Tulta ja tuhkaa
Date: 2026-01-18T00:00:00+00:00

The Project Gutenberg eBook of Tulta ja tuhkaa

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Tulta ja tuhkaa

Novelleja ja runoja

Author: Iris Uurto

Release date: January 18, 2026 [eBook #77732]

Language: Finnish

Original publication: Helsinki: Otava, 1930

Credits: Tuula Temonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TULTA JA TUHKAA ***

language: Finnish

TULTA JA TUHKAA

Novelleja ja runoja

Kirj.

Iris Uurto

Helsingissä, Kustannusosakeyhtiö Otava, 1930.

SISÄLLYS

Gretan päiväkirjasta
Kymmenestä markasta
Tänä iltana
Reino Vilkkari
Viha
Näin piti käydä
Köyhä leski
Kaksi mansikkaa
Vieraina toisilleen
Vanhalan sukutarinoita

Runoja

GRETAN PÄIVÄKIRJASTA

On 28.11. —29. Sateinen ilma. Katu kiiltelee märkänä. Useimmat ihmiset kulkevat sateenvarjot levitettyinä, vaikka ei tämä sade juuri kastele. Omituisesti taittuvat tässä raskaassa, alakuloisessa, vesihelmiä pisaroivassa ilmassa sadat valot. Katselen noita katkeilevia, heijastuvia säteitä, silmäni hellii niitä.

Kuljen ilman sateenvarjoa; sitä minulla ei ole koskaan ollut.

Minä rakastan tätä kaupunkia erikoisesti. Rakastan sen katuja, ikkunoita, taloja, liikettä. Parhainta ajanvietettäni, puhdasta iloa, on minulle kuljeksia pitkin katuja, varsinkin iltaisin. Olipa ilma millainen tahansa, minä nautin liikunnosta. Vain siitä, että saan siirtää jalan toisen eteen, hitaasti, huolettomasti. Ja samalla kiinnittää katseeni kasvoihin, ihmisiin, kaikkeen.

Tulen Heikinkadulle. Primulan kulmassa loistaa hehkuvanpunaisin kirjaimin O.Y. HENRY-AUTO A.B. Minä melkein pysähdyn. Se on huikaiseva ja huumaava väri. Vaikuttaa minuun kuin Itämaat. — Th. Wulffin kammottavan ja kylmän sinistä reklaamivaloa minä pelkään.

Ruotsalaisessa teatterissa näkyy menevän Tiggaroperan.

Raitiovaunut kiitävät sihisten rataa. Monet kellot soivat. Vesi solisee likaviemäriin. Aleksanterin puolelta kuuluu kimeä pojan ääni: Skvallerklockan …

Kuljen Bulevardia alas rantaan ja takaisin. Kalossini ovat raskaat ja hiukan liian isot. Jokin sadepisara vierii kaulukseni alle ja jatkaa tietään rintaani pitkin. Omituinen levottomuus syö minua tänä iltana. Olen kuljeksinut jo toista tuntia näin, yksin, ympärillä kadun hälinä, tuntemattomat ihmiset ja tippuva sade.

Oi, niin tyhjää, niin äärettömän tyhjää on minun elämäni. Ei ole mitään kiinnekohtaa, ei mitään tehtävää. Ei kotia. Opiskeluni — sehän on vain näennäistä. Minä olen elänyt vain itselleni monta, monta vuotta.

Olen esteetikko. Olen yrittänyt hienosti herkutella elämällä.
Nauttia niin, ettei tunnu mitään pistävää tai tympäisevää sivumakua.
Kuunnellut sangen kauan professori Hirnin luentoja, lukenut
maailmankirjallisuutta, istunut teattereissa. Tanssinut juhlissa.
Turhaa!

Moni mies on suudellut minua. Olen luisunut niin pitkälle, että olen kadottanut välittömän kyvyn rakastaa. — Tutustun johonkin mieheen, me puhelemme, nauramme, näen selvästi, että hän voisi rakastua minuun. Minä — sanoinpa minä hetkenä tahansa hyvästi hänelle — minussa ei liikahda kaihon värekään. Olenko minä kuollut? Tullut sellaiseksi kuin vanhat ihmiset? Tämä on kaameaa. En voi tarttua kenenkään käteen, en antaa kenellekään mitään — sydämestäni. Olen liian vapaa. Onnellisia ne, jotka ovat sidottuja. Oi, minä toivoisin muutamia vuosia takaisin, olemattomiksi. Silloin minäkin rakastin, niinkuin ollaan jonkun orjana. Sen ajan toivoisin jälleen. Tai en sittenkään. Turhaa! Turhaa!!

Rakastin siten yhtä, kahta, kolmea. Heidän kasvonsa kohoavat vielä silmieni eteen. Sitten on tullut toisia, jotka eivät ole merkinneet minulle mitään.

Olen koditon ja kadun vilinässä koetan unohtaa itseni. Tämä kuljeksiminen on tosi kuva itsestäni. Vieraana kaikille, katselijana, vailla mitään johtotähteä. Levoton ikävä rinnassa. Kaikki tulet vetävät minua puoleensa, ei mikään voi vangita sieluani. Olen tänä hetkenä äärimmäisen kyllästynyt kaikkeen. Jos minulla on Jumalaa, nousee sisimmästäni huuto, kuin kuukausia kuivaneesta maasta: Janoan…

Seisahdun Floran ikkunaan. Katselen alakuloisena valkoisia ja keltaisia krysanteemeja, punaisia, juuri auenneita tulpaaneita pienissä ruukuissaan ja sammalpohjaisia seppeleitä. Näen, että kukkakaupan peräseinällä oleva kello osoittaa normaaliaikaa: 20,15. Kuljen ohi reklaamilehdillä peitetyn kioskin, missä myyjä viluisena seisoo pöytään nojaten. En halua ostaa pika-arpoja kansanterveyden kohottamiseksi, koska jo pari kertaa olen koettanut turhaan.

Pysähdyn silmäilemään Kit-Catin elokuvia. Kaksoisohjelma: »Pakokauhu» ja »Loistava urotyön». — Puiston kulmassa, puhelinkopin lasin läpi näen nauravat, raikkaat naisenkasvot ja kuulen hänen laulavan, kirkkaan äänensä huutavan kuulotorveen: »Hyvä Jumala, milloin sinä sitten tulet?»

Jään seisomaan Kauppatorin rantaan, meren äärelle. Näen tumman, läikkyvän veden kuvastelevan Katajanokan tulia. Tuijotan ulapalle, ohimoitani pakottaa.

Minä olen etsinyt nautintoa, karttanut työtä ja vaivaa. Samppanjankuohua on elämäni ollut. En mitään ole tehnyt. Ei ole sitä rehellistä ruumiin työtä, joka minussa tekijäänsä kiittäisi.

Mikä vie minut tänä iltana tekemään tiliä itsestäni — syvemmin ja katkerammin kuin muulloin? Mistä tuli tuska, raskaampi, painavampi kuin tämä harmaja, itkevä ilma, joka ulottuu etäisyyksiin ja vaihtuu eetteriin?

Oi, minä tiedän sen. Tämä tunto ei tule ensikertaa, se kasvaa vain. Olenhan nainen, ehkä nuori vielä, mutta viisas. Kotia en ole luonut, lasta en ole kasvattanut. Minä ymmärrän sen nyt, että aatteet, juhlat, sanat, — ne ovat lopultakin vain paljasta leikkiä. Me emme ole luotuja ihmisiksi, vaan mieheksi ja naiseksi. Vain kaksi yhdessä muodostaa kokonaisuuden. — Liian syvästi minä tunnen yksinäisyyden ja vapauden kirouksen — se on raskainta maailmassa. Olen tuuliajolla. Valmis lahjoittamaan sieluni kenelle tahansa, antautumaan kenen orjaksi hyvänsä… mutta minä pelkään — pelkään, ettei minulla ole sielua. Se ei ole minun vallassani, on vapautunut, kylmä…«

Värähdän tuskasta. Sydänalani on kuin ontto, kaipauksen nakertama puu; hylättyjä linnunpesiä täynnään. Kaikki minun puuhani: koinsyömä vaate. Samppanjankuohua, samppanjankuohua.

Pelkään. Meri houkuttelee. Ui ulapalle ja nuku… Olen väsynyt itseeni. Jospa joku tekisi minut orjakseen. Pelastaisi minut, ei kuulisi omaa ääntäni, ei kysyisi minun mieltäni.

Olen epätoivoinen. En tahdo mennä huoneeseeni, missä vain kirjat minua ympäröivät. Vihaan niitä, koska olen nauttinut niistä kauan. Inhoan, kammoan itseäni. — Mereen! Pois!

Ei, Greta, sinä et saa. Sinun pitää kantaa tämä lohduton tyhjyys. Sinun pitää kestää. Täytyy, täytyy, täytyy. Sinun täytyy.

Lähden kävelemään ja käännyn konemaisesti Eteläiselle Rantatielle. Tuossa tulee vanha nainen vastaani. Rumat, väsyneet kasvot. Laahaavat askelet, kutistunut, käytä varsi. Tahtoisin kiertää käteni hänen kaulaansa, säälin häntä, ja kuitenkin: hän on onnellisempi kuin minä.

Joku laskee kätensä olalleni. Käännän välinpitämättömästi päätäni.

Aarne, Yksi niistä kolmesta. Minulla ei ole tunnetta enää edes hänelle.
Sammunutta, kuollutta.

Hänen ruskeat, lujapiirteiset kasvonsa loistavat märkinä. Hänellä on hiukan näppyläinen iho, ja minä pidän siitä. Hän on päätään pitempi minua. Voimakas, tarmokas. Hänen silmänsä ja naurunsa on minusta rohkaisevinta maailmassa. Minun ei pidä näyttää, että olen onneton.

— Tiedätkö, sanoo hän, — olin juuri osoitetoimistossa hakemassa sinun osoitteesi. Ajattelin tulla jonakin iltana sinua tapaamaan.

Hän vaikenee. En vastaa. En ymmärrä itseäni tänään. Kuin olisi kieleni kuivunut kitalakeeni. Tämä apeus painaa minut maahan. Miksi alkaisin puhua, nauraa? Mitä se hyödyttäisi? Se on mennyttä. Tahtoisin kuolla. Sataman likainen vesi olisi juuri sopivaa minulle. Tämä katkeruus on hirveää.

— Olen iloinen, kun tapasin sinut näin. Minun täytyy puhua kanssasi.

On kuin ei hän tietäisi mitä sanoa. Minä olen ääneti. En jaksa, en välitä. Janoan jotakin, mitä ei koskaan lasketa käsiini. Tyhjänä loistaa edessämme kaareva tie. Olen kulkenut sitä satoja kertoja, se on kulunut askelistani. Pieni hellyys herää minussa tätä rakasta tietä kohtaan. Satamassa on laivoja. Siellä liikutaan, työskennellään. Oi, minähän olen vain katselija… Minulla ei ole osuutta mihinkään. Miten kauan me kuljemme ääneti? Tulemme Kaivopuistoon. Hän pysähdyttää minut varjoon ja tarttuu olkapäihini.

— Oletko sinä tarkkaan unohtanut minut?

En osaa vastata. Paleltunut ei virkoa. Minä kärsin kylmyydestäni. Hän kiertää kätensä ympärilleni. Näin me seisoimme usein ennen vastakkain. Hän on voimakas ja turvallinen. Niin varma itsestään. Puhuu hiljaa, pysähdellen, sanoja etsien.

— Minä tahtoisin sinut kotiini, vaimokseni. Muistathan, sinäkin rakastit minua kerran. Sitten häivyit tiehesi, kuin et olisi pannut mitään arvoa rakkauteeni. Mutta minulla ei ole ollut koskaan enää sellaista aikaa. Siitä on kolme vuotta. Minä olen kyllä tavannut toisia naisia, en ole löytänyt heissä sitä, mitä sinussa. Sinä olet sellaisia, jotka voivat antaa miehelle taivaan ja maan, hukuttautua rakkauteen. Sinä jätit minut — kuitenkin minulla on mielestäni jonkinlainen oikeus sinuun. Sinun tulee olla minun, ei muiden. Sano nyt yksi sana minulle, rakas Greta.

Katson häntä pimeässä, ja silmiäni sokaisee ikävä ja onnettomuus. Voinko minä enää olla hyvä, antautuvainen, lämmin? Kokonaisesti kaikkea, mitä mies voi naiselta toivoa? Oi jumalat, taivas ja maa! Eikö kaikki ole autiota ja tyhjää? Ilotonta, toivotonta, kuollutta? Minä antaisin mitä tahansa, jos olisin jälleen sellainen, jos riemuni olisi hukuttautua toisen tahtoon, jos olisin välitön, yksinkertainen lapsi.

— Sano nyt jotakin, rakas Greta.

— Minä en tiedä. Olen muuttunut. Jos minä en voi olla sitä, mitä sinä odotat.

— Minäkin olen muuttunut. En minä odota ainaista hurmiota, en laisinkaan hurmiota. On turhaa yrittää muodostaa kaikkia päiviä juhlaksi. Minä olen alkanut vihata koruja, — tyhjiä sanoja, joutilaita ihmisiä. Maailma on täynnään hyödytöntä, sellaista, millä ei tee mitään. Minä en tarvitse nukkea enkä geishaa, siksi tulin luoksesi. Tarvitsen vaimon — juuri sinut. Meidän on seistävä rinnan, elettävä, tehtävä työtä. Täytettävä toistemme ikävä…

Minä nojasin häneen ja tiesin olevani turvassa. Hymyilin. Jätin sanomatta, etten tuntenut lainkaan itseäni naiseksi, joka pystyy seisomaan hänen rinnallaan. Olin pikemmin kuin lapsi, joka on pimeästä ja sateesta päässyt äitinsä syliin.

Hän puhui paljon ja sai minutkin puhumaan. Ylhäinen jää suli sielustani. Laskeuduin huipulta laaksoon, maan, rakkaan maan pinnalle. Olen niin hirvittävän iloinen. Mitä sillä on väliä, jos minä olenkin pahainen, häilyväinen tyttö. Hän kyllä on järkevä. Kiedon käteni hänen kaulaansa ja jään siihen riippumaan. Heitän pääni taaksepäin ja nauran. Ihanaa on nauraa. Minä tulen jälleen entiselleni, olen löytänyt tehtäväni.

Hän suutelee minua hienosti ja lämpimästi. Puusta tipahtelee ylitsemme pisaroita. Lähdemme kulkemaan. Märkä hiekka kahisee jaloissamme. Yksinäisen lyhdyn valossa loistelevat paljaissa oksissa riippuvat raskaat pisarat kuin ihmeelliset, suuret jalokivet.

Kiipeämme ylös Ullanlinnan valleille. Seisomme rinnan pimeällä kukkulalla. Olen ollut täällä usein ennenkin. Katsellut Helsingin tuhansia, valaistuja ikkunoita. Ne ovat olleet minulle elämän vertauskuvana, loistavan, rikkaan, tanssivan elämän. Olen tahtonut rientää sinne, heittäytyä sen syliin — koskaan kyltymättä.

Se ei houkuttele minua enää. Oi, kuinka hyvä, että hän on vierelläni. Käännymme katsomaan merta. Suomenlinnan majakan valokeila piirtää pimeää taivasta, sen valo häilähtää levottomasti väreilevien aaltojen harjoilla.

Minä värisen. Hän kietoo kätensä lujasti ympärilleni — kuinka pieni ja hoikka olenkaan — ja suutelee minua täällä ylhäällä.

KYMMENESTÄ MARKASTA

On kolea ilma — raaka ilma. Luulenpa, että ilma voi olla tällaista vain Suomenlahden pohjoisrannikolla joskus. Puhuttakoonpa mitä tahansa Lontoon sumuista, näin kirotun mahdotonta se ei voi olla. Kuulkaa. On kevät, on toukokuu. Meressä uivat jäälautat — sulanevatko milloinkaan? Taivas on harmaa, harmaa. Sellaista tasaista likaa en ole nähnyt missään muualla. Ei tuule, ei sada, ei myrskyä. Mutta ilma on pistävän raakaa. Meri uhoo kylmyyttä. Nekin, jotka ovat hyvin puettuja, värisevät hengittäessään. Miten värisenkään minä, jonka veri on liian vaaleaa, minä, vaihtolämpöisten sukulainen. Onko mahdollista, että missään maailmassa tällä hetkellä paistaa aurinko, että iloiset ihmiset tanssivat paljain käsivarsin ja varjoisalla tenniskentällä pelataan valkein puvuin ihania otteluita? Voiko sellaista tapahtua tällä hetkellä? Kun minä istun selkä ikkunaan päin, ettei tarvitsisi katsella ulkona asuvaa hyytävää harmautta, kun ruumiini värisee ja henkeni on masentunut, toivoton ja sairas ikävästä. Oi Jumala!

»Miks oon köyhä trubaduuri,
miks en linnanherra tuo
jolle taivas aurinkonsa,
ihanimman paistaa suo?»

Koko päivän on tuo Onervan säe soinut mielessäni. Olen ajatellut häntä, jota rakastan. Hymyä ei hän ole antanut minulle, sanaa ei hän ole suonut minulle. Hän nauraa arkuuttani, tietää heikkouteni ja pelkoni. Halveksii minua. Mutta minä rakastan häntä. Siksi minä tuskaisella riutumuksella toistelen yhä, yhä, yhäti: »Miks oon köyhä trubaduuri…?» Ja samalla ajattelen kaikkia niitä, joille taivas ihanimman aurinkonsa paistaa suo». Miksi en tunnustaisi, että olen kateellinen ja katkera, lähes kommunisti. Mitä minä välittäisin muusta, mutta että minun rakastettuni minua halveksii! Tiedättekö, miltä se tuntuu? Minä kadehdin, kadehdin parempiosaisia. Tänään olen kuitenkin tavannut erään, jota en kadehdi. Minä tunnen hänen tarinansa yhtä hyvin kuin omani, ja ihanaa tyydytystä tuottaa minulle tänä koleana päivänä syventyä ajattelemaan häntä. Hän tuli niin elävästi mieleeni, sillä tänä samana päivänä näin hänet Kaivopuiston tiellä. Onneksi. Varmaan paleltuisin, jos en saisi ajatella häntä.

Meitä oli kaksi huonostipuettua, kalpeaa ja riutuvaa taiteilijaa, jotka tänä aamuna lähdimme asunnostani, Kulmakadun €3:sta. Likaisesta, pimeästä, maalaamattomasta rappukäytävästä pujahdimme kadulle. Se rappukäytävä saattaisi hyvinkasvatetun ihmisen voimaan pahoin. Meihin se ei tee mitään vaikutusta. Olemme tottuneet. Ensikerran kyllä kuljin varovasti ylös portaita. Rapautuvat, homeiset kiviseinät uhkasivat milloin tahansa pudottaa laastia niskaan. Hämärä ilma löi vastaan kuin hämähäkinverkkoja täynnään. Jäi ilkeä tunne siitä, että ihoon liimautui jotakin niljaista ja kosteaa. Siis: lähdimme asunnostani. Meitä molempia paleli. Olimme varmaan sairaita. Ja pahinta: onnettomasti rakastuneita.

Kuljimme pitkin rantaa Kaivopuistoon päin. Edellä kulki mies. Hänen punainen kaulansa oli paksumpi kuin pieni pää. Valtava yläruumis heilui, hartiat työntyivät joka jalannostolla uhkaavasti taapäin. Juolahti mieleen, että hän saattaisi menettää tasapainonsa. Mitkä viivat, mitkä liikkeet, mikä härkämäinen tyyppi! Me nauroimme hysteeristä naurua. Emme jaksaneet hillitä itseämme. Kuljimme uskollisesti kuuden metrin päässä hänestä ja vahdimme hänen liikkeitään, kunnes hän poikkesi erääseen huvilaan, ja taiteellisin veistoksin koristettu ovi painui hänen jäljestään kiinni. Sitten käännyimme takaisin, kuljimme marmoripalatsin ohi, astelimme suurta lehtokäytävää hitaasti, käsi toisen kainalossa, koettaen nojata hyvin lähelle toisiamme. Sittenkin värisimme hiljaa. Ikävästä, koleudesta, nälästä.

Kaukana edessämme kulkee mies ja nainen. Kiirehdimme ja pääsemme heitä lähelle, sillä meille kahdelle on suuri ilo katsella ihmisiä. Me rakastamme tuhansia kasvoja. Kaikkia kasvoja, jotka kykenevät ilmaisemaan sisäisiä liikkeitä, olkootpa rumia, tuskan raatelemia, työn kovettamia. Ainoastaan kasvoja, jotka näyttävät olevan kuolleen, tylsän sielun naamiona, me inhoamme, kasvoja, jotka ellottavat tyhjyydellään. Eivät todista työstä, tahdosta, ajatuksista, ilosta, surusta. Jumala vähentäköön sellaisten valkonaamojen lukua. — Siispä me lähenimme tuntematonta paria. Kuljimme heidän perässään hiljaa. Emme kuunnelleet heidän puheitaan, emme tungetelleet. Suotakoon meille anteeksi, että janoamme katsella ihmisiä. Mies oli upseeri. Pitkä, solakka. Nainen oli keskikokoa. Hän käveli kuin keijukainen, tenhotar. Hänen uusi kevättakkinsa oli sinistä silkkiä. Sekin yhtä ihonmyötäinen kuin upseerin virkatakki. Kai alkavaa muotia. En ole nähnyt hoikempaa ja suloisempaa naisen takkia ja vartaloa. Edellinen oli varmasti Pariisista. Se oli kyllin lyhyt, ja kellomainen helma häilyi hienosti kulkiessa. Kaulaa ja hihansuita ympäröivät valkeat untuvat, jotain ihmeellistä nahkaa. Leveälierinen, valkea huopahattu. Hänen käyntinsä oli kuin keimailua. Niin suloista, niin pehmeää, niin keveää, niin vangitsevaa. — Te ymmärrätte, miltä tuo näky tuntui sellaisena päivänä, josta olen kertonut. Meillä ei ollut sillä hetkellä suurempaa halua kuin halu nähdä sen naisen kasvot. Hänellä näytti takaa katsoen olevan kaikki, mikä puuttui meiltä. Voisiko sellaiseen olentoon liittyä rumat, harmaat kasvot? Voisiko? Se oli kaamea ajatus.

Tie teki siinä kulman. Nurmeen oli kuitenkin tallattu pieni oikopolku. Heidän kulkiessaan tietä me kuljimme oikopolkua, askelen edellä heistä, ja koko ajan katselimme naisen kasvoja. Väijyen, ahneesti, janoten. Tiesimmehän. Sellaiseen vartaloon ei voi liittyä rumat kasvot. — Eivät ne olleet enkelinkään. Niitä ei kruunannut viattomuuden välke. Ne olivat pakanallisen kauniit ja hurmaavat. Tumma tukka aaltoili huopahatun lierien alta. Untuvien keskeltä näkyi valkoista, pitkälti avointa kaulaa. Meitä ihmetytti: häntä ei palele. Huulet olivat punaiset kuin syksyinen villiviini, liian täynnä verta. Tämä kiihoittavasti maalattu nainen voitti kaikki kylmät ja elottomat Venus-kasvot, antiikin ihanteiksi jättämät. Vaikka olenkin nainen, unohdin katsoa upseeria. En muista hänestä mitään. Oikopolku yhtyi tiehen. Me jouduimme edelle. Katsahdin vielä taakse. Samassa nainen käänsi miehestä silmänsä minuun. Minulle selvisi, että olin nähnyt hänet ennen, mutta en tuollaisena. Lisäsimme nopeutta, he jäivät kauas jälkeemme. Toverini sanoi:

— Ajattele, tuollaisen naisen takia voisivat miehet uhrata satoja tuhansia.

Takerruin lujemmin hänen käsivarteensa:

— Minä tunnen hänet. Tiedän miehen, joka on myynyt hänen rakkautensa kymmenestä markasta. Se ei ole paljon.

En kertonut toverilleni hänen tarinaansa. Kuljeksimme kauan. Kaksi levotonta, haihattelevaa sielua, kurjaa, viluista, syvästi onnetonta. Nauran tätä ajatellessani. Varmasti olimme noin lohduttomia, mutta asemamme äärimmäisyys minua huvittaa. Voimmeko enää joutua pitemmälle? Oh, satakertaisesti. Ja kuitenkin me rakastamme elämää, palvomme sitä kuin hullu oikkujaan. Älköön kukaan uskoko, että haluaisimme mistään hinnasta kuolla.

Kulkiessamme puhuimme niistä, joita rakastamme. Toistelimme hartaina, ikävöiden, surullisina: Miks oon köyhä trubaduuri? — Vihdoin saatoin toverini hänen kotiinsa. Istun nyt yksin huoneessani. On jo ilta. Vielä kylmempi ja koleampi kuin päivä. Olen selkä ikkunaan päin ja kirjoitan tarvitsematta tulta. Ajattelen tänään tapaamaani naista. Hän on ollut serkkuni kanssa kihloissa. Silloin hän oli vielä toisenlainen. Ei yhtä maalattu, ei yhtä pariisilainen. Ei tottunut vaihtuviin ihailijoihin, vaan lämpimästi rakkaudelleen antautuva, luonnollinen, välitön. Nyt hänen sielunsa on kuin sileäksi hiottu lasipallo. Serkkuni toimitti tuon hiomisen. Hän on tehnyt sen monelle tytölle. Opettanut, miten typeriä he ovat nojatessaan mieheen.

Näen selvästi, kuinka hän kertoi minulle Kirstistä, entisestä morsiamestaan.

Oli kimaltelevan kirkas talvipäivä. Istuimme rinnan reessä joululomalla. Juoksija oli hyvä. Ei ollut liiaksi taloja katseltavana eikä kuskia kuuntelemassa puheitamme. Hän kertoi itsestään ja tytöistään. Tiedän hyvin, ettei hän kunnioita muita arvoja kuin naisia ja rahaa, ja molempia on hänelle suotu. Hänen maljansa on ollut ylitsevuotavainen.

Serkkuni koko olento ilmaisi nautintoa puhumisesta, nautintoa palauttaa kaikki mieleen taas. Suuta, jonka alahuuli työntyi hiukan enemmän eteenpäin, ympäröi vastustamaton juonne. Valloittajanriemua … Hän oli oivallinen serkku, ja minä ymmärsin häntä hirvittävän hyvin. Olin kaikessa yhtä mieltä hänen kanssaan. Sitäpaitsi olin nuorempi. Hän luki jo toista vuotta lakia. Olin ylpeä hänen luottamuksestaan.

Me nauroimme yhdessä erään tytön kirjeelle: »Kuinka minä voisin unohtaa sinua, silloinhan unohtaisin kaiken, mitä olen nähnyt suurta ja ihailtavaa…»

Serkkuni hymähti: »Minä kirjoitin hänelle hiukan sympaattisesti, ja hän heti vastaa tuolla tavalla.»

Minäkin tunsin tytön. Hän oli mielestäni herttainen. En totisesti voinut ymmärtää, kuinka hän samalla saattoi olla niin tyhmä. Kirjoittaa pojalle tuolla tavalla. Alentaa naisen arvoa. Olin suuttunut ja pilkkasin tyttöä. Tunnustaa tuollaista!

Serkkuni etsi povitaskustaan erästä toista kirjettä. Silloin tuli esiin valokuva. Hän ojensi sen minulle. Sama nainen, jonka tänään näin Kaivopuistossa.

— Siinä on Kirsti — entinen morsiameni.

Katsoin serkkuani. Hän oli välinpitämätön, hiukan harmistunut, jäykkä. Olinhan minä nähnyt Kirstin hänen seurassaan kadulla. Silmäni suurenivat.

— Olitteko te kihloissa?

— Salakihloissa. Ei siitä tiennyt kukaan, ei edes huonetoverini. Muistathan Parkkisen, tuon polyteekkarin. Pojat alkoivat kuitenkin pitää Kirstiä minun nimissäni, kun me aina kuljimme yhdessä, ja minä annoin heille vain vettä myllyyn. Päätimme Kirstin kanssa tulla pääsiäislomalta yht'aikaa, kolme päivää ennen Parkkista. Tämän ajan olisimme asuneet yhdessä huoneessani ja pitäneet hauskaa. Mutta minä meninkin loman lopulla Turkuun, enon luo. Nämä eivät päästäneet minua millään niin pian pois. Siellä oli juhlia ja tanssiaisia, lähtöni siirtyi viimeiseen päivään. Kun tulin illalla, oli Parkkisella monta poikaa ryypyllä. Hän itse kertoi Kirstin käyneen siellä päivällä ja kehui halailleensa tätä. Sanoi, että minä muka etsin parhaita paloja, mutta ei pidä nuolaista, ennenkuin tipahtaa. Minä suutuin ja sanoin, että se tippa on jo tipahtanut. Ja koska meidän kartanossa vanhat romut myydään lumppurille, voin minä tehdä samoin. Lupasin luovuttaa Kirstin hänelle kymmenestä markasta. Parkkinen maksoi kymmenen markkaa. Pojat olivat todistajina. Minä pistin rahat taskuuni. — Sitten Kirsti yritti tavata minua monta kertaa. Väistin häntä kylmästi. Hän kirjoitti kirjeen ja pyysi minua tulemaan Kaisaniemeen. Menin sinne. Kirsti itki ja vannoi rakastavansa minua. Rukoili, etten hylkäisi häntä. Minä sanoin, että vaikka hän kyyneliinsä sulaisi, en häntä sittenkään säälistä ota. Ja rakasta minä en häntä enää. —

Serkkuni vaikeni. Hän oli totinen ja tuima, muistuttaen kovaa, sileätä marmoria, josta ei voi vuolla siruakaan. Ihailin häntä ja sanoin:

— Olisi kauheaa mennä säälistä naimisiin. Ottaa vaimokseen nainen, jota vain surkuttelee.

— Kirsti itki epätoivoissaan. Hänellä oli ruskeat nahkakäsineet. Hän veti ne pois, heitti maahan ja yritti tarttua minua kaulaan, valittaen, ettei voi elää… Kaikki naiset sanovat, etteivät voi elää. Kuitenkin ne ovat sitkeähenkisempiä kuin lutikat.

Minä nauroin. Olin kuusitoistavuotias kiihkeä naisasianainen. Vihasin ja halveksin naisellista heikkoutta. Se oli typeryyttä, oli suvun häpäisemistä. Ylpeä tulee ihmisen olla.

Minun kelpasi nauraa, niin että yksinäinen metsätie soi, sillä unelmani olivat korkeammalla kuin kahdeskymmenes taivas ja puhtaammat kuin enkelien viitta. Minä olin ylpeämpi kuin kukaan, eikä yhtään sormenjälkeä ollut sielussani.

Serkkuni tuijotti eteensä ja jatkoi:

— En ymmärrä, kuinka ihminen voi niin äkkiä muuttua. Luulinhan ennen rakastavani Kirstiä kuin järjetön. Hänen kosketuksensa oli minulle paratiisi. Nyt hän ei liikuttanut minua vähääkään. Irroitin hänen kätensä ympäriltäni ja sanoin, että hän voi vastedes halata Parkkista. Kirsti veti sormuksen esiin. Minä en siitä huolinut. Sanoin, etten tarvitse takaisin mitä olen tullut antaneeksi. Minulla on varaa ostaa seuraavalle uusi. — Se on omituista. Naisen rakkaus kiihtyy sitä enemmän, mitä enemmän mies häntä loukkaa. Minä katselin hänen tuskaansa ja ajattelin koko ajan: »Mitä varten annoit Parkkisen halata itseäsi?» Hän seisoo siinä. Vääntelee käsiään eikä lähde pois. Sanoo: »Minä teen itsemurhan, minä teen itsemurhan.» — »Meri on lähellä», sanoin minä, »sinun ei tarvitse luulla, että hellytät tai peloitat minua. En estä, vaikka marssisit suoraan veteen. Se on kyllä vähän kylmää…» Kirsti lähti juoksemaan kaupunkiin päin. Ruskeat nahkakäsineet jäivät maahan kuraan. Minä jätin ne siihen. Uudet, hienot käsineet. Joku kurja löytää ja pesee. Tulevathan ne tähteetkin tässä maailmassa käytetyksi…

— Oletko nähnyt Kirstiä sen jälkeen?

— Pari kertaa kadulla. Ei sietänyt katsoa minua. Käänsi päänsä pois. Kesällä Kirsti kuitenkin kirjoitti vielä kaksi epätoivoista kirjettä, että hän ikävöi minua kuin hullu, inhoaa muita miehiä, menee rappiolle… Minä en vastannut kumpaankaan. Rakkauteni oli karissut käsistäni kuin palaneet langat. Hänen rukouksensa eivät edes nostaneet sääliä. Et usko, miten saatanallisen julmaksi ja kylmäksi ihminen voi tulla. Tekisi mieli nauraa kaikelle.

<tb>

Kirstin ajatteleminen lohduttaa minua. Minun rakastettuni ei edes tiedä, että minä häntä rakastan. Luulee minun pikemmin vihaavan häntä. Halveksii minua, köyhää, levotonta, säikkyvää. Oi, onnellisempi en ole kuin Kirsti, en. Hyvä on. Kun istun täällä homeisessa huoneessani ja vääntelehdin kuumeisena ikävästä johonkin loistavaan, suureen, auringonkaltaiseen, minä tiedän, että hänelläkin, kauniilla, rikkaalla, kylläisellä on oma salainen merkkinsä.

On jotain joka meitä yhdistää.

TÄNÄ ILTANA

Ridi piti silmiään kiinni ja käännähteli keimaillen vuoteessaan. Hän siirsi hiukan päätään, viileä untuvatyyny hyväili hänen poskeaan. Ei, ei kuitenkaan enää tullut unta. Sen karkoitti ihana ajatus: Tänään. Herää, tänä iltana, tänä iltana! Rakkahimpani! Se ajatus oli ihanampi kuin viini. Se toi mieleen kuroittuvat, kuumat huulet. Siksi ei tullut uni. Ja Ridi käännähteli pehmeästi keimaillen vuoteessaan, kuin miehen silmien katsellessa. Hän nukkui kuitenkin yksin. Sänky tosin oli kahta varten. Lakanat olivat valkoiset, tyyny pehmeä. Peitto punaista silkkiä. Vaaleanpunaiset, ohuet verhot riippuivat katosta ja kätkivät vuoteen. Se oli houkutteleva vuode, ja nainen kääntelehti siinä yksinään, keimaillen. Mutta huonekin oli tyhjä. Iso, mukava naisen huone. Leveä sohva, pehmeä lattiamatto, paljon tyynyjä, pari nojatuolia, pienellä pöydällä tupakkavehkeet, tuhkaa varisseena unkarilaiselle liinalle. Puoleksi tyhjennetty viinipullo, korkeajalkainen lasi, jonka pohjalla näkyi tumma pisara. Ulkona syksyinen iltapäivä. Ridin huone on puolihämärä. Viinilasin pohjalla ui pisara jaloa nestettä.

Ridi kohottautui kyynärpäänsä varaan ja heitti oikealla kädellään vaaleanpunaisen verhon sängynpään yli, otti matalalta, vuoteen korkuiselta pöydältä rannekellonsa. Tuijotti siihen vähän aikaa. Oli melko hämärää. Viimein hän tajusi, että se oli puoli neljä.

Ohoo — puoli neljä.

Hän hymyili, työnsi molemmat käsivartensa viileän tyynyn alle ja painoi sitä rintojaan vasten. Niin hän tuijotti hämärään ympärillään. Tänä iltana. Tänä iltana.

Oli parasta nousta. Hän painoi nappia ja odotti. Vetäisi paremmin lakanaa olkapäänsä ympärille, kun huoneilma koski vuodelämmöstä kohonnutta ruumista.

Palvelustyttö tuli. Hän laski kahvitarjottimen matalalle pöydälle ja vetäisi hiukan ikkunaverhoja syrjään.

Päivänvalo ei ollut tässä huoneessa miellyttävää. Se paljasti sinne tänne heitetyt vaatekappaleet. Vuoteen laidan alla oli brokadikenkä syrjällään. Se näytti pohjaansa päivänvalolle: Olet inhoittava. Kengän toveri loikoi mukavasti sohvalla. Ilma oli painostava tupakansavusta. Ridi ei yksin ollessaan mennyt nukkumaan polttamatta laatikollista savukkeita. Ne tuudittivat hänet uneen, ja hän tarvitsi tuudittajaa.

Palvelustyttö pysähtyi keskilattialle. Ridi oli jo ottanut kupin käteensä.

— Hilja laittaa nyt täällä hyvin kuntoon. Päivällisen jälkeen Hilja saa vapaata. Voitte mennä vaikka sisarenne luo.

Palvelustyttö seisoi vieläkin. Hän oli hidas ja sangen rauhallinen.
Sanoi aina sanottavansa minuuttia myöhemmin kuin avasi suunsa. Lopulta:

— Johtaja soitti ja sanoi tulevansa tänne.

— Mihin aikaan? — Ridi kohottautui äkkiä. — Eikö hän sanonut? Soittakaa ja sanokaa minun kysyneen.

Palvelustyttö oli jo pitänyt minuutin suutaan auki ja sanoi levollisesti:

— Ei hän sanonut mihin aikaan.

— Soittakaa, ei, minä soitan itse.

Ridi pani puoleksi juodun kahvikupin pöydälle, juoksi lakana ympärillään eteiseen ja kiersi kiihkeästi automaattipuhelimen numerolevyä. Puoliääneen: Seitsemän, kaksi, nolla…

— Är det direktör Gammelin? God morgon, älskade.

Puhelimen toisesta päästä kuului naurahdus:

— Vad? Är du vaken redan?

— Ja, ser du — edelleen ruotsiksi — kun sinä niin harvoin käyt luonani, ei minulla ole muuta tehtävää kuin tupakoida itseni uneen ja viettää nukkumalla nämä pitkät ja ikävät päivät …

— Mitä sinä nyt… Aiotko pyytää minulta jotakin?

— Ei, rakas, sitä minä vain, että rouva Williams on kutsunut minut luokseen ja minä olen luvannut mennä… ja nyt Hilja sanoo, että sinä tulet tänne… enkä minä tietysti nyt tahdo mennä, vaikka lupasinkin hänelle, ihan vannomalla… ja hän on minun ainoa ystäväni…

— No, mene sinä vain.

— Mutta ajattelehan, ainoa ilta, kun sinä tulet tänne. — Ridi melkein itki.

— Mihin aikaan sinun piti mennä?

— Kello kahdeksalta hän pyysi tulemaan, mutta ei sillä niin väliä.

— Sitten minä tulen aikaisemmin. Enkä viivy kovin kauan.

— Ihanaa, kultaseni. Tule suoraan konttorista, niin syömme kahden. Ymmärräthän, olisi ollut paha peruuttaa, kun hän niin pyysi… odotan siis. Muista nyt: suoraan konttorista! Hyvästi, rakas!

Ridi kulki huoneeseensa, valkea lakana viisti lattiaa. Hän heittäytyi pehmeään sänkyynsä, otti peiton selkänsä suojaksi ja kahvikupin käteensä. Kaikki hyvin.

Veltto nainen, vähän yli kolmenkymmenen. Hän ei kuitenkaan näyttänyt niin vanhalta. Tosin oli kasvojen iho sameaa ja pilkullista, kuin puuterin syövyttämää. Silmien alla voi erottaa sinertävät pussit. Tosin ei leuka enää ollut kiinteä ja joustava, mutta hän osasi laittaa itsensä, ja se merkitsee paljon. Hän soitti palvelijatarta:

— Hilja laittaa nyt oikein hyvän päivällisen. Johtaja tulee syömään.

Ensin höyrytetään kasvot, sitten huuhdellaan kylmällä vedellä ja hierotaan Amarant Snow-creamilla. Puuterointi, kulmakarvojen ja silmäripsien mustaaminen. Silmänalukset täytyy maalata hiukan tummemmiksi, se tekee syntisen vaikutuksen. Oh, miten huulten maalaaminen on viehättävää. Punaisemmiksi, punaisemmiksi, verenkarvaisiksi. On tyhmää ajatella, etteivät kunnon miehet pidä maalatuista huulista. Olkaamme rehellisiä. Tehkäämme mitä luontomme vaatii. Katso, rakkaani, miten huuleni ovat verta täynnään. Eivätkö ne ilmaise sinulle, että verenikin on liian punaista täyttymättömästä ikävästä? Että elämä luisuu käsistäni joka päivä, että vuoteni yhäti lisääntyvät — enkä ole ehtinyt kyllin viiniä juoda, en sukeltaa alastomin ruumiin ihmeellisiin syvyyksiin. On ikävä, on jano, on riuduttava tuska.

Ridi katseli kiihkeänä itseään peilistä ja hieroi vartaloonsa ranskalaista hajuvettä. Tällainen levottomuus ja vireys oli uutta hänelle. Ah, tänä iltana. Ensin oli kuitenkin Viktorin käynti. No, hän ei viivy kauan. Luoja auttakoon, että kaikki selviäisi hyvin.

Kello viideltä Ridi oli valmis. Laajalti avonaisessa silkkileningissä hän istui ruokasalissa. Palvelija oli jo kattanut pöydän. Tulisi nyt se Viktor, Viktor Gammelin, direktör. Se nimi oli leimannut hänen elämäänsä lähes kymmenen vuotta. Koko Viktor Gammelinin seurapiiri tiesi, että hän oli tämän rakastajatar. Viktorin nimen edeltä tulisi esiin nimi asessorska Smith. Ridi naurahti. Asessorska oli pitänyt häntä mallikelpoisena sisäkkönä. Hän olikin suorastaan nuollut pölyt pois joka paikasta, hän oli ollut kuin siunausta kylvävä kotihaltija kolme vuotta. Vaatimaton, iloinen, uuttera, aina valmis. Aina valmis. Asessorska oli nähnyt sen valmiuden alle, siksi hän ihmetteli, kun Ridi yht'äkkiä oli sanonut itsensä irti, tyynesti, ilman riitaa, ilman mitään syytä.

Se oli käynyt luonnolle, se ainainen valmius. Ainainen pölyjen nuoleminen, tarjoilu, orjuus. Vuosien kuluessa voi väsyä kuolettavasti. Sama huoneisto, emäntä ja oikulliset lapset. Ei ketään tuttavia ulkopuolella, ei mitään tekemistä muualla, ja kuitenkin on siellä koko suuri maailma. Miettimättä, tyynesti hän lähti talosta. Olihan hän oppinut ruotsia, ehkä saisi paikan kauppaan. Ei tullut kauppaa, mutta Viktor Gammelin tuli. Tuo hienostunut ruotsalainen elostelija kohotti hänelle hienosti hattuaan kadulla, Bulevardin 20:n kohdalla. Hän oli paikatta, rahat lopussa, ei ollut koskaan joutunut miesseuraan. Tuo hieno hatun kohotus hiveli.

Ridi oli myynyt sielunsa ja ruumiinsa elämän mukavuudesta. Siitä ei puuttunutkaan mitään. Hän olisi voinut käskeä palvelijaa vetämään sukat jalkaansa. Viktor kantoi hänelle lahjoja. Silkkiä, helmiä, korvarenkaita, käsilaukkuja, pieniä, somia tavaroita. Mutta Viktor ei enää tullut hänen vuoteelleen. Siitä oli jo monta vuotta, kun hän tai kukaan muu nainen enää oli viehättänyt Viktoria. Ridi hymähti. Ohoo. Yhä kantoi Viktor hänelle lahjoja, yhä oli hänellä huoneisto, palvelija ja runsaasti rahaa kukkarossa. Oli jotain, joka sai Viktorin yhä kirjoittamaan hänelle shekkejä. Yleisön mielipide, suuri tuttavapiiri. Että ihmiset luulisivat johtaja Gammelinia normaaliksi, vaikka hän olikin jo epänormaali. Hyöty lankesi Ridille, hän oli nimellinen rakastajatar, sai täyden palkan ja suhtautui viisaasti asemaansa. Ei pyytänyt Viktorilta rakkautta eikä intohimoa, vain rahaa. Älköönkä kukaan sanoko, ettei Viktor Gammelin ole normaali. Ottakaa ensin selville, mitä maksaa laiskan naisen elätys, huoneisto, palvelija, ruoka, korut.

Mutta Ridi oli kyllästynyt, kirotun kyllästynyt. Tämä oli pahempaa kuin se vaistomainen tunto, joka ajoi hänet pois asessorskalta. Nytkin hän oli vanki. Oli Viktorin nimissä ja siinä oli pysyttävä. Hänen joutilaassa ruumiissaan, liian hyvin ruokitussa, kyti levoton elämänhalu. Jotakin, jotakin. Ei Jumalakaan olisi voinut selittää mitä. Viktoria hän ei ainakaan ikävöinyt. Alkuaikoina, tultuaan syrjäytetyksi ja jouduttuaan eri asuntoon, hän oli sitäkin tehnyt. Ridillä ei ollut sielua, ja ruumis oli liiaksi pehmennyt pystyäkseen liikuntoon, mutta vielä nipisteli häntä pieni paholainen. Lihassa oli levottomuutta.

Viktor saapui. He kaksi istuivat vastakkain pöydässä. Heillä ei ollut toisilleen mitään sanomista. Kuitenkin Ridi oli äänessä. Hän osasi mukautua. Sen taidon hän oli oppinut asessorskalla. Häntä ei piinannut Viktorin luotaantyöntäväisyys, hän säilytti entisen sävyn, tutun, hellän. Pysytteli pinnalla, ei sukeltanut epävarmoihin syvyyksiin. Näin kävi keskustelu, ruotsiksi:

— Onko tämä hillo sinusta hyvää?

— Meneehän se.

— Etkö tahdo ryyppyä?

— Minä huomaan, että sinusta on tullut ryypiskelijä.

— Joo — tämä subrovka on taivaallisen hyvää.

— Skool. (Innostuneesti, silmissä viri.)

— Skool. (Matalasti, välinpitämättömästi.)

Äänettömyys. Ridi katseli pulloa. Siellä sisällä oli heinänkorsi. Juuri siksi tämä venäläinen viina oli niin taivaallisen hyvää. Sitä ruohoa kasvaa vain Venäjän aroilla; biisonihärät ovat sitä syöneet. Kun sellainen ruoho pannaan likoon viinapulloon, antaa se juomalle oman oudon ja ihanan arominsa. Ruoho, jota nuo voimakkaat, sukupuuttoon hävinneet härät ovat syöneet.

— Etkö tahdo enempää? Minun tähteni? Ota tätä bifsteksoosia, se on parempaa minun mielestäni kuin tomaattikastike. Se on englantilaista, sitä saa ostaa vain Varubodenista.

— Oletko sinä itse ostanut sen?

— En, mutta Hilja sanoi. Hän oli kolunnut puolen kaupunkia sitä etsiessään. Rouva Smith juuri neuvoi sitä minulle.

— Skool.

— Skool.

Ridi kohotti lasinsa juhlallisin elein. He kumarsivat molemmat hiukan ja katsoivat toisiaan silmiin. Vetelästi istuva nainen veti suunsa hitaasti kuolleeseen hymyyn. Ne huulet olisivat voineet yhtä hyvin pitää sen hymynsä aina, sen kuolleen vetäisyn. Vaalea, hieno mies kaljuine päälakineen ja vanhoine kasvoineen.

Päivällisen jälkeen he istuivat nojatuoleissa poltellen savukkeita. Ridi sanoi jotakin silloin tällöin, ja Viktor vastasi yksitavuisesti. Hän oli vaitelias ja väsynyt. Tuo maalattu, keveäpuheinen, typerä nainen oli inhoittava. Ei seurannut politiikkaa, ei ymmärtänyt älyllisiä vitsejä, ei osannut keskustella. Alussa hän oli pitänyt tätä naista löytönä, väsyttyään kaikkiin muihin. Tämä oli niin välinpitämätön, mukautuvainen, persoonaton. Kuin huoneilma, jota hän hengitti. Ja rakasti häntä! Nyt huoneilma jo ellotti. Elämä on typeryyksien typeryys. Ja tuo veretön nainen vastapäätä polttamassa savuketta. Olennoltaan kuin kirjava Intian silkki lattialuuttuna. Tunkiolle. Hän kaipasi kirpeitä vitsejä ja morfiinia. Tunkiolle kaikki, koko helvetin roska.

Hän nousi hitaasti ja heitti puoleksi poltetun savukkeen käsinmaalattuun tuhkakuppiin, jonka kyljessä pienet, alastomat neekerit tanssivat väärän palmupuun alla. Myöskin Ridi nousi:

— Rakas ystävä, täytyykö sinun jo mennä?

— Jaa, minulla on ekstra työtä kotona.

— Raukka sinä, sinun ei pitäisi rasittaa itseäsi liian paljon.

Viktor ei vastannut.

Ridi:

— Milloin tulet sitten tänne? Sinun pitäisi tehdä minulle se ilo.

— En tiedä, milloin ehdin. — Viktor sanoi sen torjuvasti katkaisten.
Hän kohotti hattuaan ja avasi toisella kädellään oven. — Hyvästi sitten.

— Hyvästi, rakkaani. — Ääni tuli hänen perästään, kun hän painoi ovea kiinni. Silmät osuivat nimikilpeen. Se oli himmennetystä kuparista. Ingrid Salo. Ridi. Hän oli itse keksinyt lyhennyksen kymmenen vuotta sitten. Hän kulki valaistua katua ihmisvirrassa, näki joitakin tuttavia, kohotti hattuaan tottuneesti, kohteliaasti.

Ridi istui salissaan ja otti puoleksi poltetun savukkeen tuhkakupin laidalta. Neekerilapsille oli kuvattu mahdottoman iso pää ja pörröinen tukka, hyvin hoikat, pienet jalat. Nainen katseli heidän tanssiaan suurella mieltymyksellä. Nyt oli jo ilta. Yhdeksän aikaan pitäisi tulla nuoren miehen, jolla oli ruskeat kasvot ja tarmokas vartalo. He olivat tutustuneet rouva Williamsin nimipäivillä, nuori mies saattoi hänet kotiin, he joivat, ja Ridi, joka jo monta vuotta oli nukkunut yksin, sai aamuyöstä vuodetoverin. Mies oli lähtenyt iltapäivällä, kiroillut pukiessaan ylleen puolihämärässä huoneessa. Ridi oli nukkuvinaan. Hän nautti toisen vihasta ja pahatuulisuudesta. Voi sitä poikaa!

Ridin sydänalaa hiveli ja värisytti, hän oli rakastunut tuohon pahatuuliseen nuorukaiseen ja, kuten hän sanoi itsekseen, ensikerran elämässään, yli kolmikymmenvuotiaana. Olipa hän luullut pitävänsä alussa Viktorista, joka siihen aikaan kohteli häntä hellävaroen kuin liljaa, istutti rinnallaan teattereissa ja konserteissa. Ohoo. Yhdentekevää …

Kun nuori mies oli napittanut takkinsa, ojensi Ridi kätensä:

— Tule keskiviikkoiltana kello yhdeksän. Tuletko? Tänne minun luokseni?
Tuletko? Voitko sinä pahoin? Siellä on viiniä…

— Hiisi minä sinun viinistäsi.

— Etkö sinä nyt tiedä, mitä vanhat juopot sanovat? Että rapulaan tekee pienikin ryyppy hyvää ja nehän tietävät Kaada pois.

Mies joi lasin ja vielä toisen.

— Tuletko? Keskiviikkona kello yhdeksän?

— Tulen.

Siis tänä iltana. Tänä iltana…

Ridi oli jo monta vuotta ollut syrjäytettynä, syönyt, polttanut tupakkaa, nukkunut, herännyt ja soittanut itselleen kahvia, yrittänyt ylläpitää keskustelua Viktorin kanssa, kuljeksinut ruokasalista huoneeseensa ja huoneestaan ruokasaliin. Tyytynyt siihen kaikkeen kuin unijuoman antamaan uneen. Mutta olipa tullut herättäjä, mies, yhden vuorokauden tuttu.

Kello sivuuttaa yhdeksän. Ridi nojaa sohvan selkämykseen. Hänen paljaat käsivartensa ovat pehmeät ja valkoiset. Hän on levoton. Mitä hän sanoo miehelle, kun tämä tulee selväpäisenä hänen luokseen? Mistä he voisivat puhua? Ridi on avuton ja neuvoton. Hän on tottunut vain Viktoriin. Niin, ensin hän tarjoaa tupakkaa, ja he puhuvat erilaisista tupakoista. Ridi tietää, mitkä ovat voimakkaita ja mitkä mietoja, niissä hän on tuntija.

Puoli kymmenen. Alaovi siis suljetaan. Hän vääntelee itseään ja rummuttaa sormillaan sohvaa. Menee viimein eteiseen ja soittaa. Vastataan: Ei ole kotona. On ollut koko illan poissa.

Ridi laski kuulotorven paikalleen. Hän on yksin huoneistossa.
Palvelustyttö poissa. Kuume kohoaa. Kadulle, sinä tapaat hänet kadulla.
Sinun täytyy nähdä hänet.

Hän vetäisi turkin päälleen ja painoi mustan lentäjähatun päähänsä.
Ulos. Abloy-lukko naksahti kiinni. Hän vetäisi varmuuden vuoksi ovea.
Lukossa oli.

Espiksellä. On raitis lokakuun ilta. Reklaamivalot loistavat, ihmiset nauravat. Kiihkeät sähköaallot lainehtivat ilmassa, ne koskettavat yhden sielua, imevät jotakin hänestä ja salamannopeasti kuljettavat sen toiseen olentoon, näin sekoitellen ihmisiä, yhdistäen, heitellen toisiaan sivuuttavien ympärille hienoja, katkeavia sähkösäikeitä. Katso, jokainen ikävöi jotakin, etsii toisia, on heittänyt hetkeksi luotaantyöntävän vaipan. Kadun iltasävel — sen tajuavat vain vapaat. Levottoman, määrättömän, vaihtuvan ihmisvirran liikkeet avaavat heille suuria näkyjä. Yhteinen ikävä syntyy heidän hengessään tuhatkertaisena palona, taivasta syleilevänä.

Ridi kulki siellä omituisen yksin ja vieraana. Sähköaallot eivät pystyneet koskettamaan häntä. Hän pelkäsi vastaantulevien katseita. Nauru tuntui ivalta; katseet tutkivilta. Hän oli itse unohtanut naurun. Milloin elämässään hän olisi nauranut? Hän hymyili. Oli tottunut vetämään suupieliään sivuille ja raottamaan huuliaan sen verran, että neljä etuhammasta näkyi.

Äänekäs nauru. Se viilteli ja säikähdytti. Teki pahaa hermoille, tuotti ruumiillista tuskaa. Hän koetti kiirehtiä kulkuaan. Kainaloihin kohosi hiki. Turkki oli tukahduttava, ja ihmiset tuijottivat toista kuin hullut. Ei voinut kääntää minnekään silmiään päästäkseen niiltä rauhaan.

Ridi kiersi Espikseltä Aleksanterille. Siinä se mies oli. Katseli eteensä eikä näyttänyt: näkevän ketään.

Hän kosketti miehen hihaa hiljaa. Kohotti ylös silmäkulmiaan ja sanoi kuin nuori tyttö:

— Ethän sinä tullutkaan.

— En.

— Ja nyt me molemmat kuljeksimme katuja. Eikö olisi mukavampi istua sisällä?

— Kuka pitää mistäkin. Jos te haluatte istua sisällä, haluan minä kulkea kadulla.

— Te? Viime kerran sinuttelitte minua.

Ridi hymyili. Mies näytti kärsimättömältä.

— Minulla ei ole mitään tekemistä teidän kanssanne.

He seisoivat vastakkain ja puhuivat hiljaa. Mies kohautti hartioitaan. Ridi oli mukautuvainen. Sen voivat todistaa asessorska Smith ja Viktor Gammelin. Hän ei pilannut asioita suuttumalla. Niinpä hän kohotti turkiskaulustaan oikealla kädellään, painoi poskensa sitä vastaan ja sanoi viattomin silmin:

— Muutama päivä sitten teillä oli tekemistä minun kanssani.

Miehen kulmakarvojen väliin vetäytyi kaksi uurretta.

— Saatana. Maksuako haluatte vai mitä?

— Minkätähden loukkaatte minua noin?

— Minähän sanoin, etten tahdo tuntea teitä.

Mies kohotti hattuaan ja kumarsi hiukan. Mutisi mennessään: »Inhoittava ämmä. Omituista miten viini voi sumentaa järjen.» Nyt hän tunsi ruumiillista pahoinvointia ajatellessaan naista. Gammelinin laiska elättirepo. Hän muisti tämän velton istunnan, siirottavat silmät, alituisen hymyn. Kiroili itsekseen ja kulki tyhjää Bulevardia Hietalahteen, kasvot vääristyneinä, vihaisina. Että hän olikin yhtynyt tuollaiseen. Ei millään päässyt siitä tunteesta, kuin olisi heittäytynyt mätänevien käärmeiden keskelle. Inhoittavaa.

Hän pudisti hartioitaan. Minä olen kyllin janoinen juodakseni vettä, jossa on sammakon mätiä. Jos hänellä olisi rehelliset silmät ja vielä luonnollisen ihmisen muoto, jos hän ei olisi kykenemätön, laiska, keinotekoinen, mädännyt särki.»

Mies haluaa aina puhtaan ja hyvän naisen. Hän tunsi pahaa makua suussaan ja sylkäisi. Inhoittavaa.

Ridi oli jäänyt yksin Aleksanterille. Hän katseli melkein älyttömänä poistuvan, pitkän, harteikkaan miehen jälkeen. Samalla hiukan säikähtäneenä. Pelosta hän kutistui kokoon. Hyvä Jumala. Ridi ei ollut eläissään kironnut. Ei ollut mitään syytäkään siihen. Häntä kauhistutti tuo miehen hampaiden välistä luiskahtanut saatana. Ja hän toisti: Hyvä Jumala.

Viimein hän huomasi seisovansa tiellä ja lähti kävelemään järjettömänä. Mikä karkea ääni! Kuitenkin hän tiesi miehen lukevan maisteriksi. Viktor toki oli todella hieno. Hän ei koskaan sanoisi: naiselle mitään epämiellyttävää. Hän käyttäytyi aina ritarillisesti. Ridi tunsi kaikkivoittavaa kiitollisuutta Viktoria kohtaan.

Aleksanterin ja Heikinkadun kulmassa rakennetaan. Ridi kulkee rakennustelineiden vierustaa. Portilla hän tulee pysähtyneeksi. Kello on vähän vailla 11. Rakennuksella palavat sähkövalot räikeän kirkkaina. Miehet siirtelevät kivilohkareita. Nostokurki laskee parhaillaan 300 kilon painoista kölliä kuorma-autoon. Porataan. Työn äänet kohoavat öiselle taivaalle. Eräs työmies puhelee autonkuljettajan kanssa. Hän katsoo Ridiin ja nauraa. Likaisista kasvoista välkkyvät valkeat hampaat. Vartalo on takakenossa ja käsi housuntaskussa. Ridi hätkähtää ja pujahtaa tiehensä.

Antinkadulla, asuntonsa oven edessä, hän pysähtyi. Huulilta kirposi:
»Hyvä Jumala, minulla ei ole avainta.»

Käsilaukku avaimineen oli jäänyt kotiin. Ovi oli kiinni. Ridi katsoi kelloaan. Yksitoista. Eiköhän Hilja lie jo palannut ulkoa? Pitää soittaa sinne. Hän kulki Vanhankirkon puiston reunaa. Puut ojentelivat melkein paljaita oksiaan sähkövaloisessa yössä. Kirjavia lehtiä lepäsi nurmikolla. Omituinen, voimakas lakastuneiden lehtien tuoksu tihensi ilmaa. Se löi voimakkaana ja salaperäisenä kasvoja vastaan. Kuin olisivat lehdet luovuttaneet ilmaan voimansa ja kuivuvat ruohot tuoreutensa. Bulevardilla soivat raitiokellot. Tyhjät vaunut laskettivat ilmeisellä riemulla kiskojaan.

Ridi joutui kulkemaan autopirssin ohi. Kolme autonkuljettajaa seisoi käytävällä jutellen. Heidän katseensa piinasi suuresti Ridiä. Hän tunsi äkkiä kulkevansa omituista tahtia. Varmasti hän nosti toista jalkaansa enemmän kuin toista. Hän olikin kävellyt niin pitkälti, ei ollut enää jaksaa minnekään. Mitä omituista ne hänessä katsoivat? Kiusaantuneena hän pääsi puhelinputkalle ja henkäisi helpottuneena päästyään sisälle.

Viisikymmentä penniä. Automaattipuhelin ei soi ilman viittäkymmentä penniä. Lamaantuneena, hikisenä ja väsyneenä hän nojasi hartioitaan kopin seinään ja kysyi: »Olenko minä hullu?»

Hän tuijotti puhelinluetteloon osaamatta kääntää silmiään minnekään. »Olenko minä hullu?» Ridi työnsi päänsä seinää vastaan, veti suunsa tavallista eloisampaan hymyyn ja vastasi: »Viktorin pitäisi hankkia minulle seuranainen»

Lähti kopista ja kiersi puiston, ettei tarvinnut uudestaan mennä autonkuljettajain ohi, jäi sitten kuljeksimaan tyhjälle kadulle ovensa edustalle. Ehkä joku menee sisälle ja päästää hänet portaisiin. — Turkki oli sietämättömän kuuma. Jalat eivät tahtoneet enää totella. Ovi oli ihan pikkuisen syvemmällä kuin seinä. Hän istuutui graniittipaadelle, jalat kadulla, selkä ovea vasten. Edessä tyhjä, hiljainen katu. Kivet loistelivat hiukan kosteina. Talot kohosivat ylös korkeina ja suorin viivoin. Ridi istui yksinäisenä ja väsyneenä alhaalla.

Viktor, Viktor. Missä sinä olet? Ehkä Pörssissä, ehkä Fenniassa, ehkä juhlapäivällisillä Kämpissä. Minusta sinä et enää välitä. Muistatko ensimmäisiä iltoja, silloin et väsynyt minuun? Ja minä olen aina ollut vain sinulle mieliksi.

Ridi puhkesi nyyhkyttämään. Onnettomuus kosketti häntä ensikertaa, eikä hänellä ollut mitään turvaa. Vain huutaa ajatuksissaan Viktoria.

— Viktor, Viktor… Viktor. Minä olen aina ollut vain sinun mieliksesi?
Miksi sinä olet hylännyt minut? Onko rivo miesseura sinulle parempi? Et
koskaan, et koskaan enää hyväile. Pidät kuin vierasta, kuin vierasta,
Viktor…

Hän nyyhkytti kuivaa, sisäistä nyyhkytystä. Se tunkeutui ähkäisyinä ulos. Onnettomuus ei ollut oikeastaan Viktorissa, hän ei koskaan enää muuttuisi entiselleen, ei voisikaan muuttua. Onnettomuus oli se, että hänen asuntonsa oli yläkerrassa ja hän täällä ilman rahaa ja avaimia. Tämä kauhea yö. Olla ulkona. Ihan avuttomana, ei ketään, ei ketään auttamassa. Ja ihmisten katseet ovat sellaiset. Ne vainoavat, ne painavat. Oi hyvä Jumala.

Ridi päästeli tuskaisia ähkäyksiä. Koko hänen ruumiinsa oli kuin suolavedessä liotettu ja piesty. Tuo hirveä käveleminen. Eikä Viktorille hyödytä kertoa tästä mitään. Häneltä ei saa vastausta eikä häntä saa väsyttää. Pitää vain olla mieliksi.

Ridin kasvoilla kuvastui surkuteltava hätä. Jalat riippuivat kadulla beige-värisissä sukissa ja sievissä uusissa kengissä, vääntyneinä, kärjet sisäänpäin.

— Mitäs te siinä makaatte?

Ridi säpsähti. Hän oli tuskissaan sulkenut silmänsä. Edessä seisoi poliisi, virallisena, kaameana. Punakat kasvot aistillisine juonteineen. Nuorehko mies, mutta eteenpäin työntyi liian iso ja pyöreä vatsa. Hän seisoi siinä selkä ketkassa, ja kun äimistynyt Ridi ei heti vastannut, kumartui hän nykäisemään säärestä.

— Nouskaapas ylös.

Ridi potkaisi kiukkuisesti jalallaan ja kömpi ylös.

— Mitäs te siinä makaatte?

— Minä en makaa, minä istun, kun en jaksanut seisoa. Unohdin rahapussini ja avaimeni kotiin enkä pääse sisään.

Poliisi katseli turkkiin puettua naista, juonikkaita, elähtäneitä kasvoja.

— Onko siellä kotona ketään?

— Palvelija on, mutta kun minulla ei ole mukana rahaa, että soittaisin puhelimella.

— Tulkaa poliisiasemalle. — Jätti lisäämättä: Saatte soittaa sieltä.

Ridi tarrasi poliisia käsivarteen, ja hänen polvensa notkistuivat.

— Mitä varten? Minä en ole mitään tehnyt enkä tule kanssanne. Olen rehellinen ja kunniallinen nainen, minulla on oma koti ja palvelija. Tietysti, jos te tapaatte työttömän ja asunnottoman ihmisen, voitte viedä hänet poliisikamarille, mutta enhän minä ole joutilas enkä irtolainen. Murtakaa tuo ovi ja päästäkää minut sisään, minä näytän teille, että minulla on koti.

Poliisin silmät välähtivät kurillisesti. Kunniallinen, tutiseva, pelokas, hätääntynyt, rikas eukko. Kuka tahansa olisi naurahtanut katsellessaan tuskaisia, lihavia, puuterinpilaamia kasvoja ja velttoa, punaista suuta. Nuo kasvot ilmensivät huolta aivan samalla tavalla kuin huono filmitähti surua: hän ei osaa mutistaa suutaan tuskan vihlaistessa, vaan vetää sen leveälle, jonkinlaiseen julmaan, inhoittavaan nauruun, kun pitäisi juuri itkeä. Nyt hytkäytti poliisia halu kiusata naista, joka silminnähtävästi pelkäsi häntä. Hän hillitsi kasvonsa ja selitti totisesti:

— Kyllä minun täytyy sittenkin viedä teidät poliisikamarille. Tehän jäisitte muutoin kadulle. Ajatelkaa nyt itse: tyhjällä kadulla keskellä yötä. Teille voi tapahtua mitä tahansa. Joku huligaani voi hyökätä kimppuunne ja ryöstää kunnianne.

— Voi kauheaa, voi kauheaa. Auttakaa te minua, olkaa niin hyvä.
Jyskytätte tuota ovea, kunnes joku tulee avaamaan.

— Mielelläni minä auttaisin teitä, sehän kuuluu virkaani, mutta en minä kuitenkaan voi jyskyttää ovea, se olisi yörauhan rikkomista.

— Mutta minun täytyy päästä kotiin, en uskalla olla yötä kadulla; sillä minä pelkään sellaisia raakoja miehiä. Minun seurapiirissäni on vain gentlemanneja. He kohtelevat aina naista hienosti. Suojelevat ja auttavat tätä joka paikassa, ja se onkin miehen tehtävä. Mutta nämä miehet kadulta… vailla moraalia… Huuh —

Ridi hypähti askelen syrjään, kuin olisi poliisi ollut juuri sellainen raaka olento. Tämä puolestaan irvisti hiukan pirullisesti.

— Te olette aivan oikeassa. Mutta huomatkaa tämä: jos sellainen mies tapaisi teidät, ei hän koskisi teihin muussa tarkoituksessa kuin ehkä vetäistäkseen käsilaukkunne, jota teillä ei nyt ole mukananne, tai lyödäkseen teidät tainnoksiin ja riisuakseen turkkinne. Nähkääs, samoinkuin teissä asuu kammo heitä kohtaan, kammoavat hekin puolestaan teitä. Nämä rikolliset ovat vasta mestareita lukemaan ihmisten kasvoja. He eivät pelkää mitään, mutta teidän olemustanne he pelkäisivät, siksi he ottavat vain turkkinne.

— Niin, sanoi Ridi tyyntyneempänä. — Minäkin luulen, että naisessa on jotain, joka aina vetoaa mieheen, hänen synnynnäiseen…

Poliisi rypisti lystikkäästi kulmiaan, kun Ridi lasketteli rouva
Williamsilta kuulemiaan, hänen tajuntaansa piintyneitä lauseita.

— Mutta jos te nyt olette kunniallinen nainen, jolla on koti tuolla yläkerrassa, — en minä sitä epäile, uskon teitä täydellisesti ja näkeehän sen päältäkin, — mutta sitä minä ajattelen, että kuinka te voitte olla näin myöhään yksin ulkona. Eikö tätä ovea suljeta vasta kymmeneltä?

— Puoli kymmeneltä.

— Vaikkapa silloinkin, mutta sen jälkeen ei naisen pitäisi millään ehdolla kulkea yksin ulkona, vaan tulisi välttämättä olla mukana mieshenkilö, joko puoliso tai seuralainen, muutoin hänet voi katsoa säädyttömäksi. Ja jos nainen tulee konsertista tai teatterista, jotka loppuvat vasta puoli kymmenen jälkeen, olisi hänen tilattava oven ulkopuolelle ajuri tai auto. Kuinka te olette yksinänne, sitä minä ihmettelen — teihin nähden …

— Minä olin tapaamassa erästä mieshenkilöä.

— Eikö hän saattanut teitä kotiin?

— Ei, hänellä oli kiire junalle.

— Jaha, jaha, — poliisi siveli leukaansa. Hän oli palaamassa vahtivuorolta kotiin ja sai suurta huvia naisesta, koska tämä uskoi täydesti kaikki mitä hän sanoi. — Jaha, mutta nyt ei teillä ole kuitenkaan muuta neuvoa kuin lähteä poliisikamarille.

— Mutta sitten te kirjoitatte minun nimeni kirjoihinne. Mikä kauhea skandaali. Minä en voi, en voi…

Ridin silmät pyöristyivät. Hän tunsi samaa kauhua, kuin hänet olisi ihmisten nähden asetettu murhamiesten ja raiskaajien riviin.

— Eihän se nyt mitään. Mehän voimme kirjoittaa teidän nimenne jälkeen:
Kadottanut avaimensa.

— Ei! kiljaisi Ridi, ja hänessä ilmenevä tarmo ja raivo sai poliisinkin hätkähtämään. — Minä en lähde sinne, vaikka minut tapettaisiin. Kukaan ei kysy, mitä on minun nimeni jälkeen kirjoitettu, kun kerta itse nimi on siellä. Minä en lähde.

— Mieluumminko te vietätte koko yön täällä kadulla?

— Mieluummin. — Ridi kohotti päätään ylpeällä ja jalolla liikkeellä, jota voi kuvitella muinoisten aatelisneitojen harrastaneen.

— Jaha, minulle valkeni tässä juuri, miten voin teitä auttaa. Minä takaan teidän puolestanne poliisikamarilla, ettei teidän nimeänne saa kirjoittaa sinne. Te saatte soittaa sieltä ilmaiseksi kotiinne ja pääsette sisään.

— Oletteko varma, etteivät ne pane minun nimeäni sinne?

— No, minä takaan sen, etteivät ne sano teille sanaakaan, jos minä olen mukana. Lähtekää nyt vain, Eerikinkadun asema ei ole kaukana,

He lähtivät rinnakkain, ja Ridi kiitti mielessään Jumalaa siitä, että oli yö ja autiot kadut. Kukaan ei nähnyt häntä poliisin rinnalla, joka hänestä oli mainio ja hyvä mies, pelasti hänet suuresta sieluntuskasta ja harmista.

Tultiin Eerikinkadun poliisiaseman eteen. Se oli matala ja ikävännäköinen puurakennus, vaikutti laholta ja toi mieleen hyvän rottapesän. Poliisi tarttui Ridin turkinhihaan pimeässä porttikäytävässä, ja tämä salli mielellään jalon auttajansa ohjata itseään. Jyrkät, tomuiset portaat veivät kolkkoon eteiseen, puolipimeään. Poliisi vetäisi oven auki, ja valoa tulvahti sinne isosta, vanhan tuvan tapaisesta suojasta. Siellä oli nurkassa uuni ja perällä penkkien ympäröimä pöytä. Kaksi poliisia istui siellä, heillä ei näyttänyt olevan mitään hauskaa. Puhelin lepäsi ikkunalla. Omituinen autius ja alastomuus kulki huoneessa. Mukanatullut viittasi kädellään Ridille:

— Tuolla on puhelin, olkaa hyvä.

Ridi väänsi hermostuneesti numeronsa ja kuuli puhelimen soivan kotonaan. Yhdeksän pitkää soittoa. Sitten tuli Hiljan uninen halloo.

— Olen unohtanut avaimeni kotiin. Hilja tulee nyt alas rappuun odottamaan ja avaa minulle oven. Kuuletteko, tulkaa heti.

Ridi heitti torven pois ja nyökäytti päätään poliisille.

— Paljon kiitoksia.

Niin Ridi pääsi kotiin eikä edes ryhtynyt polttamaan savukkeita, vaan hankkiutui heti sänkyyn. Pehmeä patja syleili rikkiväsynyttä, hikoillutta ruumista. Hän veti lakanan leukaansa saakka ja kuiskasi:

— Hyi kauheaa.

Näin kului hirvein ja sisältörikkain päivä tähänastisessa elämässä tältä naiselta, joka omien sanojensa mukaan ei ollut joutilas eikä irtolainen. Tuskinpa tulevaisuuskaan pystyy tarjoamaan hänelle mitään järkyttävämpää.

REINO VILKKARI — KATKELMA

Reino Vilkkari loikoi pukkisängyllä pienessä kamarissa. Hän oli ottanut sänkypeiton pois, ettei emäntä pahastuisi, ja mietiskeli.

Tämä kamari oli keittiön takainen. Siinä oli mainittu pukkisänky, jolla Reino lepuutteli ruumistaan, antaen hengen työskennellä. Sitten oli toinen, kaksikerroksinen sänky, jonka alalaatikossa nukkui henkisesti ja ruumiillisesti terve tehtaalainen Antti Valkama ja ylälaatikossa Toiskäsi — hänellä tuskin lienee muuta nimeä ollutkaan. Ammatiltaan Toiskäsi oli sanomalehtien myyjä, ja tavallisesti hän piti kauppapaikkanaan Hakaniemen toria. Nämä toiset olivat vielä työssä, ja Vilkkari iloitsi saadessaan olla yksin. Hän oli paljon ollut elämässään yksin, ja nekin toverit, joita hänellä oli, voitiin enimmäkseen lukea renttuihin.

Oli eräs tapaus, joka oli piirtynyt Vilkkarin mieleen kuin elävä filmi, joka saattoi milloin tahansa, kuin kammista kierrettynä, lipua hänen silmiensä ohitse.

Hän oli silloin ollut seitsenvuotias ja kulki uusissa, ruskeissa kumitossuissa, Nokian leimalla varustetuissa. Hänellä oli siniset housut ja pienet henkselit paidan päällä, kuten keikareilla maalla. Helle silloin oli, ja hän kulki isänsä ja äitinsä mukana Sörnäisistä Pitkänsillan yli ja sitten Unioninkatua. Nikolainkirkon kohdalla he pysähtyivät. Äiti sanoi, että oli vielä toista tuntia laivan lähtöön, he saisivat aivan hyvin mennä tuonne ylös portaille katsomaan vielä kerran kaupunkia. Isä ja äiti kulkivat edellä, ja hän tepasteli perästä ruskeine tossuineen, laskien portaiden lukua. Mutta luku tuntui nousevan suureksi, ja hän päätteli, ettei ole pakko laskea niitä kaikkia. Onhan hän liki selvillä niiden luvusta. He istuivat ylös pilarien luokse, oikeille rapuille. Hän istui äidin toisella puolella. Äiti oli solakka vyötäröltään, hänellä oli mustat silmät ja tumma hipiä. Isä kiersi kätensä äidin vyötäisten ympäri ja lauloi siinä, Nikolainkirkon portailla, edessään kattojen takaa näkyvä satama laivoineen:

Äitini mua tuuditti, kiikutti, liikutti,
kehtoa pientä heilutti, silloin kun olin lapsi.

Ei kulkurin latu kultaa lie, se tuskien tie,
yöhön se vie, ja henkeä nälkä kaivaa…

Sitten he saattoivat isää laivaan. Hän oli lähtenyt jonnekin suuren meren taa, ja äiti sanoi: »Me menemme pian pojun kanssa perästä» — Äiti mahtoi olla kovaluontoinen nainen. Ei ollut itkenyt. Vähitellen alkoi vieras setä käydä heillä. Hän toi Reinolle makeisia, ja äiti nauroi kovasti hänen kanssaan. Kerran illalla Reino oli yksin kotona, siinä pienessä huoneessa. Nälkäisenä hän meni sänkyyn. Oli sunnuntai. Äiti oli ollut koko päivän poissa ja tuli sitten kotiin erään vieraan naisen kanssa. Reino ajatteli, että hän pysyisi sängyssä, kunnes vieras lähtee, hän tiesi äidin tahtovan sitä. Pöydällä oli ollut korkeita laseja ja tyhjä pullo. Vieras nainen puhui Arvosta. Kyllä Reino tiesi, että se oli isän nimi. Äiti itki ja tarttui sitä vierasta naista kaulasta. Hän ajatteli sängyssään, että äiti on juonut paljon, muulloin hän ei itke. Ikänsä hän muistaa äitinsä äänen, itkusta värähtelevän:

— Arvo on puhdas, mutta minä olen syntinen nainen. Arvo on puhdas, Arvo on puhdas, ja minä rakastan Arvoa. Sen minä sanon, että häntä minä rakastan enkä voi mennä hänen luokseen. Hän on puhdas, minä olen syntinen…

Reino ei tohtinut nousta vuoteesta, äiti valitti kuin pieni lapsi. Muutamia päiviä myöhemmin äiti toi hänet tänne, täti Vuorion luo. Sen jälkeen ei Reino häntä nähnyt. Hän oli asunut tässä samassa huoneessa koko ajan, nukkunut tässä pukkisängyssä. Jo kansakoulua käydessä olivat hänen kirjansa piirongin päällä, nyt siellä olivat hänen kauppakoulukirjansa. Reino söi täti Vuorion pöydässä. Alussa äiti oli maksanut sen. Koulun päätyttyä hän meni varastopojaksi ja alkoi itse maksaa kulunkinsa. Vuosi sitten, punakapinassa, äiti oli kadonnut. Reinolle se oli yhdentekevää. Hän ansaitsi jo itse kyllä. Laitakaupungin elämä oli samaa kuin hänen oma elämänsä. Olipa hän viime aikoina tullut tuntemaan keskikaupunginkin ihmisiä. Samoja ne olivat luonnoltaan kuin täälläkin, perinjuurin samoja. Ero oli vain siinä, että täällä ihmiset rehkiessään leipänsä eteen ja ponnistellessaan himojensa perään saivat välittömästi tarttua sulin käsin työhön. Se toinen luokka teetti roskatyöt välillisesti ja piti itse jotain vaivatonta puuhaa, pääasiassa suukopua. Eroa oli myös siinä, että nämä köyhät ihmiset olivat pysyneet sellaisinaan, eivät peitelleet oikeata luontoaan. Nämä vihasivat toisiaan, kun niiksi tuli, kadehtivat ja riitelivät, auttoivatpa toisiaan pulassakin. He suhtautuivat suoraan kanssaihmisiinsä, olivat sellaisia kuin heidän sydämensä oli. Toisen luokan ihmiset olivat siloiteltuja sisältä ja ulkoa. Kynnet olivat kiilloitetut sen merkiksi, etteivät he halunneet niillä raapia. Ja kellä heistä ei ollut muuta tehtävää, se paimensi sylikoiraansa kadulla. Heidän silmistään ei voinut lukea, liikkuiko niiden takana hyvä vai paha ajatus tai oliko heillä ollenkaan ajatuksia. Ei voinut olla varma, kulkiko heillä edes oikeaa punaista verta suonissaan vai olivatko he tosiaan siniverisiä.

Näillä ajatusretkillään Reino tunsi uhkarohkeaa iloa. Hänen rintaansa hiveli tunne siitä, että hän uskalsi ajatella sitä, minkä näki silmillään. Hän saattoi joskus kehitellä näitä ajatuksiaan hyvin pitkälle. Lopuksi teki mieli nauraa tälle somasti kokoonkyhätylle maailman rakennukselle, jossa jokainen tunsi ja luuli olevansa suurikin herra, niin pian kuin oli päässyt toisten hartioille,

Naisväkeä ei Reino ollut näihin mennessä paljoa käsitellyt. Hän kyllä osasi hyvin tanssia, sen hän oli oppinut Työväentalon juhlasalissa. Siellä hän oli myös nähnyt, että tytöillä oli vain yksi oikea intohimo: tulla rakastetuksi. He viettivät päivänsä talousapulaisina siisteissä tai likaisissa keittiöissä, tehtaissa tai missä vain voi ansaita leipää. Siellä he saattoivat juoruta, riidellä, olla ilkeitä, mutta kun he tulivat paikkaan, jossa oli kahta sukupuolta saapuvilla, silloin voi heidän silmistään lukea vain: rakastaa. Jokainen heistä pelkäsi jäädä yksin. Reino piti heistä melkein kuin omasta sukukunnastaan. Hän tiesi, että he olivat kaikki hyviä tyttöjä, ja tanssitti heitä sydämen halusta, saattelipa kotiinkin. Ja miksikä hän ei olisi halannut heitä pimeässä porttikäytävässä, sitähän ne kaikki kuitenkin tahtoivat. Reino soi toki lähimmäisilleen hyvää. Hänen lähimmäisiinsä kuului laitakaupungin alaluokka. Miks'ei hän olisi ilahduttanut heidän sieviä tyttöjään suudelmalla, kun he iltaisin etsivät rakkauden punaista väriä. — Sellaisia tyttöjä Reino oli suudellut, keittiötyttöjä, tehtaantyttöjä, he tarvitsivat kyllä suudelmia. Mutta kullan siloittelemien, kultaa sirottelevien nukkien tähden hän ei olisi totisesti kuluttanut huuliaan. Reino oli yrittänyt rakastaakin eräitä, s.o. tehdä seuraa. Mutta hän oli huomannut, että siitä kärsi ruumis ja kukkaro. Tytön mielestä hänen rakkautensa ei ollut oikeaa, ellei hän ehdottanut tapaamista joka toinen ilta, mutta siihen Reino oli liian laiska. Toiseksi halusi tyttö vain elokuvia, tanssiaisia, suudelmia, kahviloita. Reino kyllästyi hänen yksiväriseen sieluunsa ja jätti hänet. Hän oli myös kyllästynyt suudelmiin, ja nyt olivat lähimmäiset saaneet iloita niistä harvemmin. Hän ei ollut ainoaakaan naista suudