyy viedä heille jotakin

noin silmän lumeeks. Joku kirja, kynä...

(Ulkoa koputetaan oveen. Sulkee kiireesti kannen otettuaan

pari kirjaa ja kynän.)

Ma otan nämä... Kuka siellä pyrkii?

(Vastausta ei kuulu. Koputus uudistuu.)

PIETARI.

Mä kysyn! (Kovasti:) Kuka siellä?

KAARLE HASSELQVIST (ulkoa).

Minä, eno.

PIETARI (ihastuen).

Sä, rakas Kaarle! (Vartijalle:) Avaa!

MULTA.

Kielletty.

PIETARI.

Taas kielletty!

MULTA.

Juur vissist. (Koputus uudistuu.)

PIETARI.

Mutta hänen

on päästävä. Mun sisareni poika,

kuin oma rakas. Aikoi papiksi;

nyt kirkon vainooma kuin minäkin.

Ja mistä syystä? Hänen kuultiin kerran

vapaasti rukoilevan, siksi joutui

hän hyljätyksi. Mutta minulle

hän sitä rakkaampi on. (Kovasti?) Hetkinen

odota, Kaarle! Kyllä sinut päästän.

(Etsii taskuistaan rahoja, jotka ojentaa Mullalle.)

Täss' ovat kaikki. Ota, mutta avaa!

MULTA.

No tulkoon tämän kerran.

(Avaa oven ja poistuu vieden kirjat ja kynän.)

KAARLE (kiiruhtaa sisään).

Eno rakas!

(Rientää syleilemään Pietaria, mutta pysähtyy äkkiä.)

PIETARI (sylinsä avaten).

Mun sydämeni liekehtinyt on

sinulle, poikani... Miks et sa tule?

KAARLE.

Ah! Eno, min' en saata.

PIETARI.

Miksi et?

Kenessä syy on vastahakoisuuteen?

KAARLE.

Minussa, eno.

PIETARI.

Tänä päivänä!

KAARLE.

Ah, rakas eno! Tiedän että sinut

on tuomittu. Jos anteeks mulle suot,

ma kuolen kanssasi. Nyt ensi kerran

tein tahtoasi vastaan.

PIETARI.

Kuinka, sano!

KAARLE.

Sa kielsit ankarasti minua

Joensuun kartanosta muuttamasta.

Nyt muutin kuitenkin.

PIETARI.

Se onko totta?

KAARLE.

On, eno.

PIETARI.

Turvallisen asuinpaikan,

min siunauksellinen vaikutus

niin hyvää tehnyt ois, sä jätit siis.

Sun kuuliaisuuteen ma silmäsin

ja sinä vannoit tottelevas mua...

Ja näin nyt teit! Ma sua kaipasin.

Nyt edessäni en voi sua nähdä.

(Kääntyy pois hänestä.)

KAARLE (astuu hänen eteensä).

Sa tiedät, eno, mit' on tapahtunut

sen jälkeen, uljas Kaarle kuningas

kun lyötiin Pultavassa?

PIETARI.

Päivää sitä

sun huomaan katkerana muistelevan.

Ma riemulla sen mainitsen. Se tuli

sen jäljestä, kun minut vangittiin.

KAARLE.

Nyt Suomehenkin sodan hävitys

on levinnyt, ja tuli, kuolema

nyt raivoavat.

PIETARI.

Herran viholliset

pois hukkuvat, mut hänen omansa

ne kohoavat niinkuin aurinko.

Kesäänsä vastaan elo kiiruhtaa,

ja vilja kypsyy, leikkuumies jo saapuu...

KAARLE.

Ja sitten tulee talvi.

PIETARI.

Pitkä talvi...

Kukistuu suuret, pienet kuritetaan.

KAARLE.

Mut kuri ankarinna kohdannut

on vangittuja Suomen sotilaita.

He monen sadan peninkulman päässä

takana Moskovan saa kokea

kovinta nälkää. Alastomuuttaan

he pakkasessa niinimatoin peittää.

PIETARI.

Niin vitsa kukkii, kantaa hedelmää.

KAARLE.

Nyt kootaan kirkonkukkaroilla heille

apua. — Kuka tähän aikaan muistaa

totuudentunnustajaa vangittua?

Sen kysymyksen povessani kuulin;

se mulle soi kuin ääni Jumalan

ja sai mun lähellesi muuttamaan.

Täss' on, mit' olen sua varten koonnut.

(Nostaa taskustaan rahoja pöydälle.)

Nää ystäviltäs ovat, kreivi v. Lieven

on niihin myöskin pannut osansa.

Hän näet on sun ystäväs.

PIETARI (ihastuen).

Ja sinä

mun uskollinen Timoteuksen' olet.

(Syleilee häntä ja tarkastaa hänen kasvojansa.)

Taas sydän sulaa rakkaudesta sinuun.

Sun salaisuutein vartijaksi teen.

(Sohvi kokoonkääritty paperitaulu kainalossa tulee Multan keralla.)

Ken saapuu sanatta?

(Työntää rahat taskuunsa).

MULTA.

Niin, rahaa tuli,

ja hän (viittaa Sohviin) toi ruokaa.

PIETARI.

Mutta sinä olet

sen korjannut. Sa kiskot saatavasi.

Syö eväät suolaiset!

SOHVI.

Vai suolaiset

ne ovat nyt!

PIETARI.

Kuin murhekyyneleet.

Jumala nähköön.

SOHVI.

Sepä kummallista!

Te ette niitä maistanutkaan ole.

PIETARI.

Ne aina ovat suolaisia olleet.

On juoda pitänyt. Sen kyllä tiedät.

SOHVI (nauraen).

Niin, tiedän. Mutta Turussa on vettä.

PIETARI.

Se munuaisiani ärsyttää.

SOHVI (nauraa).

PIETARI.

Sa naurat siinä, lunttu!

SOHVI.

Niin, kun vesi

on teitä kiihoittanut. Se on kummaa!

PIETARI.

Ja sinä!

SOHVI.

Minä! Teitä palvellut

ja ruokaa teille kantanut ma olen.

PIETARI.

Ja häpeätä mulle tuottanut.

Minua solvattu on piian tähden.

SOHVI.

Kenenkä syy? Vai olisinko teitä

mä tavoitellut. Kuin lie teidän laita...

PIETARI.

Suus kiinni pidä, onneton!

SOHVI.

Nyt tuon

ma viime kertaa teille lähetystä...

Olette ollut emännälle turski.

PIETARI (painaa käsin korviaan Mullalle).

En kuule häntä enää. Saata pois!

MULTA (tarttuu Sohvin käsipuoleen).

SOHVI.

Vai ulos ajetaan! Ma hennon mennä.

Ja tuoss' on kuva!

(Viskaa paperikääryn pöydälle.)

PIETARI (tarttuu innolla kääryyn ja aukaisee).

Tuomionpasuuna,

Jumala nähköön! Sit' on näytettävä!

SOHVI (ovelta peräytyen Pietarille).

Minutkin olette te pettänyt.

Ma myöskin usein olin »rakas Sohvi».

PIETARI (viskaa pois taulun).

Sun rutto tappakoon!

SOHVI (kauhistuen).

Ma onneton!

Vai rutto minut! Kirouksen sain!

(Menee Mullan kanssa.)

KAARLE.

Nyt raivoaakin rutto kaupungissa.

Jos nainen tuo sen saa, niin hän on varma,

se että sinun kiroustas on.

PIETARI.

Omansa ottaa surmanenkeli...

Mun kavalasti hyljänneet he ovat.

Nyt en mä tiedä, kuka auttaisi

minua näissä ajallisissa.

KAARLE.

Mä sua palvelen.

PIETARI.

Sun sydämesi

alati paranevi, poikani.

Mut naisen rakkaudenpalvelusta,

Jumala nähköön, minä tarvitsen.

Ma sitä kaipaan.

KAARLE.

Anna Vargentin!

PIETARI.

Hän jumalinen, hellä sielu on.

Mut tokko töissä jokapäiväisissä

hän palveleisi...

KAARLE.

Aivan varmaan, eno.

Sen hänen suustaan kuulla saat, jos sallit

mun noutaa hänet.

PIETARI.

Hän on ollut täällä.

KAARLE.

Ja tulee uudestaan, jos viestin vien.

PIETARI.

Mä tunnen intosi. Mut missä tapaat

tuon suloisen?

KAARLE.

Mä hänen luonaan asun.

Sit' enkö sanonut?

PIETARI.

Et. Hänen luonaan!

Jumala nähköön, kuinka sinne jouduit?

KAARLE.

Hän tarjos asunnon.

PIETARI.

, Ja siitä syystä

sä jätit Joensuun! Ah! Sielunne

paloivat yhteen... Poistu silmistäni!

KAARLE.

En saata ymmärtää taas sua, eno.

Mi heikkous nyt sinut tapasi?

PIETARI.

Mä äsken kuulin tuomioni, eikä

se minuun lainkaan koskenut. Mut kun

sä hänen luonaan aina olla saat

ja nähdä hänen kauniit kasvonsa...

KAARLE (tuskalla).

Oi, eno!

PIETARI.

Mikä sua vaivaa?

KAARLE.

Olen

ihaillut sua rajattomasti.

PIETARI (alakuloisena).

Ja ihantees nyt rauenneeksi näet...

Ma olen heikko.

KAARLE.

Ystävyyttänsä

hän minulle on osoittanut siksi,

kun sua rakastan. Me yhdessä

sinua auttaa tahdoimme; ei muuta

halua meillä ollut eikä ole.

Ma alttiuttain sulle vakuutan,

hän myöskin, jos sa haluat vain kuulla.

PIETARI.

Sa siveästi mutta pelvotta

nyt puhua sait armon, poikani.

Ma siitä vahvan vakuutuksen sain.

Te molemmat mun olette. Siis nouda

hänetkin tänne!

KAARLE.

Minä riennän, eno. (Menee.)

PIETARI (yksin).

Hän meni. Mutta sydän sykyttää

mun povessani niinkuin Daavidilla,

kun Saulin vaatteesta hän palan viilsi.

(Painuu etsimään kirjoja, joita sitten aukoo.)

»Zum Licht und Recht, Wegweiser.» — Pyhä Böhme!

»De tribus principis». Se toki säilyi!

(Koputus ovelle. Multa saapuu.)

MULTA.

Rovasti Broms.

PIETARI.

Se sielunsurmaaja!

(Panee kiireesti kirjat piiloon.)

Hän tulkoon! Sanon jonkun sanan hälle.

MULTA.

Hänell' on suuri valta, herra.

PIETARI.

Hän

on inhoittava valtaherra.

(Kääntyy katselemaan ikkunasta.)

BROMS (saapuu, jää jäykkänä seisomaan lähelle ovea, tarkastelee kauan

Schäferiä. Pyyhkäisee sitten kädellä silmiään).

PIETARI (kääntyen Bromsiin päin).

Kai huikaisee? Luterilainen kirkko

saa liiaks valoa?

BROMS.

Niin, kiitos Herran,

sun kaltaistesi yritykset eivät

sit' ole voineet pimittää. Se voi

iloita puhtahasta opista.

PIETARI.

Ja kuolleesta kristillisyydestä.

Siks on sen oppi turmiollinen.

BROMS.

Sä siitä väitteestäs sait tuomion.

PIETARI (suoraksi ojentautuen).

Ja siksi nyt ma julistan sen sulle,

mit' aijoin sanoa, kun ääneni

salissa äsken hälyyn sotkitte:

Te, Herran palvelijan tuomitsijat,

vanhurskaan tuomiota ette vältä.

Jumala kostaa väkivallan työt.

Kätensä ankarana tapaava

on räme mieheen, viime majaan saakka

jokaisen teidän virkakuntanne.

Ja Turun kaupunki ja Suomenmaa

periltä Lapin Auran rantaan saakka

on hävityksen kauhut kokeva.

Ja ääntä korkeimman kuninkaan

kuningas Kaarle, kosk' ei kuullut ole,

vaan vääryyden suo pitää tuomiota,

Jumala hänet valtakuntineen

on hyljännyt. Sen nimeen Jumalan

ma julki lausun.

BROMS.

Herran rangaistus

jo kohdannut on maata. Ehkä siksi,

kun hänen kirkkoaan on halveksittu.

PIETARI.

Ei! Jumalattomien pappein tähden.

Sa mitä tahdot?

BROMS.

Sielunpaimenen

on aina etsittävä kadonneita.

Jo kerran ennen sovintoa sain

sun kirkoltamme hakemaan; sa vaikka

maanosan kahden läpi kuljit sitten

sen kirkkokurin välttääksesi, joka

sinulle tuli hairahduksestasi.

PIETARI.

Samoja teitä palasin ma taas

ja sanoin, millainen on kirkkonne.

BROMS.

Sun lahkohenki ylpeä, taas voitti.

Siks seurakunnan suurta tehtävää

et tunnusta. Sun väärä lukeminen

on turmellut. Ma kirjat sinulta

haetin pois, mut annoitko ne kaikki?

PIETARI.

Voit tarkastaa.

BROMS (koettaa, onko salin ovi lukittu).

Ja kirjevaihtosikin

on lopetettava. Sun ajatukses

niin vaaralliset levitellä ovat.

PIETARI.

Niin, ajatukset ovat vaara teille.

BROMS.

Ei suinkaan, kun vain kirkon kasvatus

ja kuri saapi niitä ohjata.

PIETARI.

Sen kuolettavat menot sekä säännöt,

sen papit turpeat ja kehnoin käsin

jaetut sakramentit.

BROMS.

Häväiset, mitä toiset, kunnioittaa.

PIETARI.

Alottelijat heikot, joill' ei ole

kipinän vertaa omaa elämää.

BROMS.

Sa olet heikko nyt. Ja kirkon apu...

PIETARI.

Jumala nähköön, sit' en tarvitse.

BROMS.

Sun tukeas myös kirkko tarvitsee.

PIETARI.

Oletko mieletön?

BROMS.

Jos sinä palaat,

niin toiset, heikot, sua seuraavat?

Ja kun nyt olet tuomittu...

PIETARI.

Miks suotta

sa puhut? Ruumiini te voitte saada,

mut sieluani ette kahlitse.

BROMS.

Ma mietin kahta vastakkaista kuvaa,

valoisa toinen, toinen hyvin synkkä:

Sa kirkon helmaan palanneena käyt

vihille jonkun rakkaan neidon kanssa,

tai mestauslavalle.

PIETARI.

Mi viekas paula!

BROMS.

Mä tiedän kaikki. Onhan rakkaus

ikuinen laki. Mutta kirkon siunaus

on tarpeen sille. Hyväksesi voin

ma paljon tehdä.

PIETARI.

Koska tottunut

sa olet oikeuden vääntäjä.

BROMS.

Ma sielunpaimenena tarkoitan

sun parastasi.

(Keltareniuksen synkkä pää on ilmestynyt ikkunan taakse.)

PIETARI.

Hyvyydestäsi

Ijäinen minut aina varjelkoon!

KELTARENIUS (tempaisten akkunan auki, kolkosti:)

Ma sanon: Aamen!

PIETARI.

Mitä tahdot, kurja?

KELTARENIUS.

Sa, kulkuri ja toisten tuomitsija,

maanpettäjä ja kirkon häväisijä,

nyt olet tuomittu! Sun kiroan!

(Vartija vetää hänet pois ja sulkee ikkunan.)

PIETARI (Bromsille).

Hän teidän kirkon kaunis pappi on!

Ja minuun muiden kanssa suuttunut.

Muut ansionsa kyllä tuntenet?

BROMS.

On .porttoinensa teilattavaksi

tuo kurja tuomittu.

PIETARI.

Jos suvaitset,

ma luettelen monta kirkonmiestä,

jotk' ovat murhan, vääränvalanteon

tai sukurutsan tähden tuomitut.

BROMS.

Jumalan nisupelto kirkko on,

vaikk' onkin siihen ohdakkeita noussut.

PIETARI.

Kun uskallatte sanan väärentää.

On pelto maailma — niin Kristus lausui.

Jumala nähköön, teidän kukkonne

Ilmestyskirjan irstas nainen on,

mi puettuna kultaan, purppuraan

selässä istuu pedon punaisen

hekuman maljaa korkealle nostain.

BROMS.

Siis kirkon esirukoukset, neuvot

sun hyväksesi eivät mitään voi?

PIETARI.

Jumala nähköön, eivät. Niinkuin tiedät,

mä kirkon loukkauksesta tuomittiin;

mut siitä huolimatta uskallan

ma armon kirkkaudessa vaeltaa.

BROMS.

Kenelle kirkon lempeys ei kelpaa,

hän ankaruutta saapi kokea.

Kun hyvän hylkäät, vastaanotat pahan.

PIETARI.

Niin juuri. Pahan! Te ja kirkkonne,

Jumala nähköön, syypäät olette

maan kaikkeen kurjuuteen ja kärsimykseen.

Siks Herra häpeänne paljastaa.

BROMS.

Sun korskeutes lannistumista

en nähdä saanut. Kohta on se myöhää.

Jos rakkautes...

PIETARI.

Se ainakin ala,

min itse hoidan. (Beckman saapuu.)

BROMS (kääntyy mennäkseen, Beckmanille).

Onko teidät tänne

maaherra käskenyt?

BECKMAN.

Maaherran lupa

minulla vain on. Odottamaan poistun,

jos tahdotte.

BROMS.

Ei. Minä lähden jo. (Menee.)

BECKMAN (Pietarille).

Hän kiusannut on sinua?

PIETARI.

Niin on,

Jumala nähköön. Käyköön hänelle

kuin Abiramille ja Datanille!

BECKMAN.

Kuin heille kävi?

PIETARI.

Heidät nieli maa,

ja tuli poltti heidän majansa,

kun Herran miestä Moosesta he kiusas.

BECKMAN.

Asia minulla on kiireinen.

Sinulla lienee kirjoittamisneuvot?

PIETARI.

Ne viime rahoillani irti sain

käsistä ahnaan vartijan.

BECKMAN.

Ma sijaan

tuon muutamia karoliineja.

PIETARI.

En tarvitse.

BECKMAN.

Miks lahja ystävän

ei kelpaisi?

PIETARI.

Ma paljon annoin pois,

mut vielä runsaammin ma olen saanut.

Mun ystäväni ovat toimineet.

BECKMAN.

Ma olen yksi heistä. Mutta tuon

roponi toisten. Toisin tavoin nyt

on toimittava. Minulla on toivo.

Sua ajattelee valtakunnan korkein.

Sä tiedät, ken?

PIETARI.

Kun Kaarle kuningas

on Benderissä, valtakunnan korkein —

BECKMAN.

On prinsessa. Hän sinusta on kuullut.

Ja toivoo, että kirjoittaisit hälle.

PIETARI.

Lie rakastava, jumalinen sielu?

BECKMAN.

Niin on.

PIETARI.

Mut kuka puhui hänestä?

BECKMAN.

Mies korkea-arvoinen, sun ystäväsi.

PIETARI.

Siis kreivi v. Lieven. Hänest' olen kuullut.

BECKMAN.

Sa prinsessalle voisit olla kuin

Samuel Saulille. Hän kuninkaan

ja valtakunnan kohtaloa sulta

kuin profeetalta halaa tiedustaa.

PIETARI.

Jumala nähköön, mutta se voi olla

niin karvas kuulla.

BECKMAN.

Vastaa kuitenkin!

Sun kirjees kreivi saattaa prinsessalle.

Hän myöskin hankkii vapauden sulle;

mut yhdell' ehdolla.

PIETARI.

Ja mikä se on?

BECKMAN.

Yks kohta väitteestäsi. Sinun pitäis

se peruuttaa.

PIETARI,

Vai minun peruuttaa!

Se sana maistuu kovin karvaalta.

BECKMAN.

Ne sanat, joilla turmiolliseksi

sa lausut kirkon opin.

PIETARI.

Ei! En ikinä

ma taivu tahtoon pappien ja piispain.

BECKMAN.

Tuo pieni kohta vain.

PIETARI.

Ei rahtuakaan.

En Ruotsin herrojen ja hallitusten

apua kaipaa.

BECKMAN.

Luotat itseesi.

PIETARI.

En valtakunnan kohtalosta huoli...

Kun hurskas kärsii, jumalaton paisuu,

käy niinkuin Jeremian aikana.

Nebukadnetsar Herran miekkaa kantain

on tuleva, tuo vapautuksen mulle.

Sa olet kiusaaja. Pois luotain mene!

BECKMAN.

Mä ystävänä tulin sekä lähden.

Voit mua muistaa avun tarpeessa.

(Aikoo mennä, mutta kääntyy takaisin.).

Nyt Lischen Roskamp sua vastaan puuhaa

kuin ennen puolestasi. Vieraankäynnit

sun luonas ehkä tyyten kielletään.

PIETARI.

Ja minä täällä yksinäisyydessä

niin kovin kaipaan naisen palvelusta

ja hellyyttä. Sa auttaa lupasit?

BECKMAN.

Kun suinkin voin.

PIETARI.

Naisvartijan siis mulle

maaherra määrätköön. Sen saanet aikaan?

BECKMAN.

Saan kyllä. Ensi kertaa ei se ole.

Mut ketä tahdot?

PIETARI.

Anna Vargentinin.

BECKMAN.

Vai hänet? Notariuksen sisaren?

Se kumma pyyntö! Tulisiko hän?

PIETARI.

Ma siitä vastaan. Olet luvannut.

Ma tahdon hänet. Niin, ma tahdon, tahdon!

BECKMAN.

Ma ryhdyn heti toimeen. Rauhoitu!

Mun täytyy joutuin käydä asiaan.

Siis hyvästi! (Menee.)

PIETARI (yksin).

Hän sittenkin on minun ystäväni!

Jumala nähköön, mitä seuraa tästä!

Avio pyhä ilman kirkkoa!

Siin' olis määrä! Uusi seurakunta.

Sen alun ihanan ma näkeväni

jo luulen Annan silmissä. — Ja nyt

on prinsessalle kirjoitettava.

Ja Jeremiaan kutsutervehdys

Nebukadnetsarille!

(Etsii kirjoitusneuvoja.)

Väliverho.

TOINEN NÄYTÖS.

Notarius Vargentinin pihapuisto. Vasemmalla yksinkertainen asuinrakennus ikkunoineen, ovineen ja portaineen, oikealla puistikko, jonka edustalla puutarhapöytä ja tuoleja. Takana korkea aita, jossa kadulle johtava portti. Aidan takaa kauempaa näkyy tuomiokirkko kummullaan. Näytöksen alussa portti auki; kadulla kiiruhtaa ihmisiä vasemmalta oikeaan kannalmuksia kädessä ja olkapäillä.

Elokuun päivä v. 1713. Tuomiorovasti Broms ja notarius Vargentin istuvat pöydän ääressä.

VARGENTIN.

Niin on, niin, herra tuomiorovasti.

Taas ihmisiä satamaan nyt virtaa.

Ties pääsevätkö sieltä minnekään.

BROMS.

Mitäpä hätääntyneet ihmisparat

ne muuta tehdä voivat.

VARGENTIN.

Kaikki eivät

voi sitäkään.

BROMS.

Vai kaikki! Vielä vai!

(Katselee kadulle, jossa mies ja vaimo ja pari lasta kulkee.)

Kas Lijmannit! He alkuun elämän

juur äsken pääsivät... Ja lähde nyt!

Saa Ruotsi väkeä!

VARGENTIN.

Ja kuin käy siellä?

BROMS.

Jos etsiskelyn aikaa kauan jatkuu.

Ja jollei korskan vihamiehen kuonoon,

kuin uskolliset ovat rukoilleet,

luo rengasta jo Kaikkivaltias.

VARGENTIN.

Varoittavia luonnon merkit ovat.

BROMS.

Ne taivas meille muistutukseks suo.

VARGENTIN.

Käenkin kuultiin eilen kukkuvan.

BROMS.

Ja elokuu on! Tavaton on aika.

VARGENTIN.

Ja sudet kiertelevät kaupunkia.

Ruissalon kartanossa koko karja

niin pienet elukat kuin suuretkin

yht'aikaa ulvomisen alkoivat

kuin niill' ois ollut hätä kuoleman.

Mut mitään vaaraa lähellä ei ollut.

BROMS.

Jumala suokoon, ihmiset etteivät

niin huutaisi kuin tämä karjalauma.

VARGENTIN.

Mut kunhan tuolta Karjaportin takaa

pärähtää rummut tsaarin joukkojen!

BROMS.

Se hirmuista on ajatellakin.

Voi sua, rakas ikivanha Turku!

Voi seurakuntaa!

VARGENTIN.

Helsinki on mennyt.

BROMS.

Jumala parantakoon!

VARGENTIN.

Rovasti

kai jääpi tänne kaiken varalle?

BROMS.

Niin että minulle niin kävisi kuin

superintentti Mayerille.

VARGENTIN.

Kuinka

hänelle kävi?

BROMS.

Kirkossansa hän

rukoili valtakunnan puolesta,

kun vihollisten päämies saapui sinne.

Ja mitä teki hän?

VARGENTIN.

Hän ampui papin?

BROMS.

Superintentin kotiin miehineen

hän heti riensi, ryösti, poltti kaikki.

Kun sielunpaimen sitten lähestyy

ja näkee liekkein taloansa syövän,

hän maahan kaatuu kuolleena.

VARGENTIN.

Kuin julmaa!

BROMS.

Pisara pieni kauhunmerta vain.

Siis suotta emme pakene.

VARGENTIN.

Se totta.

BROMS.

Mit' aijotte te sisarenne kanssa?

VARGENTIN.

Puhunut olen Annalle, mut hän

ei tahdo lähteä.

BROMS.

Hm — vai ei tahdo!

Ja miksi ei?

VARGENTIN.

En hänen syitään muista.

BROMS.

Ma sanon; teillä, herra notarius,

on kaikki huoli. Sielunpaimenena

ma neuvon, viekää sisarenne pois!

Niin sorjan olennon on vaarallista

tääll' olla vihollisen saapuissa.

VARGENTIN.

Sit' olen ajatellut.

BROMS.

Olettehan

te hyvä veli sekä kunnon mies.

VARGENTIN (vaikenee).

BROMS.

Kysyisin teiltä, herra notarius...

VARGENTIN.

Niin, kysykäätte, herra rovasti.

BROMS.

On uusi toimi sisarellanne.

Mit' arvelette siitä?

VARGENTIN.

Mikä toimi?

BROMS.

Hän vanginvartijaks on ruvennut.

VARGENTIN.

Vai vanginvartijaksi! Voihan olla.

BROMS.

Niin onkin. Pidättekö toimesta?

VARGENTIN.

Hän pitää sitä rakkaudentyönä.

BROMS.

Vai rakkaudentyönä! Minua

se huolettaa.

VARGENTIN.

En teitä käsitä.

BROMS.

Te ette tunne minkälainen mies

on Schäfer. Tähden viheliäisten aikain

ei hänen tuomiolleen vahvistusta

viel' ole saatu. Aivan mukavasti

hän linnass' elää, ottaa vieraita,

käy kaupungilla, yllin-kyllin saa

mit' ikään halaa.

VARGENTIN.

Kristillinen hoito

hänellä on.

BROMS.

On aivan liiaksikin.

Pitääkö myöskin sivistyneen neidon

tuon hylkyläisen palvelija olla?

VARGENTIN.

Kun Anna tahtoo...

BROMS.

Minkälaisen palkan

hän siitä saapi? Riittämättömyyttä

kuin Lischen Roskamp. Mutta pahemminkin

voi käydä.

VARGENTIN.

Kuinka, tuomiorovasti?

BROMS.

Näin meidän kesken: tuolla miehellä

on suuri kiihko naisiin. Piikakin,

mi häntä palveli, on kertonut...

VARGENTIN.

Miks piikain juttuja me muistaisimme?

BROMS.

Ma sielunpaimenena ajattelen

mi häpeä ja suru kohtaisi

niin veljeä kuin itse Annaakin,

jos —

VARGENTIN.

Mitä?

BROMS.

Seikka Tonianderin

jos sattuisi.

VARGENTIN.

Se minkälainen oli?

BROMS.

Ikävä juttu, hyvin ikävä.

Hän suljettuna samaan vankilaan

sai raskaaks naisen, joka katsomassa

hänt' oli käynyt.

VARGENTIN (kiivaasti kohoten).

Herra rovasti!

BROMS (samoin).

Niin, mitä, notarius?

VARGENTIN.

Sanokaa,

ken Toniander oli!

BROMS.

Mitä siitä?

VARGENTIN.

Hän oli pappi.

BROMS.

Tunnette siis jutun?

VARGENTIN.

Sen tunnen kyllä. Koska myöskin te

olette pappi, esimerkkejä

tänkaltaisia karttaa voisitte.

BROMS.

Kosk' olen pappi, vakavimmat syyt

mun varoillani olemaan nyt käskee.

Tuo seurakunnan vihollinen, luulen,

nyt kirkollista aviota vastaan,

mi nojaa Luojan pyhään säädökseen

ja kansan terveyden turva on,

on aikeiss' iskeä, jos tilaisuuden

saa suinkin siihen.

VARGENTIN.

Minuun voitte luottaa.

Tään kysymyksen arvon tunnen.

BROMS.

Hyvä.

Ma luotan teihin. Kirkkoneuvostolla

ei, toivon minä, tähän asiaan

kajota syytä ole. Tarkoitan

sit' ettei siihen koskaan pakoiteta.

Siis Ruotsiin lähtekää! Sen neuvon annan.

Hyvästi!

VARGENTIN.

Puhun sisarelleni.

Jollette te?

BROMS.

Ei. Toisen kerran sitten.

Nyt menen, sanon Schäferille sanan.

Minua ymmärtäkää! (Kumartaa ja menee.)

VARGENTIN.

Ymmärrän.

Ja matkaa sietää harkita jo heti.

(Kurkistaa sisään talonsa ovesta.)

Ma puheleisin kanssas, Anna. Ehkä

tääll' ulkona?

ANNA (saapuu surupuvussa, tarkastelee veljensä kasvoja).

Kuin tahdot, Johannes.

Sun mieltäs painaa jokin.

VARGENTIN.

Huolehdin

sun turvallisuudestas.

ANNA.

Sitähän

ei mikään uhkaa, hyvä Johannes.

VARGENTIN.

On koko kaupungilla suuri vaara.

ANNA.

Sa vihollista tarkoitat?

VARGENTIN.

Ken suinkin

kykenee kynnelleen, nyt pakenee.

ANNA.

Paeta eivät kaikki voi, sentähden —

VARGENTIN.

Sentähden — mitä?

ANNA.

Kenenkään ei pitäis

paeta maasta.

VARGENTIN.

Kaikkein pitäis kuolla?

ANNA.

Tai pelastua yhdessä.

VARGENTIN.

Pois menneet

jo hovioikeuden herrat ovat.

Ja piispa samoin. Tuomiorovasti...

ANNA.

Hän oli täällä, puhelitte kauan.

VARGENTIN.

Hän myös sun tähtes oli huolissaan,

kun täällä viivymme.

ANNA.

Sun tähtes ei?

VARGENTIN.

Sa viivytellyt olet matkaamme.

Kai uuden toimes tähden. Rovasti

mua siitä huomautti.

ANNA.

Sä myönnyit siihen.

Maaherran määräyskin mulla on.

VARGENTIN.

En enää siitä toimesta ma pidä.

Menetkö tänäänkin tuon vangin luo?

ANNA.

Hän tulee tänne, Johannes.

VARGENTIN.

Vai tänne!

Hän kuinka saattaa! Kenties kutsuitkin?

ANNA.

Hän tulee ystäviä tapaamaan.

Hän usein liikuskelee kaupungilla.

VARGENTIN.

On vapautta sillä tuomitulla!

ANNA.

Kun jalo henki hänellä on.

VARGENTIN.

Jalo!

Ja vihamiehen menestystä toivoo.

ANNA.

Kun omat ovat hänet tuominneet.

Ja vielä väärin.

VARGENTIN.

Tiedätkö sen varmaan?

ANNA.

Sa sanot samoin, jos vain tunnet hänet.

VARGENTIN.

On minuttakin hällä tuttavia.

ANNA.

Ja ystäviä paljon. Turussa,

sen ympäristöllä ja Ruotsissa

ja koko maailmassa.

VARGENTIN.

Sinä voit

siis jättää hänet. Meren tuolle puolle

me lähdemme.

ANNA.

En minä matkusta.

VARGENTIN.

Hänenkö tähtensä? (Äänettömyys.) Miks' et sa vastaa?

Ma olen veljesi ja holhoojasi,

minulle saatat kaikki kertoa.

Siis puhu!

ANNA.

Jos sa ymmärtäisit mua.

VARGENTIN.

Ma koetan kyllä.

ANNA.

Täällä kaikki ollut

on kylmää, kuollutta. Mut sydän parka

se kaipaa elämää. On kirkoissamme

puhuttu siitä viljalajista,

min pahnat Betlehemin seimen täytti;

mut siitä rakkauden lämmöstä,

mi syttyi kerran tämän seimen luona,

ei ole tiedetty. Niin ilmestyy

mies, taivaan lähetti, mi sädehtii

uutt' elämää, ja virvoittavan sanan,

sen, jota sielu odottanut on,

hän lausuu pelotta... Hän vangitaan

ja tuomitaan... Sun sisarellasi

ei sydän olis paikallaan, jollei

hän palvelisi tuota suurta miestä.

Ja rakastaisi.

VARGENTIN (hetkisen kuluttua).

Sinun, sisar parka,

on pian lähdettävä Turusta.

Sa näytät sairaalta. En sano muuta.

ANNA.

En sairas ole. Enkä matkusta.

VARGENTIN.

Hänenkö tähtensä?

ANNA (huomaa Pietarin portilla, ojentaa sinnepäin).

Niin, hänen juuri.

(Menee portille vastaan.)

VARGENTIN.

Siis minun täytyy hänet pakoittaa.

(Menee asuntoonsa.)

ANNA (Schäferin tultua sulkee poriin ja saattaa vieraansa kädestä

taluttaen puutarhaan, jossa istuvat lähetysten).

PIETARI.

Oi kuinka rakas, hyvä sinä olet!

ANNA.

Sinua olen odottanut tänne.

PIETARI.

Sun silmäs säteilevät riemusta.

ANNA.

Kun olen saanut sinut luokseni,

puutarhaani, jot' olen hoitanut.

Tääll' olen usein ajatellut sua,

iloinnut rakkahista sanoista,

joit' olen sinun huuliltasi kuullut,

ja sua siunannut.

PIETARI.

Sun sanasi,

Jumala nähköön, ovat suloiset!

ANNA.

Niin kovin köyhät, jos ken vertais niitä

sun sanoihisi.

PIETARI.

Koko viime yön

ja kaiken aamua ma toivoin tänne,

salaista pyhää toimitustani

unohtamatta. Mutta siit' en puhu.

Ma hyvän armon, hengen läsnäolon

sain tunteakin. Samaan siunaukseen

sa olit suljettu mun kanssani.

Niin oli kuin sa luonan' oisit ollut.

Sun askeleesi luulin näkeväni

ma linnan tuvassa. Ja unessakin

sun sulon olentosi kuva väikkyi

mun silmissäni. Ja se kuiski

sanoja rakkaita.

ANNA.

Niin onnelliseks

sanoillas rakkailla sa minut teet.

PIETARI.

Sun kirkas otsasi ja sulo suusi!

On autuasta niihin koskea!

(Yrittää suudella, mutta Anna väistää.)

Miks väistät, rakas?

ANNA.

Sielus kosketus

mun riemulla on täyttänyt, sen vannon.

Sua rakastan, sen tiedän, tunnustan.

Ma iloinnut sun äänestäsi olen.

Sun suuri uskos innostuttaa mua.

Ja lämpimimmän myötätuntoni

on saavuttanut kärsimykses syytön.

En luovu sinusta. Ma kuoloon saakka

sinua palvelen. Vaan kenkään ei

saa sanoa, ett' aistillinen lempi

meit' yhdistäisi.

PIETARI.

Mutta suudelman

niin aivan hyvin ottaa sekä antaa

voi viettiemme yllytyksettä

viattomalla lapsen sydämellä.

Vaan kuten tahdot, armas olento.

Jumala nähköön, sua rakastan

sa, puhdas sielu, arkuudessasi.

(Katselee hänen pukuaan.)

Teen yhden pyynnön sulle kuitenkin.

Voi tulla toinenkin; nyt yksi ensin.

ANNA.

Kun puhun niinkuin sinä puhuvan

mun toivot, tiedän puhuvani totta;

kun niin mä teen kuin sinä tekevän

mun tahdot, tiedän oikein toimivani...

Sa siitä tiedät, että pyyntös täytän.

PIETARI.

On rakkautes todella niin suuri?

ANNA.

Voit koetella sitä.

PIETARI.

Katso, armas,

ma kuljen kohden korotustani.

Jumala nähköön, vapaa murehesta

ma olen. Sumu hälvennyt on kaikki.

On sydämeni lämmin, riemullinen.

Kun ympärilläni on suuri tuska,

mun iloni vain nousee. Pääsinpäivä

on näet lähellä. Mit' olis vielä

minulla hetken tarpehista huolta,

sen sinä, armas, olet ottanut.

Jumalan suoma huoneenhaltijani

ja ystäväni olet. Eikö siis

mun iloni sun ilos olisi

ja minun toivoni sun toivosi?

ANNA.

Sen hartaammin en mitään toivo.

PIETARI.

Riisu

siis, lapsukainen, surupukus pois

ja ilonvärit pue yllesi!

ANNA.

Pukua tätä äidin jälkeen kannan.

PIETARI

Et mitään muuta muistella nyt saa

kuin suurta siunausta, joka meitä

nyt odottaa. Ja sitä ilolla

on ajateltava ja muisteltava.

Jumala nähköön, horjumattoman

ma tunnen siinä asiassa pohjan.

Mut vastahakoisuus ja epäilys

sun puoleltasi suureks vaivaksi

vois mulle muuttua. Sä sitä et.

Jumala nähköön, tahdo. Näen sen

sun silmistäs. Sa hyvä, nöyrä, rakas

ja siveä ja luottavainen olet.

ANNA (heittäytyen hänen kaulaansa).

Ma tahdon olla sellainen. Ma teen

mit ikinä sa toivot tekeväni.

(Broms aukaisee porttia ja saapuu.)

PIETARI (hyväillen Annaa).

Niin vahvana ja tahrattomana

on rakkautemme säilyvä. Nyt sua

ma sydän kyynelissä suutelen (suutelevat).

Nyt yksi toivo vain. Ja se on suuri.

BROMS.

Vai vielä enemmän sa julkeat!

(Toiset kohoavat hämmästyneinä.)

PIETARI.

Oletko täällä väijymässä meitä?!

BROMS.

Ja eikö syytä? Tunnen näet hyvin

sun taipumukses profeetalliset.

PIETARI.

Jumala nähköön tämän solvauksen!

BROMS.

Ja sinun julkeutes. Mitähän

voi tapahtua linnan komeroissa!

ANNA.

Minulla, herra tuomiorovasti,

ei ole mitään salattavaa.

BROMS.

Niin,

se julkista on! Niinkuin kihlatut!

Puutarha avoin — katuyleisö

sen melkein näkee.

ANNA.

Sillä puhdasta

se ystävyyttä on.

BROMS.

Te itsenne

petätte, neiti Anna. Usein käärme

voi valon enkelinä liikkua.

PIETARI.

Ja silloin melkein aina kulkee se

luterilaisen papin hahmossa.

BROMS.

Sun vanha solvaukses. Siitä sinut

on tuomittu. (Annalle.) Te siihen yhdyttekö?

Vakaasti kysyn sielunpaimenena.

(ANNA vaikenee).

PIETARI.

Se kai on koukku? Siihen hän ei tartu.

BROMS.

Kuink' arvasinkin kaikki edeltä!

Ma täällä äsken varoittavan sanan

notariuksen mietittäväks sanoin,

ja sitten pitkin Auran rannikkoa

ma astun linnaa kohden aikoen

koettaa vielä Schäferin ja minun

välille saada keskustelua.

Ma kohtaan vartijan ja häneltä

saan kuulla, että tuomittu on täällä.

Kun palaan tänne, lemmenkohtauksen

todistajaksi joudun, Kihlattujen lailla

te käyttäydytte. Ehken häitäkin

jo uneksitte?

ANNA.

Olen vartijansa,

maaherran määräämä.

BROMS.

Se määräys

on peruutettava, jollei se ole

jo myöhäistä. Teen yrityksen heti.

Ja myöskin Turun kirkkoneuvosto

voi tarvittaissa toimia. Ei tätä

saa jatkua. (Menee.)

ANNA (Pietarille).

Suo anteeks hänelle!

Hän on —

PIETARI.

— on sielunsurmaaja! Et häntä

saa puolustaa.

ANNA.

Sua viihdyttääkseni.

Ma Sinua vain yksin ajattelen.

PIETARI.

Sa suloinen ja armas olento!

Kun tänä aamuna ma havahduin

kuvasi viehättävä mielessäni,

et arvaa, miltä tuntui minusta.

ANNA.

Sun lämpimässä sydämessäsi...

PIETARI.

Ma ihmisyyden tervehdyksen armaan

näin sinussa. Sentähden tunsin halun

sovinnoss' elää ihmisien kanssa.

Söin rakkauden leivän, sitten otin

ma sormilasin pienen viiniä

ja toistin pyhät siunauksen sanat.

Se, armas, on mun ehtoolliseni,

jalompi kirkon julkisyöminkejä.

Suloista tyydytyksen tunnetta

tää päivä mulle siitä alkain oli,

siks kun tuo musta mies —

ANNA.

Me hänet jo

olemme unohtaneet, ystäväni.

Kun minull' on sun enkel'-rakkautes,

en muista mitään muuta.

PIETARI.

Kuinka sitten

ma muuta muistaisin, kun minulla

sun enkel'-rakkautes on.

ANNA.

Ja ystävämme.

PIETARI.

Niin, luja lyhde uutta toukoa.

ANNA.

Luo sihteer' Beckmanin on Kaarle mennyt.

He varoja on koonneet. Tänne tuovat.

PIETARI.

Niin hellästi sa lausuit nimen Kaarle.

ANNA.

Niin sinäkin. Hän sinulle on rakas.

PIETARI.

Jumala nähköön, on.

ANNA.

Ei epäluuloa

jalossa sielussasi olla voi.

PIETARI.

Mut suurinta nyt pyydän sulta, armas.

Niin ystäväin kuin vihamiesten tähden

ja itseni ja rakkauteni tähden

sen pyynnön teen.

ANNA.

Ma sitä kuulemaan

niin altis olen.

PIETARI.

Vihamiehemme

ivasi meitä sillä. Mutta minä

Jumalan tarkoituksen näen siinä.

Jumala nähköön, sitä vartenhan

tuo Juudan sisar palvelijoilleen

on minut jättänyt ja toisihimme

me kiinnyimme.

ANNA.

Nyt en mä ymmärrä.

PIETARI.

Ma ajattelen, että rakkautemme

sidomme sitein ratkeemattomin

ja aviohon keskenämme käymme.

ANNA.

Siin' onnea on hurmaavaa.

PIETARI (innostuen).

Sa suostut?

ANNA.

Sydämen riemulla, kun vain se milloin

on mahdollista.

PIETARI.

Jumala nähköön — heti paikalla!

Hääpäivämme voi tämä päivä olla.

ANNA.

Ei, rakkaani, ei voi.

PIETARI.

Ja miksi ei?

ANNA.

Sa olet tuomittu. Et armahdusta

viei' anonutkaan ole, saati saanut.

PIETARI.

Jumala nähköön, se siin' onkin suurta.

On tuomittu, mut elää niinkuin vapaa

ja horjumatta pääsinpäivään luottaa.

Sen varmana ma edessäni näen.

Et sinäkään saa sitä epäillä.

ANNA.

En epäile.

PIETARI.

Nyt juuri avio —

se merkki varmuuden. Se vastalause

on selkein väärää tuomiota vastaan.

Sun voittaminen, omistaminen

on ensimäinen menestykseni.

Hääpäivämme siis, rakas, valmistamme.

ANNA.

Se ei voi tapahtua.

PIETARI.

Syytäsi

en käsitä.

ANNA.

Ei meitä vihitä.

PIETARI.

Jumala nähköön, kenen, luulet, meitä

pitäisi vihkiä?

ANNA.

Ken muitakin...

Kai tuomiorovasti. Hän lähin on.

PIETARI.

Ei ikinä! Ei hän, ei mikään pappi!

Vihimme itse itsemme.

ANNA.

Se olis

jumalatonta.

PIETARI.

Jumalallista!

Vapautusta pappein kaavoista

ja isku kirkon kahlehtivaan valtaan.

ANNA.

Me hylkäisimme seurakunnan sen

joss' ovat vanhempamme eläneet...

PIETARI.

Me hylkäämme sen kaavat kuollehet

ja viralliset sielunpaimenet

ja perustamme oman seurakunnan.

ANNA.

Sa olet pää.

PIETARI.

Sa mua lähinnä,

ja meidän lapsemme.

ANNA.

Kuin? Lapsemme?

PIETARI.

Minulle niiden nimetkin on tutut.

Sa et siis ole vastahakoinen.

Sa uskot...

ANNA.

Ihailen sun uskoasi.

PIETARI.

Ja suostut?

ANNA.

Sanoin ehtoni jo äsken.

PIETARI.

Ehdottomasti rakkaus antautuu.

ANNA.

Suo minun rakastaa ja palvella

sinua niinkuin nytkin siihen asti,

kun vapaa olet. Silloin meistä

aviopari tulla voi.

PIETARI.

Niin, silloin!

Sa etkö huomaa, kuinka kylmältä

ja kaukaiselta tuntuu sana tuo.

Nykyisen hetken lämmin sydän käyttää.

ANNA.

Mun sydämeni lämmin on ja hellä.

PIETARI (tarkastellen häntä).

Ja poskes hohtavat. Ja silmäsi

niin kirkkaat ovat. Kaikki epäilys

on pimeyden valtakunnasta.

Jumala nähköön, liian raskasta

se mulle olisi. Hän parhain päin

kaikk' kääntäköhön!

(Kaarle Hasselqvist ja Beckman saapuvat.)

ANNA.

Kas, nyt ystävämme

jo ovat siinä! Tervetuloa!

Ja käykää istumaan mun tarhaani!

BECKMAN.

Tääll' onkin rauhallisen herttaista.

On tämän ajan levottomuudessa

jokainen viihdyn hetki tervetullut.

KAARLE.

Niin tässä olemme nyt, rakas eno.

Vähällä olin saada yksin tulla. (Istuvat.)

PIETARI.

Ei sovi halutonta vaatia,

se närkästystä voisi herättää.

(Katsoo Beckmaniin.)

BECKMAN.

Ei halun puutetta lie minulla.

KAARLE.

Maaherran sihteerillä on nyt työtä.

BECKMAN.

Kun virasto on muuten melkein tyhjä.

PIETARI.

Paenneet varmaan?

BECKMAN.

Passinottajia

on pitkät jonot odottamassa.

Ja siinäkös saa vaikerrusta kuulla!

Ken taloaan ja tavaroitaan suree,

joit' ei voi mukaan ottaa. Toinen taas

on huolissansa sairahasta, jota

on purilailla kuljetettava

ja matkavaivoja voi tuskin kestää.

Ja joku säälii pientä rintalasta,

mi nääntyäkseen äidin povell' ulvoo.

PIETARI.

Jumala nähköön, raskas tuulispää

nyt murtaa kallioita. Mutta sitten

ihana päivänpaiste koittavi.

Ma toivon, että kaikki siihen asti

te minun rinnallani seisotte.

ANNA.

Mun veljen' tahtois heti muuttaa Ruotsiin.

KAARLE.

Ja sisarensako myös sinne viedä?

PIETARI.

Miks minulle et ole ilmoittanut?

ANNA.

Kosk' en mä lähde.

KAARLE.

Sinun luokses, eno,

me jäämme.

BECKMAN.

Minun virkamiehenä

on tehtävä kuin käsketään. Jos joskus

saan määräyksen poistua, niin poistun.

Mut hyväks rakkaan uskonisämme

teen aina, minkä voin.

KAARLE (näyttää Pietarille kukkaroa).

Sun tarpeihisi

taas kannettu on sotaveroa. (Antaa Pietarille.)

BECKMAN.

Vaan muutakin nyt olis tehtävä.

Kun uskaltaisi virkkaa?

KAARLE (Pietarille).

Saahan hän

puhua, eno?

PIETARI.

Hyvänsuova seura —

saa siinä sopivasti keskustella.

BECKMAN.

Ma tiedän, että kreivi v. Lieven pian

Turusta poistuu.

PIETARI.

Onkin parasta,

Hän Herran sotaa ei saa kääntymään.

BECKMAN.

Hän menee prinsessata tapaamaan

ja sitten matkustaa hän Benderiin.

KAARLE.

Niin, Turkinmaalle, eno. Kuningasta

hän menee sieltä kotiin kutsumaan.

ANNA.

Ma kuulin, että Kaarle kuningas

on Turkin paschaks ruvennut.

KAARLE.

Ei toki!

Hän tulee karkoittamaan venäläiset.

PIETARI.

Jollei hän kadottaisi henkeään.

KAARLE (Pietarille).

Kohtaako häntä onnettomuus, eno?

BECKMAN.

Jumala häntä siitä suojelkoon!

PIETARI.

Ja lisätköhön kärsimystä maalle!

Sa niinkö tarkoitat?

ANNA (kääntääkseen keskustelun).

Me vierahamme

viel' emme ole kuulleet ehdotusta.

PIETARI.

Hän sanokoon sen!

BECKMAN.

Kreivi v. Lieven meille

on suosiollinen ja mielellään

hän vapauttaisi vankimme.

PIETARI.

Sen on,

Jumala nähköön, korkeampi herra

tekevä kohta.

BECKMAN.

Tosin kreivi v. Lieven

ei hovioikeuden päätöstä

voi kumota. Siis sinun, Pietari,

on prinsessalle kirjoitettava

ja armahdusta pyydettävä.

PIETARI.

Etkö

häpeä! Sun ehdotuksesi

ma kerran ennen olen hylännyt.

Jumala nähköön, tuomio on väärä;

ma siitä en voi pyytää armahdusta.

Saan hyvityksen sinä päivänä,

kun nousee aurinkoni.

KAARLE.

Milloin, eno?

PIETARI.

Kun korkeimman pääsiäinen saapuu.

KAARLE.

Ja milloin se on?

PIETARI.

Kyllä sitten sanon.

BECKMAN.

Mun täytyy vaijeta. Ja kuitenkin —

PIETARI (keskeyttäen).

Ja kuitenkin sun prinsessallesi

ma olen kirjoittanut.

KAIKKI (iloisella hämmästyksellä).

Prinsessalle?

Sa kirjoittanut!

PIETARI.

Kolme lausumaa:

kuninkaan, valtakunnan, sodan menon.

BECKMAN.

Mut milloin? Kenen mukana?

PIETARI (ottaa kirjeen poveltaan).

Se täss' on.

Sen sinä kreivillesi viedä saat.

(Antaa kirjeen Beckmanille, joka nousee.)

BECKMAN.

Ja prinsessa saa häneltä. Ma vien

tään heti hänen ylhäisyydelleen.

(Aikoo lähteä.)

PIETARI.

Odota hetki toverias!

BECKMAN.

Ketä?

PIETARI.

On toinen kirje.

BECKMAN.

Kelle?

PIETARI.

Se on

tsaarilliselle majesteetille,

Nebukadnetsarille Moskovan.

Sen sulle, rakas poikani, ma uskon.

Sa Helsingissä, jollei lähempänä,

voit tsaarin tavata ja antaa kirjeen.

(Ottaa kirjeen poveltaan -ja tarjoaa sitä Kaarlelle.)

No miks et ota? Mitä epäröit?

KAARLE.

Siis valtakunnan viholliselle?

PIETARI.

Niin. Jeremiaan tervehdys se on.

KAARLE.

Ja minun pitäis viedä?

PIETARI.

Sinä viet sen.

KAARLE.

En ikinä ma sitä tehdä voi.

PIETARI (kiivaasti).

Jumala nähköön, kiusaatko sa mua?!

Vai mistä tämä uppiniskaisuus?

KAARLE.

Ma en voi sua totella nyt, eno.

PIETARI.

Et minua sa tahdo totella.

KAARLE.

Maankavallusta olisi se.

PIETARI.

Mutta

sa minut saatat pettää, kavaltaa!

KAARLE.

Mun täytyy kieltäytyä.

PIETARI.

Sydämeesi

on niskuruuden pahahenki päässyt.

Tääll' onko enää ketään uskollista?

Mun tahtoani tokko kenkään kuulee?

Sa, Anna, nainen, voitko sa sen tehdä?

ANNA.

Ei, rakas.

PIETARI (Beckmanille)

Minkä verran sinulla

on alttiutta minun hyväkseni?

BECKMAN.

Siit' aikeesta sun neuvon luopumaan.

Tän kirjeen saatan kreivin käteen heti.

(Menee.)

KAARLE.

Suo anteeks, eno, se on mahdoton.

ANNA,

Tekoa sellaista —: me emme voi.

PIETARI.

Te ette minun pyyntöäni täytä!

Jumala nähköön, kuitenkin hän tulee!

Vaan teidät kiroan, te petturit,

sanoissa ystävät, mut haluttomat

ja voimattomat työhön ystävän.

Ma teidät kiroan, te särette

mun uskallukseni ja epäilystä

ja mustaa vihaa mieleheni luotte.

Se valtakunta, jota palvelette,

on pimeyden valtakunta. Teidän

siin' ijäisesti täytyy hukkua.

(Lischen Roskamp saapuu.)

KAARLE.

Mi kauhistus nyt valtasi sun, eno.

ANNA.

Nyt missä on sun kirkas uskosi?

Ja hellä rakkautes, hyvyytes?

PIETARI.

Ja missä teidän kuuliaisuutenne

ja uskollisuutenne, kirotut?

LISCHEN.

Kiroa heidät niinkuin kirosit

mun palvelijani. Sitten rutto heidät

kuin Sohvin tappaa.

PIETARI.

Onko Sohvi kuollut?

LISCHEN.

On. Hän ruttoon kuoli. Sinun kädestäs

ma vaadin hänen henkensä. Sä hänet

kironnut olit.

PIETARI.

Minua hän aina

halulla palveli.

LISCHEN.

Ja kiroomanas kuoli.

PIETARI.

Ja milloin sai hän ijäisyyden hetken?

LISCHEN.

Hän sammui eilen iltapäivällä.

Ma Ruotsiin riennän. Kirouksesi

nyt häntä (viittaa Annaan) jääköön painamaan! On kiire.

On laiva lähdössä jo... Hyvästi!

PIETARI.

Jumala nähköön, rikkaat pakenevat,

mut köyhät jäävät sekä kärsivät.

LISCHEN.

Mut etkö huomaa, kiroukseksensa

sua kaikki palvelevat. Heidätkin (viittaa toisiin)

sa olet kironnut. (Menee.)

PIETARI (alakuloisena).

Niin, onneton,

ma teidät kirosin!

KAARLE.

Sit' emme muista.

ANNA.

Me emme ole sitä kuulleetkaan.

PIETARI.

Ma kirosin ja hyvin kuulin sen.

Se onneton, ken parhaat ystävätkin

näin kiroaa. Niin kohden omaa päätä

hän kirouksen kutsuu. Kirottu,

Jumala nähköön, minä raukka olen.

(Vaipuu polvilleen.)

KAARLE.

Ma sinua en siunaamasta lakkaa.

ANNA.

Ja tuhat kertaa minun sydämeni

sua siunaa siunauksin hellimmin.

PIETARI (nousten).

Ja siunaus voi kirouksen voittaa.

Siks rauhan tieltä tuska, väristys

pois väistyvi ja ahdistuksen sijaan

suloinen lepo saapuu.

(Heidän keskellään seisten, kädet toisten päälaella.)

Teidät nyt

ma väkevimmin siunauksin siunaan,

niin kiirehestä kantapäähän asti,

ihosta alkain luihin, ytimiin,

jokaisen hermosäikeen väräjävän,

jokaisen tuoreen verenpisaran,

jokaisen huokauksen, hengenvedon,

ja joka liikkeen, jonka teette te,

ja joka ainoon ajatuksenne,

mi sielussanne puhtahassa syttyy,

jokaisen sydämenne tuntehen,

jokaisen ilon hetken, joka surun

mi elon tiellä teidät saavuttaa.

Ma rajattoman siunauksen syliin

ja iki-armon ylenpalttisuuteen

nyt suljen teidät.

MULTA (on siunauksen aikana hiljaa saapunut. Ynseästi Pietarille).

Linnaan heti nyt!

Taa lukkojen!

PIETARI.

Mik' on nyt tullut?

MULTA.

On tullut käsky, herra.

PIETARI.

Minä lähden.

ANNA.

Ja minä seuraan.

MULTA.

Ette seuraa, neiti.

On teidän käynnistänne tehty loppu.

102

ANNA.

Ei suinkaan, ei!

MULTA.

Juur vissist. Linnanpää

sen ilmoitti.

PIETARI.

Sa kerran kuitenkin,

Jumala nähköön, vielä päästät hänet.

(Tarttuu Annan ja Kaarlen käteen.)

Te, ystäväni, suuri hetki on

nyt tulossa ja teidät kerallani

ma pyydän sitä vastaanottamaan.

Mut paastolla ja rukouksella

on teidän siihen valmistauduttava

kuin taivaiselle iloaterialle.

Te ajatuksenne ja sydämenne

siis puhdistakaa, olkaa valmihit,

kun kutsun teitä! — Lähtekäämme, Multa!

Ja kohta taulu tuomiopasuunan

ylitse hohtaa Turun kaupungin.

(Menee Mullan kanssa.)

Väliverho.

KOLMAS NÄYTÖS.

Sama huone kuin ensimäisessä näytöksessä. Elokuun ilta.

Korpraali LASSI viimeistelee uunin valkaisua sivellen sitä pensselillä ja laulaa.

Kun moskovalaiset ne leirinsä

löi ympäri Narvan muurin,

söi kaupunki murheella leipäänsä,

sitä ahdisti tuska suurin,

Sen Kaarlemme kuuli,

riens sinne kuin tuuli...

Me sankarin seurassa sodimm'.

TUOMO (tuo kopallisen pilkottuja kuusenhavuja, laskee kopan rahille

ja kuuntelee hetkisen laulua).

No niin, on kovin riemuissaan taas Lassi.

LASSI.

Tää laulu tekee riemuiseks.

TUOMO.

Se maar

on Narvan taistelusta?

LASSI.

Hiessä silloin

Venäjän miehet olivat, sen tiedän. (Laulaa:)

Ne kaatuivat tuhansin paikalleen

ja tuhansin hukkuivat vesiin,

vei tuhannet kuningas vangikseen

ja jätti ne vartijain käsiin,

ja tuhannet vielä

pyys armoa siellä . ..

Me sankarin seurassa sodimm'.

TUOMO.

Ja nyt? Ei syytä maar nyt muilla

kuin maisterilla ole iloita.

LASSI.

Voi muistella ja olla iloinen.

TUOMO.

Niin, kun on ollut Narvan taistelussa.

Mut miksi maisteri nyt juhlapuvun

siell' ottaa yllensä? Ja miksi hän

näin kaunistuttaa tätä huonetta?

LASSI.

Ma olen laannut ajattelemasta

niit' asioita, joita näen. Ja aina

ma olen syytä kysymättä tehnyt

sen mitä käsketään. Niin Narvalla

mä syöksyin eespäin; samoin sitten

mä lynkkäpolvin jälkeen puoliyön

yövartijana hiiviskellyt olen

pihassa tuolla, väliin uunejakin

näin nuohonut. Sen pienen ilonrahdun,

min raajarikko mies voi tarvita,

sen tapaa aina muistonkomeroista.

(Laulaa toistaen:)

Ne kaatuivat tuhansin paikalleen

ja tuhansin hukkuivat vesiin...

PIETARI (syöksyy sisään vasemmalta uudet kengät jalassa).

Suus kiinni! Jätä pöyhkä kirkuminen!

LASSI.

Iloinen muisto joskus lauluks puhkee.

TUOMO.

Hän riemuitsevi Narvan voitosta.

PIETARI.

Jumala nähköön, sekin voitto tekee

nyt kipeää. Kuin uudet kengät ikään.

Mua kumpikin nyt kovin ahdistaa.

(Katselee jalkineitaan.)

TUOMO.

On paras sitten vanhoin kengin käydä.

PIETARI.

Nyt vanha katoo. Kaikki tulee uutta.

LASSI.

Kaks puristavaa kenkää — sanottiin —

on kaksi petollista ystävää.

Ken hänen tiennee...

TUOMO.

Kuullut maar ma olen.

PIETARI,

En lorujanne, mutta tointanne

ma kaipaan. Hyvin työnne tehkää! Saatte

taas karoliinin kumpikin. Jo ennen

olette multa koonnut melko määrän.

(Antaa rahaa kummallekin. Miehet kumartavat.)

Sa, Tuomo, kirjeen veit?

TUOMO.

Vein, maisteri.

Tais olla viime hetki...

PIETARI.

Kuinka niin?

TUOMO.

On notarius Ruotsiin lähdössä.

PIETARI.

Iloista matkaa! sanon vain.

TUOMO.

Hän maar

vie sisarensakin.

PIETARI.

Sit' et sä tiedä.

Vai olisiko voinut... Ei! Et saa

nyt kiroukseen mua kiusatuksi.

Jumala nähköön, pahan hyvällä

nyt maksan sulle. Puolikaroliinin

saat vielä vaivoistasi. (Antaa rahaa.)

TUOMO.

Kiitoksia!

Niin tippuu nyt kuin teinille.

PIETARI.

Ei minun,

Jumala nähköön, tarpeellista ole

nyt kitsastella. Ylenpalttisesti

mä tiedän saavani. Ei minulta

voi mitään puuttua. Niin rikas olen.

(Menee vasemmalle.)

TUOMO.

Iloinen sydämeltä totta maar!

LASSI.

Niin hyvä, mut yksi vika.

TUOMO.

Hän ei

rakasta Kaarle kuningasta?

LASSI.

Ei.

Vaan vihamiestä. Se on runttia!

TUOMO.

Sa ajattelet kuitenkin?

LASSI.

Kun koskee

se muistoihin. Nyt hänen uuninsa

jo hohtaakin kuin muinoin Höijerin

kypärä.

(Hyräilee:)

Ne kaatuivat tuhansin paikalleen...

TUOMO.

Taasko hänet suututat?

LASSI.

En. Lopetan jo työni köykäisen.

TUOMO.

Ja puoliyöltä valvot maar?

LASSI.

No kuinkas?

(Menee työkalupussineen.)

TUOMO.

Ja permanto on Tiputeltu nyt.

Tääll' onkin juhlallista!

(Multa tuo kolme kynttilää pöydälle.)

Ja niin paljo

valoa sitten! Hyvin juhlallista!

MULTA.

Niin, kolme kynttilää hän määräsi.

TUOMO.

Sa tiedät maar, mi täll' on tarkoitus?

Valaistu uuni, pesty permanto

ja siinä havut. Uudet kengät, puku

ja kolme kynttilätä pöydällä...

MULTA.

Ja korkealla taulu tuomion.

Sen äsken hänen käskystänsä vein.

TUOMO.

Sanopa, monta karoliinia

häneltä tänään saat!

MULTA.

Ja entä sinä?

TUOMO.

En maar mä niitä kovin ahnehdi.

MULTA.

Juur vissist, et!

TUOMO.

Ei rahoillansa hän

minua komentaisi, jollei muuta

hänellä voimaa olis. (Menee.)

MULTA.

Mutta raha

ei suinkaan pahenna. (Katselet ympärilleen.)

PIETARI (saapuu uudessa puvussa, tarkastelee huonetta).

Hyvä näin!

Tää halpa maja on nyt puhdistettu, —

kun sielun pihtipielet, kynnykset

vain olisivat hyvin sivutut.

MULTA.

Täss' ovat kynttilätkin.

PIETARI.

Loistakoot

ne kirkkaasti, niin totta kuin nyt mun

Jumala vyöttää ilolla.

MULTA.

Mut, herra,

mi tarkoitus on teillä?

PIETARI.

Tulossa

on päivä korkeimman.

MULTA.

On myöhä ehtoo.

PIETARI.

On hetki pelastuksen väkevän,

Egyptin pääsiäisen ihmeyö.

Kaupungin yllä merkki tuomion,

vaan minut silloin käsi voimakas,

Jumala nähköön, päästää kangin takaa

ja alta telottajan kirvehen.

He hopeaa ja kultaa mulle tuovat

ja kalliit vaatteet. Murhan enkeli —

(Kova jyskytys kuuluu oven takaa.)

MULTA (säikähtäen).

Ken siellä, herra?

PIETARI.

Minä en voi tietää.

Ei ollut odottamani. Niin löi

kuin menninkäinen.

MULTA.

Havut permannolla!

Kuin kuolinhuone!

PIETARI.

Kulkisikohan

nyt Kyöpeli?

MULTA.

Ma kovin hämmästyin!

Vereni nytkin hiljalleen vain liikkuu!

BROMS (tempaisee oven auki, saapuu Beckmanin kanssa. Mullalle;)

Sinulta ensin kysyn: kumman teistä

tuo järjetön on ilve?

MULTA.

Mikä, herra?

BROMS.

Pelätti linnan tornissa. Vai et

sä sitä tiedä?

MULTA.

Mä itse pelkään, herra.

BROMS.

Mut veit sen sinne?

PIETARI.

Minun tahdostani.

BROMS.

Kai hirmu-ennustusten uusi laji?

PIETARI.

Se hävityksenkauhun merkki on.

BROMS (Backmanille).

Te kuulitte! Se eikö teistäkin

rikollisuutta julkeinta jo ole?

Kun aika muutenkin on tällainen...

BECKMAN (Pietarille).

Tuo taulu väestössä kaupungin

levottomuutta herättänyt on.

BROMS.

Se levottomuutta ei ole enää,

vaan suurta kiihkoa ja kauhistusta.

Kuun valossa on sitä katsomaan

samonnut ihmisiä suuret laumat.

Ja monet heistä kauhuissansa parkuu.

PIETARI.

Jumala nähköön, eikö ole syytä?

Voi Suomenmaata! Voi sen kaupunkeja!

Voi jumalattomia pappeja!

BROMS.

Voi sinua, mies parka!

BECKMAN (Mullalle).

Nimessä

maaherran käsken oitis ottamaan

pois taulun tornista.

MULTA (ulos rientäen).

Sen teen mä heti.

BROMS (Beckmanille).

Nyt rauhoittamaan rahvasta, ja kotiin.

Siell' iltansa nyt viettää mieluimmin.

(Menee.)

BECKMAN (jääden jälemmä, Pietarille).

Sun kirjettäsi prinsessalle kreivi

ei viedä voi.

PIETARI.

En odottanut ole

häneltä mitään.

BECKMAN.

Siinä kirjeessä

on kamalia asioita.

PIETARI.

Mutta

ne ovat tosia.

BECKMAN.

Jos erehdyt?

PIETARI.

Ma väkevästi vakuutettu olen.

BECKMAN.

Ma toivon, että olet erehtynyt.

PIETARI.

Kun vihamiehen jälkiä sa kuljet.

BECKMAN.

Minulla virkavelvollisuus on.

PIETARI.

Siis mene, kumppanisi odottaa!

BECKMAN.

Mun täytyy mennä. Mutta minä sanon:

Sa olet erehtynyt.

PIETARI (yksin).

Erehtynyt!

Voi sana sattumalta suusta päässyt

välistä olla tulkki kohtalon.

Ja miksi hän nyt pimeydessä yön

toi mulle viestin: olet erehtynyt. . .

Mä erehtynyt! — Poistu, kiusaaja!

Sanalla sinut maahan kukistan.

(Ottaa raamatun, katsoo ylös ja avaa arviolta kirjan.)

Nyt henki johtakohon kättäni!

(Painaa sormensa keskelle sivua ja alkaa lukea siitä:)

»Jakoi meren kahtia,

sillä hänen armonsa pysyy ijankaikkisesti,

ja antoi Israelin käydä läpi sen,

sillä hänen armonsa pysyy ijankaikkisesti.»

(Jättää innostuneena kirjan pois.)

Ylistä, kiitä sieluni, ma kuljen

lävitse öisen meren.

MULTA (saapuu).

Teidän tähden

mun täytyy liian paljon kärsiä.

Muun lisäks toimeni nyt menetän,

jo huomenaamuna se otetaan.

Ma minne silloin saatan vaimon, lapset?

Ma onneton!

PIETARI.

On huomenaamuna

jo toisenlainen maailma kuin nyt.

Saat luottaa minuun, kaksi palvelusta

kun vielä teet.

MULTA.

Vai kaksi vielä!

PIETARI.

Olkoon

vain yksi tällä kertaa. Päästä tänne

kaks vierasta. Mun sisareni poika

ja neiti Vargentin.

MULTA.

Mut minulta

jo huomenaamuna tää toimi viedään.

PIETARI.

Sen kuulin jo. Siks päästät heidät nyt.

MULTA.

Näin myöhään, niinkö?

PIETARI.

Puol'-yön hetken eellä.

MULTA.

On mahdotonta.

PIETARI.

Heidän täytyy tulla,

Jumala nähköön, vaikka riehuis rutto

ja pedot uhkaisivat. Heitä ei

voi kenkään estää.

MULTA.

Minä estän sen.

PIETARI.

Kuin uskaltaisit? Tällä hetkellä?

MULTA.

Mun täytyy.

PIETARI.

Käsivartta väkevää

sä etkö ymmärtäisi peljätä?

Jos maahan raukeat kuin noki. Vielä

sä Sohvin muistat? Entä ruton myrkky

jos sinuun tarttuu?

MULTA.

Jos te kiroatte!

PIETARI (lauhkeasti).

Ei! Auttajaani en saa kirota.

Sinulle merkin näytän.

MULTA.

Merkin, herra!

PIETARI.

Kun ihminen voi kaikki antaa pois,

edessä arvoin arvaamattomain

hän silloin on, ja kaikkein suurin hetki

on tullut hänelle.

(Menee sohvan luo -ja kannen syrjään.)

Sa tiedät hyvin,

mi aarre tääll' on?

MULTA.

Tiedän kyllä, herra.

PIETARI.

Jumala nähköön, kalliit kätkömme.

Ne korjaa! Vie ne päällysmiehillesi!

MULTA.

En ymmärrä nyt teitä, herra.

PIETARI (käskevästi).

Ota!

On kiire, kuluu yö.

(Multa kokoaa kirjoja käsivarrelleen ja on valmis lähtöön.)

Niin, vie vain pois!

Kun joudut takaisin, saat toisen aarteen.

(Multa vie kirjat. Pietari kokoaa kaikki rahansa ja pinoaa ne

pöydälle. Samoin asettaa hän siihen kirjoitusneuvonsa.)

MULTA (tullen sisään).

Ne kansliassa ovat.

PIETARI.

Kynä tässä

ja muutkin kirjoittamisneuvoni.

MULTA.

Te ette kirjoita siis enää?

PIETARI.

Tässä

rahani ovat, joka karoliini

ja joka äyri. Ilman ehtoja

saat kaikki ne; ei muuta kuin vain otat.

MULTA.

En ikinä, juur vissist, tällaista

ma ole nähnyt. Pääni aivan

on mennä sekaisin. Tää onko totta?

PIETARI.

Jumala nähköön, on. Kaikk' ota rahat!

MULTA.

Niin ihmeellistä anteliaisuutta!

Mä kiitän nöyrästi ja siunaan teitä.

(Kokoaa rahat taskuunsa, ottaa kirjoitusneuvot käteensä

ja jää uteliaana katsomaan Pietaria.)

PIETARI.

Sa olet rikas nyt, mä tällä hetkellä,

Jumala nähkön, olen köyhempi

kuin kahteen vuosikymmeneen tät' ennen.

Mä mitään palkkiota tarjoomatta

sinulta kysyn: teetkö tahtoni?

MULTA.

Niin jumalaton, taivas varjelkoon,

en ole, että tämän jälkeen vielä

mä siitä kieltäytyisin.

PIETARI.

Ystäväni

jo odottavat. Nouda heidät tänne!

MULTA.

Te puolustatte minua, kun teillä

on ojennettu, vahva käsivarsi?

PIETARI.

Ma puollan. Mene!

MULTA.

Heti, herra! (Menee.)

PIETARI (yksin).

Hänkin!

Niin meri jakaantuu. Ei kaukana

voi enää olla puollon hetki. (Odottaa.) Heidän

jo pitais saapua. (Koputus.) He tulevat!

Sisälle käykää, odotetut vieraat!

(Kaarle ja Anna saapuvat.)

Ilolla tervehdityt olkaatte! (Annalle.)

Sa, rakkaani, et ole paennut?

ANNA.

Ma pakenen vain sinun luoksesi.

KAARLE.

Ilolla tervehditty, rakas eno!

En luullut enää tänne pääsevämme.

PIETARI.

Ei, poikani, saa koskaan epäillä.

ANNA.

Vaan kun nyt on niin myöhä hetki jo.

PIETARI.

Puol'-yöstä juuri kajahtavakin

on pelastuksen huuto väkevä.

KAARLE.

Sa ihmetytät meitä, rakas eno.

PIETARI.

Jumala nähköön, itselleni on

se suurin ihme. Mutta oletteko

te tähän hetkeen valmistunehet?

ANNA.

Olemme. Yhdessä me molemmat.

PIETARI.

Te yhdessä!

KAARLE.

Kuin käskit, eno.

PIETARI (hillitysti).

Niin,

mä teitä rukoukseen yhteiseen

ja paastoon käskin. Eripuraisuutta

on vältettävä, mutta sovintoa

ja rauhaa rakennettava. Ma toivon,

Jumala nähköön sitä.

ANNA.

Vahvistakoon

Jumala keskinäisen rakkautemme!

PIETARI.

Ett' elonkorjuun hetkellä me vielä

lujana yhtehenä pysyisimme.

KAARLE.

Se toivo meitä tänne joudutti,

kun kutsuit, eno.

PIETARI.

Nyt te näettekin

sen vahvistuksen sekä täyttymisen.

ANNA.

Vai nyt!?

KAARLE.

Tän' yönäkö?

PIETARI.

Niin. Puoliyöstä.

Jumala nähköön, se on sielussani

niin selkeästi sanottu. Siis tässä

mun kanssan' istukaa ja valvokaa (istuvat),

ett' olemme kuin kolme kynttilää

tuoss' edessämme. Niiden merkitystä

en liene teille vielä sanonut?

KAARLE.

Et, eno.

PIETARI.

Tuossa oikeall' on usko.

ANNA.

Se olet sinä, suuriuskoinen.

PIETARI.

Sen lähin toivo on...

ANNA.

Se olen minä.

KAARLE.

Se minä olen; sinä olet kolmas.

PIETARI.

Niin, suurin kaikista on rakkaus.

Se olet sinä, armas.

ANNA.

Mutta yksi

ne kaikki ovat.

PIETARI.

Yksi uskossa

ja toivossa ja —

ANNA.

Rakkaudessa.

PIETARI.

Jumala nähköön, kunpa rakkautemme

ei jäisi mitään vaille. Sillä puu,

mi puuttuu kukintaa — se kuolee pois.

ANNA.

Ei meidän rakkautemme.

PIETARI.

Kunpa se

olisi täksi suureks hetkeksi

jo kehittynyt täydellisyyteen!

KAARLE.

Sinua, eno, Anna ajattelee

ja joka hetki puhuu sinusta

kuin minäkin.

PIETARI.

Vai niinkuin sinäkin!

On alttiutes ilonani ollut,

mut kerran kuitenkin...

KAARLE.

Mut kerran... Eno,

mi tarkoitukses on.

PIETARI.

Me emme siitä

nyt puhu. Mieleen kiusaaja sen toi.

Ma silloin kiivastuin; se rikos oli.

Ja jollei katumusta pikaista

sen jälkeen tullut, raskas ruusutauti

nyt niskojani painais. Pystypäisnä

en suurta hetkeä nyt vartoisi.

KAARLE.

Ja kuinka saapuvi tuo suuri hetki?

PIETARI.

Sen näet, kun kerallani valvotte.

ANNA.

Mut näkevätkö muut?

PIETARI.

Jos näkevät,

se kauhistusta heille levittää.

ANNA.

Mut sinulle ja meille?

PIETARI.

Minulle

se avaa portit vankilan. Ma silloin

sen kiitoslaulun kohotan, mi soinut

on sielussani.

KAARLE.

Siihen yhtyä

me myöskin saamme?

PIETARI.

Sydämenne nurja

vaikk' usein onkin ollut levoton,

ja epäillyt.

KAARLE.

Nyt emme sitä tunne.

ANNA.

Myös sinä, Pietari, siit' olet vapaa?

PIETARI.

Jumala nähköön, vapaa; niinkuin kohta

mun ruumiinikin vapaa on, kun saapuu

Nebukadnetsar uusi.

ANNA.

Sano, kuka!

PIETARI.

Jumalan miekan kantaja, min Herra

on lähettänyt, tsaari Moskovan.

KAARLE.

Sa häneen luotat, eno?

PIETARI.

Kun korkein hänet valinnut on kerran.

KAARLE.

Hän tulee pian?

PIETARI.

Juur' ennen puoliyötä.

ANNA.

Jumala! Hän siis heti onkin täällä!

On sydämessäin hiukan pelkoa.

PIETARI.

Ja eikö muuta?

ANNA.

Ja hiukan iloa — sun tähtesi.

PIETARI.

Mun sielun kiittää tähtitarhain kanssa.

KAARLE.

Nyt! Kuulkaa! Minä kuulin ääntä!

ANNA (Valppaasti).

Joko

hän tulee? (Kuulostavat.)

KAARLE.

Varmaan olikin se vain

yötuulta puiden latvoissa.

ANNA.

Tai kenties

näin myöhään vielä joku Auraa sousi.

PIETARI.

Voi korva pettää, mutta sydän ei;

sen ääntä älköön kenkään epäilkö.

KAARLE.

Mut minun sydämeni sittenkin

on rauhatonna tällä hetkellä.

PIETARI.

Sinulla lienee jotain salaamista;

Jumalalta tai lähimäiseltä.

ANNA (äkkiä).

Te näittekö!?

PIETARI.

Sa näit?

ANNA.

Kuin salama

olisi välkähtänyt.

KAARLE (ulos katsoen).

Tuikahdus

se oli viime tulen, joka sammui

tuoll' yläkerran akkunassa.

PIETARI,

Silmä

voi pettää, vaan ei valo sisäinen.

ANNA.

Sen minulta niin usein sumu peittää.

PIETARI.

Jumala nähköön, aina vilpitön

et sitä kohtaan ollut ole.

ANNA.

Ohjaa

sä sielus kirkkaudella minua!

PIETARI.

Kun sinä olet kuuliainen, rakas.

ANNA.

Ma koetan ja tahdon.

KAARLE.

Kuulin varmaan

nyt jotakin!

(Kuuntelevat. Kuuluu kuin kuormarattaiden jyrinää.)

ANNA.

Niin kuulin minäkin!

PIETARI.

Ma myöskin kuulin.

ANNA.

Onko se siis hän?

KAARLE.

Hän saapuu nyt?

ANNA.

Oi sano, hänkö on!

PIETARI.

Kun saapuu hän, te ette silloin kysy.

Te sotaratsujensa poljennan

ja vaunujensa ukkoisjyrinän

niin hyvin tunnette.

ANNA.

Kai siellä kulki

tavarakuorma jonkun pakolaisen.

KAARLE.

Tai tykki, jonka linnan komentaja

näin yöllä toiseen paikkaan siirrättää.

ANNA.

Hän eikö saavu jo?

PIETARI.

Kun odotatte

ja kuuntelette...

ANNA.

Oman sydämeni

sykinnän kuulen, kolmen hengen huo'un,

en mitään muuta.

KAARLE.

Enkä minäkään.

Yötuulta vain.

PIETARI.

Kun saapuu hän, niin taukoo

humina tuulen sekä aallon loiske.

Siis odottakaa, kuunnelkaa!

ANNA.

Hän ei

voi enää kauan viipyä.

KAARLE (ulos tähyten).

Siell' liitää

vain joku pilvi muurin yläpuolia;

on muuten pelkkää tähtein kimmellystä.

Nyt! (Odotusta, Kuuluu kaksitoista lyöntiä.)

ANNA.

Lyönnit puoliyön!

KAARLE.

Niin oli; yö

on puolessa.

PIETARI (hiljaa).

Niin, yö on puolessa.. .

(Alakuloinen äänettömyys.)

ANNA.

Ei mitään saapunut!

KAARLE.

Ei mitään, eno!

(Koputus kuuluu ulkoa. Kaikki vavahtavat mutta jäävät äänettömiksi.)

LASSI (Aukaisee oven, lyykää sisään ja oikaiseikse juhlallisesti).

On puol'-yönhetki lyönyt. Varjelkoon

Jumala kansaa, kaupunkia!

PIETARI (kiivaasti).

Sudet

sun kimppuus hyökätköhöt, häiritsijä!

LASSI.

On vartia-aika. Täältä näkyy tulta.

PIETARI.

Ei kynttiläni pala vakan alla.

LASSI:

Yövartia nyt valvoa vain saa..

PIETARI.

Jumala nähköön, minä olen se.

LASSI.

Ei! Raajarikon Lassin virka se on.

Ma olen muistuttanut ja nyt lähden. (Menee.)

KAARLE.

Tuo raajarikko!

PIETARI (alakuloisena).

Eikä ketään muuta.

ANNA.

Ja sinä olit varma!

PIETARI (vaikenee).

KAARLE.

Erehtynyt. (Huokaisee.)

PIETARI (kuin säikähtäen).

Sen toisen kerran tänä yönä sanot!

KAARLE.

En ole ennen sitä lausunut.

PIETARI.

Sen kuulin uudestaan!

ANNA.

Niin turha oli

tää odotus!

PIETARI.

Sen hennot sanoa

niin keveästi!

ANNA.

Keveästi en

ma sitä sanonut.

KAARLE.

Ain' ihmiset

niin usein saavat turhaan odottaa.

PIETARI.

Mut minä tiedon selkeimmän sain,

niin että vaikka pimeyden syvyys

olisi liikkunut, ja pahat henget

kuin päämme hiukset niin lukuisina

mun vastassani seisseet olisi...

Mun täytti armo, suuri uskallus.

KAARLE.

Ja kuitenkin...

PIETARI.

Yön harhoiss' olen kulkenut!

Sa luulet, että erehdyin ja petyin

ja petin teitäkin... Niin julmat kuvat

ja ruma hahmo siitä kohoaa!

KAARLE.

En sitä tarkoittanut, eno.

PIETARI.

Tämä

on uskon koetusta ristillä.

KAARLE.

Jollei se voinut tapahtua nyt?

PIETARI.

Jos oli tilaan sopimatonta.

Jos joku syy...

ANNA.

Sun kirkas katseesi

sen huomaa.

KAARLE.

Sulle on se helppo, eno.

PIETARI.

Jumala nähköön, jollei sielunne

lävitse syvä puhdistuksen tuli

viel' ole käynyt; jos se valmistus,

min teiltä täksi hetkeksi ma vaadin,

on vaillinainen ollut?

ANNA.

Heikkoutta

meiss' olla voipi.

PIETARI.

Puuttuu jotakin?

Lie jotain väärää? Etsin varmuutta.

(Ottaa raamatun, avaa sen ja määrää sormenosoituksella paikan,

josta lukee.)

»Mun ystäväni, johon minä luotin,

on kavalasti minut pettänyt.»

(Heittää loukkaantuneena pois kirjan.)

Te kuulitte, mut ymmärrättekö

te näiden sanain merkityksen?

ANNA.

Emme.

KAARLE.

Me emme todellakaan ymmärrä.

PIETARI.

On teillä vastaus yhteinen. Ma siitä

saan lisäselvitystä. Mua onnetonta!

Mun suuri hetkeni niin synkistyi!

ANNA.

Selitä meille!

PIETARI.

Kuinka Herran ihme,

min vilpittömät sielut näkevät,

voi silloin tapahtua, kun —

KAARLE.

Kuu kuinka?

PIETARI.

Kun petolliset ystävät on läsnä.

ANNA.

Me, rakas, niinkö? Sano!

PIETARI.

Sen mä myönnän

sydämin runnelluin.

ANNA.

Mut, rakas ystävä!

PIETARI.

Te epäpuhtain ajatuksin taas

olitte toisihinne kiintyneet.

KAARLE (kiivaasti).

Jumalan tähden, mitä sanot, eno!?

ANNA.

Jollei mun sieluni niin paljon sulta

valoa saanut ois, niin luulisin

sun pahan hengen vallass' olevan.

Niin kauhea ja kirvelevä syytös!

PIETARI.

Jumala nähköön, tosi.

ANNA.

Olisitko

sa pyhin silmin kaikkinäkevän

mun sydämessän nähnyt synnin, josta

en itse vähintäkään aavista!

KAARNE.

En minäkään.

PIETARI.

Ma olen ennenkin

sinulle siitä sanonut.

KAARLE.

Ja heti

taas hyljännyt sen epäluulona.

PIETARI.

Kun pimeyttä voimakkaammat silloin

olivat valopuolet.

ANNA.

Nytkin täytyy

niin olla, ystävä.

PIETARI.

Mut todistukset

kaikk' ovat teitä vastaan.

KAARLE.

Sano ne!

PIETARI.

Jos tahdotte. Vaan paha olemassa

voi olla, vaikk' ei toteen näytetä.

KAARLE.

Jotakin meidän täytyis siitä tietää.

PIETARI.

Sisäinen tunto, aavistukseni

on ensimäinen todistaja.

ANNA.

Eikö

se erehtyä saata?

PIETARI.

Sitä tukee

myös sanan todistus: »Mun ystäväni,

johonka luotin —.» Te sen kuulitte?

KAARLE.

Me kuulimme sen, mutta —

PIETARI.

Älä lisää

rikostas, sanan epäilyksellä.

KAARLE.

En tahtoisi.

PIETARI.

Siis tunnustat?

KAARLE.

En voi.

Jos tunnustaisin valehteleisin.

PIETARI.

Mä vielä tekoihinne vetoan.

ANNA.

Mit' olen tehnyt epäilyttävää?

KAARLE.

Sun parastasi tarkoittanut aina.

PIETARI.

Ken hylkäsikään aviositehen?

ANNA.

Mun rakkaani, sa kuulit kaikki syyni.

PIETARI.

Hänessä ajatukses riippuivat!

ANNA.

Oi Jumala, niin paljon pimeyttä

niin suuren valkeuden rinnalla!

Sun ilosi on minun ilon' ollut

ja sinun surus minun suruni.

PIETARI.

Sydämen oman pahanilkisyyttä

ei tunne ihminen.

ANNA.

Vain yksi ajatus

on sydämessän' viime päivin' ollut.

PIETARI.

Ja mikä se on?

ANNA.

Tämä, ystävä:

Kun taivaallisen yljän häihin kerran

minua kutsutaan ja sinua,

niin älköön meistä, sitä rukoilen,

sanomaan kumpikahan joutuko:

mä löysin oman rakastettuni

ja siitä syystä en mä saata tulla.

PIETARI (ihastuen).

Oi Anna, jos sun löytänyt ma oisin!

Jos kokonansa olisit sa mun,

ma tuota kutsuakin iloisemmin

odottaa voisin.

ANNA.

Minä olen sun.

PIETARI.

Niin, rakas, mutta...

ANNA.

Pakoitatko mua?

PIETARI.

Pakoitat! Minä sua pakoitan?

Jumala nähköön, pahan hengen tuoma

on tämä ajatus. Sa vapahasti

alusta alkain luonan' olet käynyt.

Sun rakkautes täysi, vapaa lahja

olisi mulle voiton todistus,

osoittais tyhjäks kirkon tuomion

ja ilolla ja siunauksella

mun sydämeni täyttäis. Nytkin vielä

se poistais tän yön raskaan pettymyksen.

ANNA (ratkaisevasti).

Niin on se sinulla! Tän hetken jälkeen.

PIETARI (ojentaen kätensä häntä kohden).

Sa suostut! Sinä olet mun?

ANNA.

Niin olen,

ja uskon Jumalan niin tahtovan.

On sielus kirkkaus elämäni valo.

PIETARI.

Mun kokonaan! Mun ijankaikkisesti!

(Syleilevät.)

Ajatus katkera ei sielujamme

voi enää eroittaa, ei epäilys

voi luoda sumuansa mieliimme.

Ma sielus puhtauden olen nähnyt,

se vastaa kasvojesi kirkkautta.

(Kääntyy Kaarteen, joka on seissut allapäin.)

Sä sydämesi vilpittömyyden,

jot' epäillä mun täytyi, koska et

mun tahtoani täyttänyt, nyt voit

osoittaa minulle ja Annalle

— niin, tästä alkain olemme me yksi.

KAARLE.

Sä vielä vaadit todistuksia?

PIETARI.

Sai israeli kertaa seitsemän

Jerikon ympär' kiertää, ennenkun

sen muurit kaikki maahan lankesivat.

Jumala nähköön, onko useammin

sinulle minun teroitettava,

ett' oma petollinen tahtosi

sun täytyy alle kuuliaisuuden

kukistaa kokonaan.

KAARLE.

Ja mikä uhri

ja mikä työni voisi kukistaa

sun epäilykses, joiden tarkoitusta

en ymmärrä, vaikk' Kaikkivaltiaan

lähettämiksi uskoa ne voin?

PIETARI.

Jumala nähköön, tämä!

(Ottaa poveltaan kirjeen, jota tarjoaa.)

Omin käsin

mä tänä yönä aijoin ojentaa

sen käteen vapauttajani. Sun

se hänelle nyt täytyy viedä. Siinä

on kutsu, tervehdys ja siunaus.

KAARLE.

Viholliselle!

PIETARI.

Nebukadnetsarille

Jeremiaalta.

KAARLE.

Sinä pakoitat?

PIETARI.

Pakoitat! Taas tuo viheliäinen sana!

Ken kuuliaisuutta ja rakkautta

voi pakoittaa? Jos rahtunenkaan niitä

sinulla on, niin halu sydämen

sun ajaa kaikkeen, mitä toivovan

mun suinkin tiedät. Minä sekä Anna

— me tästä alkain yhtä olemme —

nyt tätä toivomme. Se meille avaa

tien vapauteen, kunniaan. Sa etkö

halua sitä edistää?

KAARLE.

Jos täytyy?

PIETARI.

Niin, sinun täytyy.

ANNA.

Sinun täytyy, Kaarle!

Me emme saata häntä vastustaa.

Kaikk' annamme me hänen tähtensä.

KAARLE (Annalle).

Sa myöskin sanot sen?

ANNA.

Ja myöskin teen.

Ja sinä myöskin.

KAARLE.

Minä myöskin teen!

(Ottaa kirjeen ja kulkee kiireesti ovelle, jossa pysähtyy.)

Mun täytyy, eno?

PIETARI.

Sinun täytyy!

KAARLE (tuskalla).

Eno,

sa paikalle niin vaaralliselle

mun olet pannut. Yksin Jumala

voi tietää, minne tänä yönä saavun!

(Menee.)

PIETARI (Annalle).

Mi ilo, mikä suuri virvoitus

on tulvinutkaan olentooni! Ovat

molemmat aikeet hyvin täytetyt.

Mun kirjeeni saa tsaari korkea,

ja väkevällä rakkaudellasi

sä onnelliseks olet tehnyt minut.

Ja päätökses on luja?

ANNA,

Horjumaton.

PIETARI.

Me liitymme nyt toinen toisehemme,

vaikk' eroittavan meitä vuoret näytti.

ANNA.

Me syvyyksien yli kuljemme.

PIETARI.

Vaik' käden kahvaa, jalan perustaa

ei näkynyt.

ANNA.

Ei mitään tukea

polulla ollut.

PIETARI.

Liittomme me teemme

edessä Kaikkivallan kasvojen.

ANNA.

Niin teemme, rakas.

PIETARI.

Lupaustamme

me emme riko, emme vilpistele.

Ja myötä- sekä vastoinkäymisessä

me rakastamme aina toisiamme.

ANNA.

Niin rakastamme.

PIETARI.

Tästä hetkestä

aviomies ja -vaimo olemme.

ANNA.

Aviomies ja -vaimo.

PIETARI.

Jumalan

nimessä!

ANNA.

Hänen, ijankaikkisen.

PIETARI.

Siis suuren hetken kuitenkin ma sain.

Hääyötä varten puhdistettuna

ja valkaistuna on mun huoneeni.

Unelma utuinen tää liitto oli

aluksi mulle; tällä hetkellä

se täydellinen todellisuus on.

Me lähtehistä kärsimyksen karvaan

olemme juoneet; suokoon Jumala

nyt Kaanaan häiden iloviiniä!

Kuin hehku palava ja kirkas liekki —

niin rakkautemme olkoon ijäisesti!

Väliverho.

NELJÄS NÄYTÖS.

Linnan »sali. Ovi vasemmalla. Ikkunoita perällä, sohvia, pöytiä. Senaikuinen hieno sisustus.

Seuraavan päivän aamupuoli. Johan Vargentin seisoo vasemmalla oven luona, Tuomo hänen edessään.

VARGENTIN.

Mun sisareni täällä yötä, niinkö?

TUOMO.

Se häiritsi maar notariuksen matkaa?

VARGENTIN.

Noin parin tiiman päästä lähteä

nyt aikoo Hammarlannin kaljaasi.

Mun siinä pitäis matkustaa.

TUOMO.

On maar

nyt hyvä tuuli?

VARGENTIN.

Minulle ei ole...

Hän missä vietti yönsä?

TUOMO.

Eteistuvan

maister kaunistutti sitä varten.

VARGENTIN.

Siis edeltäpäin valmistettu?

TUOMO.

Kyllä.

Ja suurin touhuin.

VARGENTIN.

Sisareni saapui

siis illalla?

TUOMO.

Ma sitä nähnyt en.

Mut maister odotteli juhlallisna.

VARGENTIN.

Mun sisartani?

TUOMO.

Niin maar. Hän näet tuli.

VARGENTIN.

Oliko täällä sisarella seuraa?

TUOMO.

Maar maisteri — näet aviopari oikein.

VARGENTIN.

Aviopari! Sisarein ja vanki?

TUOMO.

Se meni nopeaan. Viel' iltamyöhään

kun maister puhui sisarestanne,

hän neidiks silloin häntä mainitsi;

vaan aamulla hän hymy-suin jo sanoi:

»Mun rakas vaimoni.»

VARGENTIN.

Ei ole totta!

TUOMO.

On maar. Jos valehtelen sanaakaan,

mun rutto tappakoon tai moskovalainen.

VARGENTIN.

Nyt vannoit turmaan. Tunnen sisareni.

TUOMO.

Ja minä tunnen maisterin. Hän joskus

on peloittava myrsky, joskus taas

niin hellä päivän-paiste, että hän

sulattaa kaikki. Mitä haluaa

sen maar hän saapi. Multa palveli

niin kauan häntä, kunnes häneltä

otettiin ruunun läskikimpaleet

ja tänään ajettihin etsimään

viheliäistä naurismaata. Samoin

käy minullekin varmasti. Se sattuu

kuin Härmän muorin uuheen. Tänään hän

minulta vaati tätä salia,

ma aukasin sen, ja hän muutti tänne —

siit' ehkä saan mä tuhat tuuteria.

VARGENTIN.

On paras karttaa miestä sellaista.

Vaikk' itselläni sisareeni nähden

on laiminlyönnin syytä.

TUOMO.

Notarius

olisi voinut ennen matkustaa

ja viedä neidin.

VARGENTIN.

Eilen aijottiin.

Mut missä lienevätkään vitkastelleet

nuo Ahvenanmaan olutratit.

TUOMO.

Jaa-ah.

Se viipyminen merkitsi!

VARGENTIN.

Miss' ovat

he nyt.

TUOMO.

He läksi yhdessä.

VARGENTIN.

Ja minne?

TUOMO.

En tiedä. Noita olutratteja

he ehkä kiittävät. Tai kenties rouva —

notariuksen sisar...

VARGENTIN.

Laatkaa herjaamasta!

Ei profeetallanne voi olla rouvaa.

Mun sisareni taas ei ole voinut

vajota hänen... Uh, ties jumaliste,

mi täällä voikaan mahdollista olla!

(Pietari saapuu.)

TUOMO.

Sit' on maar maisterilta kysyttävä. (Menee.)

PIETARI.

Te notarius! Rakas vaimoni

ei teitä tapaakaan siis kotona.

Me ristiin nähtävästi kuljimme.

VARGENTIN.

Niin, maister Schäfer, teiltä tiedustamaan

ma tulin sisartani. Tiedättekö

hänestä jotakin?

PIETARI.

Ma paljon tiedän,

Jumala nähköön. Mutta astuminen

väsytti minut. Ehkä istuisimme,

niin helpompi on haastella. (Istuvat.)

VARGENTIN.

Ei meillä

voi olla pitkät puheet.

PIETARI.

Kuinka niin?

Päinvastoin, notarius.

VARGENTIN.

Sanon teille

vain jonkun suoran sanan.

PIETARI.

Se on hyvä.

Jumala nähköön, siitä minä pidän.

VARGENTIN.

On uhriks häpäiseväin huhujen

mun sisareni aivan liian hyvä.

PIETARI.

Olette oikeassa, notarius.

Mun uskollinen, hellä vaimoin

ja rakas aviopuolisoni —

VARGENTIN.

Ketä

te tarkoitatte? Sisarestani

ma puhun.

PIETARI.

Minä puhun vaimostani.

Jumala nähköön, sama olento.

On sisarenne minun vaimoni

ja vaimoni on teidän sisarenne.

Sen ilmoittaa hän itse tahtoi teille.

VARGENTIN (vaikenee).

PIETARI.

Te, herra notarius, ette saa

noin vihaisesti minuun katsoa.

VARGENTIN.

Sokeus muuko vaiko vankeus

lie kaikkein suhtehien tuntemisen

noin juurta myöten hävittänyt teiltä?

PIETARI.

Ma tunnen hyvin suhteet. Langoksia

me olemme. Te näet olette

mun puolisoni veli.

VARGENTIN.

Vietellyt

siis hänet olette?

PIETARI.

Hän ensiksi

minua etsi. Tiedättehän sen.

VARGENTIN.

Te siksi teitte teon katalan?

PIETARI.

Jumala nähköön, hän on puolisoni.

VARGENTIN.

Vai puolisonne! Millä oikeudella?

PIETARI.

Sydämen kahden oikeudella.

Me rakastamme koko sielustamme.

VARGENTIN.

Ja tätä hullunhouretta te voitte

totena pitää! Surkuttelen teitä!

PIETARI.

Se mukaan kaavojen ja muotojen,

kuin notarius vaatisi, ei käynyt.

Mut liittomme on luja, pyhä; meillä

on toisihimme suuri tyytymys.

Ja uskollisuus viime hetkeen asti.

VARGENTIN.

Sen liiton pituus pian mitataan.

PIETARI.

Ei, notarius, puhe sellainen

voi rauhaan sopia.

VARGENTIN.

Myös minulla

on siinä asiassa sanomista.

Te unhotitte minut kokonaan.

PIETARI.

Jumala nähköön, emme unhottaneet.

Me teitä paljon ajattelimme,

ja olisimme puhuneetkin, mutta

suut sulkeutuivat aina suudelmiin.

VARGENTIN (nousten).

Ma riettauksia halua en kuulla.

PIETARI (nousee).

Mi puhtaan rakkauden solvaisu!

VARGENTIN.

Niin, rakkautenne! Sillä solvanneet

olette sisartani, minua

hyviä tapoja ja yhteiskunnan

ja kirkon säädöksiä.

PIETARI.

Onnelliset

me kumpainenkin siinä olemme.

Myös toivon teidän tyytyväisyyttänne,

jos ette puhu kirkon säädöksistä:

Jumala nähköön — niiden rikkominen

on juuri minun kutsumukseni.

VARGENTIN.

Keneltä saatu?

PIETARI.

Teille tiliä

ei minun siitä liene tehtävä.

VARGENTIN.

Kun ette voikaan.

PIETARI.

Minulla on siitä

elävä tunto.

VARGENTIN.

Profeetaksihan

teit' ihailijat ovat maininneet.

Sen harhan heistä viime teollanne

olette poistanut. Se hyvä puoli

on sillä.

PIETARI.

Teidän ajatuksenne

nyt kuljeksivat harhapolkuja.

VARGENTIN.

Mik' on se mies ja mikä profeetta,

mi hädän ajan uhatessa maata

ei korkeampaa tiedä ajatella

kuin naisen suudelmia!

PIETARI (tuskalla).

Notarius!

Jumala nähköön, kuka puhuu teistä!

VARGENTIN.

Kun luulottelujenne valhekullan

pois otatte, niin nähtäväksenne

jää hyvin vähän profeetallisuutta.

Ei hengen mies, vaan vietti-ihminen,

ja halpa sekin, tehdä voi kuin te.

PIETARI.

Te luihin, ytimihin tähtäätte!

Jumala nähköön, syvyys saatanan

siin' olla voisi, jollei rakkaus

tulessa puhdistettu olisi.

VARGENTIN.

Vaan jos se tuli onkin pelkkä himo. (Menee.)

PIETARI.

Se silloin olis sielun kuolema.

(Jää istumaan pää alas painuneena.)

TUOMO (saapuu, katselee hetkisen Pietaria).

Te olettekin surullinen, herra.

PIETARI.

Hän minua niin syvään haavoitti.

(Kääntyy katselemaan ulos ikkunasta.)

TUOMO.

Mun täytyy tehdä teille pieni pyyntö.

PIETARI.

Ei minull' ole mitään antamista.

Minulta korkein kaikki otti pois.

TUOMO.

Sopisi maar tuoss' eteistuvassa

asua vielä, kunnes lupa saadaan.

PIETARI.

Kun pääsin tänne, luulin, ett' on lupa.

TUOMO.

Ma aukaisin tään puhdistaakseni.

PIETARI.

Minulle sekä puolisolleni.

Kuin kauan poissa viipyneekän hän...

TUOMO.

Ikävä maar?

PIETARI.

Jos kovasydämisten

hän pariin joutuu. Ja ma tarvitsisin

jo hyvää holhoojaani. Mull' on nälkä.

TUOMO.

Jos vankiruokaa?

PIETARI.

Olkoon koskematta.

Jumala nähköön, kuinka syksyistä!

Vaikk' elokuu on vasta. Jäseniä

hyristi äsken, ulkona kun seisoin.

Viel' onko koivuhalkojani?

TUOMO.

On.

Ma saanko tuoda pesään?

PIETARI.

Myöhemmin.

Ma sitten kera rakkaan puolison

edessä istun pystyvalkean.

Iloa korkein silloin meille suo,

kuin noille varpuselle kahdelle,

jotk' yhdessä tuoss' eessä ikkunan

niin tyytyväisnä piipertelevät.

»Te katsokaatte taivaan lintuja!»

Niin, niin, jos noiden piipittäjien

ma oppilaana osaisinkin olla!

Ma tahdon olla iloinen kuin ne.

TUOMO.

Ja jakaa ilostanne muillekin?

PIETARI.

Jumala nähköön, milloin suinkin voin.

TUOMO.

Siell' ulkona on joku siipirikko

ja lohdutusta teiltä odottaa.

PIETARI.

Ken hän on?

TUOMO.

Eräs luoksepyrkijä.

PIETARI.

Mut kuka?

TUOMO.

Sitä sanomasta kielsi.

PIETARI.

Mut sinä tunnet hänet?

TUOMO.

Tunnen maar.

PIETARI.

Ja kohtasit?

TUOMO.

Hän varhain aamusella

jo makasi tuoll' oven edessä.

PIETARI.

Ei häntä siellä näkynyt.

TUOMO.

Ei maar,

kun sallinut en olla.

PIETARI.

Mitä hän

siis tahtoi?

TUOMO.

Teidän nimeänne toisti

ja pyrki luoksenne. Ma kehoitin

pois nousemaan. Ja lopulta hän nousi,

kuin murheen haamu huokaili ja horjui.

PIETARI.

Miss' on hän nyt?

TUOMO.

En herrasväkeä

niin varahin ma voinut herättää

ja päästää häntä luoksenne, ma siksi —

PIETARI.

Pois ajoit kurjan! Olit kovin tyly.

TUOMO.

En maar. Ma hänet huoneeseeni saatoin.

Hän nukkui sinne. Koko yössä tuskin

lie silmiänsä ummistanutkaan.

Hän makasi, kun herrasväki läksi,

havahtui äsken, taasen pyrkii tänne.

PIETARI.

Sa voinet virkkaa hänen nimensä?

TUOMO.

Ei maar se sovi, kun hän kovin kielsi.

PIETARI.

Vaan jollen päästä häntä puheilleni?

TUOMO.

En tiedä sitten... Hän, tuo nuori mies —

PIETARI.

Vai nuori mies!

TUOMO.

Hän sanoi makaavansa

niin kauan portaallanne, kunnes pääsee,

tai syrjään heitetään. Hän siell' on nyt.

PIETARI.

No päästä sitten tänne varpuis-polo!

TUOMO.

Sen heti teen. (Menee.)

PIETARI (yksin).

Mut minkä lohdutuksen,

Jumala nähköön, minulta hän saa!

Voin asiansa kuulla kuitenkin,

tuon koetellun poloisen.

(Odottaa, Kaarle Hasselqvist saapuu paljain päin, hajalla hapsin.

Seisahtuu ovenpieleen, katsoa tuijottaa synkkänä Pietariin.)

Sä, Kaarle!

KAARLE (harvaan, kolkosti).

Niin... minä. (Kiihtyy.) Minulla on sanottavaa.

PIETARI.

Jumala nähköön, kuinka olet täällä?

KAARLE.

Pelasta itses! Joutuin pakene.

Kaikk' kuumaan tuhkaan vuotanut nyt on.

Ja siitä syntyy sähinä, mi polttaa.

Siis pakene!

PIETARI (jyrkästi).

Ei mieleenikään tule!

Ei koskaan!

KAARLE (masentuen).

Turhaa olikin se siis!

PIETARI.

Siit' älä puhukaan!

KAARLE.

Se täytyi tietää!

PIETARI.

Ma annoin sulle tärkeän tehtävän.

KAARLE.

Niin annoit, annoit!

PIETARI.

Kuinka suoritit sen?

KAARLE.

Niin suoritin kuin taisin.

PIETARI.

Kirjeen veit?

KAARLE (vaikenee).

PIETARI.

Miks et sa puhu?

KAARLE.

Mua onnetonta!

PIETARI.

Väsyitkö kovin? Ruumiisi on heikko.

KAARLE.

Ei sielu kärsi ruumiin heikkoudesta.

PIETARI.

Ja sinun sielus kärsii?

KAARLE.

Kovin kärsii.

PIETARI.

Jumala nähköön, puhu selvemmin!

Sa veitkö kirjeen? Kuinka ennätit?

KAARLE.

Yö ollut on niin hirvittävän pitkä.

PIETARI.

Vaan kirjeeni?

KAARLE.

Niin ääretön on ollut

minulla kärsimys.

PIETARI.

Miks kiusaat mua?

Sa etkö kuule! Veitkö kirjeeni?

KAARLE.

Sa muistat, että itse pakoitit!

PIETARI.

Ja sinä otit. Mutta sano, veitkö!

KAARLE.

Mun onnettoman täytyi viedä...

PIETARI.

Täytyi,

Jumala nähköön, kun mä lähetin!

Sen vaatii uskollisuus, poikani.

Siis ole levollinen!

KAARLE.

Sitä en

voi koskaan, koskaan!

PIETARI.

Uskollisuuttasi

ma olen siunannut.

KAARLE (raivolla). «

Sun minua

nyt täytyy kirota!

PIETARI.

Vai kirota!

Mi harhan henki pisti päähäsi!

KAARLE.

On uskollisuus uskollisuuden

minussa tappanut.

PIETARI.

Niin epäselvä

on tänä päivänä sun puheesi.

KAARLE.

Vaan sinun täytyy päästä selville.

PIETARI.

Jumala nähköön, muusta huoli en

kuin että kirjeen veit. Ja sinä annoit

sen käteen hyvin arvokkahan hertan?

KAARLE.

Niin arvokkaan kuin taisin.

PIETARI.

Siis sen vihdoin

on tsaarillinen majesteetti saanut.

Sa onnelliseks olet tehnyt minut.

Jumala nähköön, kun on voitto saatu,

niin unohtuvat olleet vastukset.

Kuu matkallaan saa monta pimennystä,

mut kirkkaana taas kulkee tietänsä.

Niin mielenikin jälleen kirkastui.

On määränpää taas selvä edessäni.

KAARLE.

Miks' panitkaan tuon kirjeen käteeni!

Voi miksi saavuin sinun luokses eilen!

Voi miksi koskaan kohtasinkaan sinut!

PIETARI.

Siks että korkein niin on ohjannut.

KAARLE.

Ei koskaan liene tahtonut hän näin!

PIETARI.

Kun siunaan, haihtuu epäilyksesi.

KAARLE.

Kiroa niinkuin joskus ennenkin!

PIETARI.

Miks sitä muistat? Useamminhan

ma olen siunannut. Nyt myöskin korkein

avatkoon suuni hyväll' armolla

sun sydämelles uskolliselle...

(Lähestyy yrittäen laskea kädet päälaelle.)

KAARLE.

Ei! Varjelkohon Kaikkivaltias

sinua minuun koskemasta nyt.

Sa siunaat, kun sun mieles mukaan käy;

nyt etkö näe —

PIETARI (lamautuen).

Sä myöskin mua lyöt.

Jumala nähköön!

VARGENTIN (saapuu juuri).

Suokaa anteeksi!

Mun täytyi tänne heti palata.

KAARLE.

Te, notarius!

VARGENTIN.

Sinäkään et ole

tän' yönä ollut asunnossasi.

KAARLE.

En ole ollut, en.

VARGENTIN.

Sun harhailujas

en jouda tutkimaan; on toinen syy.

PIETARI.

Mun rakas puolisoni! Miss' on hän?

Ma tahdon häntä ajatella. Siitä

mun mieleni taas kirkastuu.

VARGENTIN.

Niin, tulin

taas sisareni tähden.

PIETARI.

Sanokaa,

miss' on hän? Mitä tapahtunut on?

Miks ei hän palaa luokseni?

VARGENTIN.

Kun hänet

on kuljetettu kirkkoneuvostoon.

PIETARI.

Jumala nähköön — väkivallalla?

VARGENTIN.

Voi tuskin muuksi sanoa.

PIETARI.

Ja se

on tapahtunut teidän tahdostanne!

VARGENTIN.

Ei ole. Hänet viety oli ennen

kuin minä saavuin täältä. Tietysti

on sielunpaimenemme, rovasti,

sen järjestänyt.

PIETARI.

Mikä väkivalta!

Jumala nähköön, niin se leviää

kuin sammutettuin kekäleiden katku!

VARGENTIN.

Kun omat teot arvosteltaisiin,

niin toisten työt jäis tuomitsematta.

PIETARI.

Ken olla vois niin julkea kuin tuo

kavala pappi?

VARGENTIN.

Velvollisuuttaan

hän niin ei ole unhottanut kuin

te itsenne.

PIETARI.

Kuin minä, sanotte?

VARGENTIN.

Totuudentunnustuksen marttyyri,

mi salavuoteen rikoksella tahraa

sen jalon naisen, jolle velass' on

kiitollisuutta, kunnioitusta!

PIETARI.

Jumala nähköön — pyhä liittomme!

VARGENTIN.

Jumalan kiusausta! Sen hän näkee!

PIETARI.

Ken olette te sitä sanomaan?

Nyt ahdistatte minua, kun multa

on kaikki viety, kun ma ravinnotta

täss' olen tyhjin kukkaroin ja vatsoin

ja tyhjin sydämin. En ajatellakaan

mä jaksa enää.

KAARLE.

Sinun olen, eno,

ma nähnyt Jumalata kiusaavan.

PIETARI.

En teiltä, mutta hänen kädestään

ma otan rangaistukseni. Siis menkää!

KAARLE.

Mun täytyy vielä haastaa sulle, eno.

VARGENTIN.

Te ette minun asiaanikaan

viel' ole kuullut.

PIETARI.

Koskeeko se Annaa?

VARGENTIN.

Lähinnä teitä. Teidät noudetaan

myös kuultavaksi kirkkoneuvostoon.

PIETARI (ihastuen).

Se onko totta? Pääsenkö mä sinne?

Ja näen jälleen rakkaan puolisoni?

Mi ilosanoma! (Alakuloisesti.) Niin, hetki sitten!

VARGENTIN.

Vai ilosanoma!

PIETARI.

Niin, totisesti!

Suloiset kasvot nähdä jällehen,

ja siellä, seisten hänen rinnallaan,

julistaa, että kaikkein uhalla,

uhalla tuomion ja kirkon herrain,

uhalla kuoleman hän minun on!

VARGENTIN.

Ma siitä teitä varoittamaan läksin.

Niin ette tehdä saa.

PIETARI.

Vaan kuinka sitten?

VARGENTIN.

Sanotte, että häväisevä huhu

on levinnyt. Ja että sisareni

on teille aivan vieras olento.

PIETARI.

Ja valehtelen!

VARGENTIN.

Onhan suhteita

ja laitoksia, joiden pyhyys-arvo

on kaikin keinoin säilytettävä.

PIETARI (voitokkaasti).

Te sokea ja ulkokullattu!

Nyt paljastitte kaiken häpeänne!

En elävämpää mielen virvoitusta,

Jumala nähköön, olis voinut saada.

Vai kaikin keinoin! Kuinka matalaa!

Ma, tietäkäätte, en voi vilpistellä.

Hän minun rakas puolisoni on.

Edessä Kaikkivallan kasvojen

olemme liittynehet yhdeksi.

Tää puhdas rakkauden liitto voi

kaikk' kestää koetukset, syytökset.

ANNA (kiiruhtaen sisään).

Mun puolisoni, rakas herrani!

(Heittäytyy Pietarin kaulaan.)

PIETARI.

Sa, rakas Anna! Hellä puoliso!

Minulle sydäntäkin kalliimpi!

Oi kuinka sua kaivannut jo olin!

Nyt näen jälleen puhtaat kasvosi,

ja hellän äänes kirkkaan soinnun kuulen

ja sydämesi sykinnän.

ANNA.

He minut

pois kotoani äsken raastoivat.

Ei luoksesi ois mua päästetty,

mut heidän käsistänsä karkasin.

Sun syliis riensin; sillä sinua

niin suuri vaara uhkaa.

PIETARI.

Mikä vaara!

Jumala nähköön, ei niin mikään, rakas.

ANNA.

Et tiedä vielä.

PIETARI.

Tiedän aivan kaikki.

Saat levollinen olla.

ANNA.

Mutta eikö

sinua ole petetty?

PIETARI.

Ei, armas.

Ei minua voi pettää ihmiset.

On minulla niin turvallinen tunto.

Ja kun sun näen, mä onnellinen olen.

ANNA.

Se siis ei totta ollutkaan! Et usko,

ma kuinka kauheasti peljästyin!

Ja syyttä aivan.

(Katselee ympärilleen.)

Kaarle, sinä täällä!

Mä siitäkin jo huomaan, ettei se

voi olla totta.

(Menee hänen luokseen.)

Eihän?

KAARLE (vaikenee).

ANNA.

Puhu, Kaarle!

Se eihän totta olla saata. Eihän?

KAARLE.

En tiedä, kenen Kaikkivaltias

suo jäädä eksytyksen uhriksi.

ANNA (veljeensä kääntyen).

Sa tiedät, Johannes?

VARGENTIN.

Sun häpeäsi?

ANNA.

Sa tiedät hänen vaaransa ja voit

pelastaa hänet.

VARGENTIN.

Viettelijäsi!

ANNA (Rientää syleilemään Pietaria).

Mun rakas, uskollinen puolisoni.

Hän Jumalalta pelastuksen saa.

Ja voiton, kruunun!

(Broms ja Beckman saapuvat.)

BROMS.

Kaikkein kauneimmillaan

avio-onni!

PIETARI.

Korkein on sen suonut.

BROMS.

En saata onnitella. (Vargentinille.) Notarius,

ken meistä silloin oli oikeassa?

VARGENTIN.

Jos mielen katkeruutta tahdotte

lisätä mulle, tuskin oikein teette.

BROMS.

En tahdo sitä. Kova onni vain,

kun kyllin pian ette matkustanut.

Nyt sisartanne kohtaa kirkkokuri.

PIETARI.

Vai kirkkokuri! Jumalallisen

ja puhtaan rakkauden tähden? Niinkö?

BROMS.

Siveellisten ja kirkollisten sääntöin

ja oikeuksien loukkaamisesta.

Mut rietas yhteys pian lopun saa.

ANNA.

Ei sydämien hellä kiintymys.

PIETARI.

Me suojelukseen Kaikkivaltiaan

olemme rakkautemme jättäneet.

BROMS.

Jos voisit nähdä, kuinka tarpeellinen

sinulle hänen armonsa nyt on,

niin hairahduksiasi katuen

sä lähestyisit hänen kirkkoaan.

PIETARI.

Mi vilpittömät hengenpyytehet

niin tuomitsee ja kahlehisin kytkee.

BROMS.

Kun puhdas oppi, kirkonjärjestys

on säilytettävä.

PIETARI.

Ja elämä

on tukahdutettava! (Beckmanille.) Sinä vielä,

Jumala nähköön, häntä saattelet!

BECKMAN.

On raja, jonka yli ei saa käydä.

Ei kansalainen eikä virkamies

voi sinua nyt enää puolustaa.

PIETARI.

Vähemmin vielä vilpistelijä.

Se sinä olitkin, ei kukaan muu.

Mut syliin petollisen ystävän

mitataan kosto satakertainen.

BECKMAN.

Jo äsken sanoi tuomiorovasti,

mit' olisi nyt sinun tehtävä.

PIETARI.

Mun jumalattomia pappeja

on vastaan oltava, vaikk' yksin jäisin.

ANNA.

Ma altisna ja uskollisena

sun rinnallasi seison.

PIETARI.

Sinä, rakas!

Mun armas lohdutuksen enkelini!

VARGENTIN.

Ja minulle niin suuren surun lapsi.

BROMS.

Varoitin teitä. Näin se nyt on käynyt.

BECKMAN.

Ja pahinta ei notarius vielä

voi tietääkään. Jos tämä nuori mies

(viittaa Kaarleen)

avaisi suunsa, kammottavimman

te kuulisitte.

VARGENTIN.

Kiivautta täynnä

hän äsken oli, mutta sitten seissut

kuin kivipatsas.

KAARLE (vaikenee yhä).

PIETARI.

Minuakin hän

on ihmetyttänyt. En milloinkaan

noin synkkänä mä häntä ole nähnyt.

KAARLE.

Yön pimeydessä olen kulkenut,

en vieläkään näe päivän sarastusta.

PIETARI.

Jumala nähköön, kolkko arvoitus.

KAARLE.

Ma tahdoin haastaa, mut en, kurja, voinut.

BECKMAN.

Sen tekee sitten pian kreivi v. Lieven.

PIETARI.

Vai kreivi v. Lieveni Mitä hänellä,

Jumala nähköön, tääll' on tekemistä?

BECKMAN.

Sa tiedät, hänen ylhäisyytensä

on luokses aikonut. Ja nyt hän saapuu.

PIETARI.

Nyt tänne? Ei! Sen kiellän kokonaan.

BECKMAN.

Ei voida kieltää. (Katsoo ovelle.) Niin, nyt onkin täällä

jo hänen kreivillinen korkeutensa.

(Kreivi v. Lieven saapuu seurueineen,

Schäferin molemmat kirjeet kädessä.)

v. LIEVEN (katseltuaan ympärilleen, Pietarille).

Maister Schäfer? Ellen erehdy?

PIETARI.

Ma olen, herra kreivi.

v. LIEVEN.

Ennen en

ma ole teidän kasvojanne nähnyt.

Mut kuullut olen teistä.

PIETARI.

Vihamiehet

ain' ovat parjanneet.

v. LIEVEN.

Ja ystävät,

sen tiedän, kiittäneet. On mieluisempaa

minusta ollut kuulla ystäviä.

PIETARI.

Jumala nähköön, siitä iloitsen.

v. LIEVEN.

Olette kuolemahan tuomittu?

PIETARI.

Vaan vääryydellä!

v. LIEVEN.

Niin te väitätte —

mut millä syyllä, siit' en ole varma.

Ei vankeutenne ole raskas ollut?

PIETARI.

Ma saanut olen pilkkaa, häväistystä.

v. LIEVEN.

Mut myöskin lahjoja ja vapautta.

PIETARI.

On korkein lahjoittanut, herra kreivi.

v. LIEVEN.

Ja ystävänne.

PIETARI.

Hän on suonut nekin.

v. LIEVIN.

Sen kyllä uskon. Ystävänänne

ma hyväksenne toiminut myös oisin,

jos mahdollista olis ollut se.

Te armahdusta ette halunnut?

PIETARI.

En.

ANNA.

Eihän, teidän ylhäisyytenne,

nyt mikään vaara häntä uhanne?

V. LlEVEN.

Hänt' uhkaa suuri vaara. Mutta kuka

te olettekaan?

ANNA.

Hänen puolisonsa.

BROMS.

Ei, herra kreivi! Tällä tuomitulla

ei ole puolisoa, tiedän sen.

PIETARI.

Jumala nähköön, totisesti hän

on minun rakas aviopuolisoni.

BROMS.

Ei kirkon vihkimä.

PIETARI.

Mut Jumalan

minulle lahjoittama.

v. LIEVEN (toisille).

Tiedättekö,

hän onko hänen vaimonsa?

BECKMAN.

Ma en

voi sitä ratkaista.

VARGENTIN.

En minäkään.

v. LIEVEN.

Sen ratkaiskohon sitten Jumala!

En, maister Schäfer, hyvänsuopuuttani

ma ole voinut teille osoittaa.

PIETARI.

Ma luotan apuun Kaikkivaltiaan.

v. LIEVEN.

Se olkoon teillä! Raskas velvollisuus

on minulla nyt suoritettava.

Minulla kädessäni, niinkuin näette,

on teidän kaksi kirjettänne.

PIETARI.

Kaksi!

Jumala nähköön, yhden olen vain

ma lähettänyt ylhäisyydellenne!

v. LIEVEN.

Minull' on kaksi. Tässä toisessa,

mi kuninkaalliselle prinsessalle

on ollut aijottu, te ennustatte

kuninkaan kuolemaa ja valtakunnan

häviötä ja suurta kärsimystä.

PIETARI.

Jumala nähköön, kaikki tapahtuu,

ja jumalattomien pappein tähden!

V. LlEVEN.

Ja toinen kirje, (viittaa Kaarleen) tämä nuori mies

min viime yönä toi mun käteeni —

PIETARI (kiivaasti Kaarlelle).

Sa kavaltaja, julki petturi!

KAARLE.

Oi, älä kiusaa Jumalata, eno!

(Taistelee sisällisen taistelun.)

Ei! Sinä lausuit sanat. Niillä

sa minun tieni olet viitoittanut.

(Astuu v. Lievenin eteen.)

Niin, herra kreivi, niinkuin kuulitte,

ma olen kavaltaja, petturi.

Maister Schäfer toista kirjettä

ei kirjoittanut eikä lähettänyt.

v. LIEVEN.

Sen alla näen hänen nimensä.

Ja viholliselle on osoitettu.

KAARLE.

Mä olen kavaltaja, petturi.

Mä kirjoitin sen hänen nimessään.

PIETARI.

Jumala nähköön, tietänetköhän,

sä mitä puhut!

KAARLE.

Tiedän, eno, tiedän!

Mun täytyy puhua!

v. LIEVEN.

Sen miksi teit,

poloinen nuori mies?

KAARLE.

Ma vapauttajaa toivon Schäferille.

Hän hyvä on ja jalo. Hänen täytyy

vapaaksi päästä.

PIETARI.

Onnetonta mua!

Jumala nähköön, mitä puhuu hän!

Hän kurjimman ja viheljäisimmän

minusta tekee olennon!

v. LIEVEN.

Mä voin

sokean intos hänen hyväkseen

viel' ymmärtää. Mut miksi kirjeen toit

mun käsiini?

KAARLE (hämmentyen).

Miks teille toin sen, herra kreivi, sitä

en sanoa voi, hyvä Jumala!

Ma onneton en tiennyt, mitä tein.

PIETARI.

Mä tiedän, herra kreivi.

v. LIEVEN.

Sanokaa!

PIETARI.

Hän toisen tähden uhrautuisi nyt,

mies polon, jonka Kaikkivaltias

nyt suokoon maistaa armontuntoa!

KAARLE.

Oi eno, enkö milloinkaan mä voi

sun hyväksesi toimia!

v. LIEVEN (Kaarlelle).

Et väliin

saa tulla nuorukainen. (Pietarille) Kenen tähden

hän uhrautuisi?

PIETARI.

Jonka kirje on

nyt kädessänne, herra kreivi.

v. LIEVEN.

Te

siis olette tän kirjeen kirjoittanut?

PIETARI.

Niin, minä yksin, eikä kenkään muu.

Se ahdistus ja kärsimyksen malja,

mi siitä mitataan, se minulle

on yksin mitattava.

ANNA.

Osan siitä

ma rakkauteni kannettavaks tahdon.

KAARLE.

On halpa minun uskollisuuteni

ja usein rikkonut; se sittenkään

ei luovu sinusta.

PIETARI.

Oi kuinka paljon

valoa onkaan vankeudessani!

v. LIEVEN.

On vankeusaikanne nyt loppunut.

ANNA.

Hän vapaaks pääsee? Niinkö, herra kreivi?

v. LIEVEN.

On tällä kertaa Ruotsin valta heikko,

ja maister Schäfer paljon heikontuvan

sen vielä ennustaa. Se kuitenkin

on kyllin vahva vapauttajan

hänelle hankkimaan.

PIETARI.

Te totta,

Jumala nähköön, tarkoitatteko?

v. LIEVEN.

Te vapauttajan saatte; täss' on se!

(Viittaa ovelle, jonne kaupungin pyöveli on ilmestynyt.)

PIETARI (säpsähtäen).

Jumala, musta Yrjö! Pyöveli!

v. LIEVEN.

Odottaa teitä. Taikka kaipaatteko

te kenties pappia?

PIETARI.

Mä pappia!

BROMS.

Mä, kirkonpalvelija, olen läsnä.

PIETARI (vaitiolon jälkeen).

Minull' on armo, apu; valmis olen.

(Kääntyy mennäkseen.)

ANNA (lähestyen Pietaria).

Sa jätät minut, leskipoloisen?

VARGENTIN.

Jos sulla edes kunniallisen

ois leskenoikeudet!

BROMS.

Vietelty!

Ei ketään hänell' ole korjaajaa.

PIETARI.

Jumala nähköön raskaan tuskani!

Ma rakkaimpani silmäin edestä

saan käydä kuolemaan ja jättää hänet

jokaisen tylyn solvattavaksi.

Ja tääkin viheliäisyys määrätön

on pappein työtä.

ANNA.

Eivät papit, rakas,

minua sinuun liittäneet.

PIETARI.

Niin, eivät;

Jumala nähköön, mä sen itse tein.

ANNA.

He eivät myöskään, rakas, puhuneet

sun vastaisesta korotuksestasi

ja ihanasta onnesta.

PIETARI.

Ma itse

sun etees, armas, niitä kuvailin.

Ja petin sinut! Tämä tieto on

nyt raskain kuormani.

ANNA.

Se heitä pois!

Ma onnen sain sun rakkaudestas.

PIETARI.

Olento armas! Sua siunata

en enää saata; siunaukseni

on pelkkää kirousta tuottanut

ja rakkauteni onnettomuutta,

Jumala nähköön, mutta sinulla

on puhtaat kasvot ja niin kirkas otsa.

Hyvästi näkemiin! (Painaa suudelman otsalle.)

KAARLE (rientää Pietarin luo).

Mua siunaa, eno!

PIETARI.

On sydämesi sinut siunannut.

Et enää ole katseeltasi synkkä.

Mä kyyneleitä silmissäsi näen.

Niin myöskin jälkeen hävityksen myrskyn

viel' armon pisaroita variseva

on tänne syrjäisehen Pohjolaan,

ja hohde korkehimman hyvyyden

on valaiseva köyhää Suomenmaata.

v. LlEVEN.

Ma sitä myöskin sydämestän' toivon.

BROMS.

Ja kirkko myöskin toivoo, herra kreivi.

(Schäfer, Broms, Beckman ja kreivi v. Lieven

seurueineen poistuvat. Anna vaipuu polvilleen.)

VARGENTIN (hetkisen kuluttua).

Nyt meren yli Ruotsin puolelle.

Kai Hammarlannin kaljaasi on valmis.

ANNA.

Jumala nähköön, rikkaat pakenevat,

vaan köyhäin täytyy jäädä, kärsiä.

Väliverho.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK MEIDÄN JEREMIAS ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

MEIDÄN JEREMIAS

HENKILÖT:

ENSIMÄINEN NÄYTÖS.

TOINEN NÄYTÖS.

KOLMAS NÄYTÖS.

NELJÄS NÄYTÖS.

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE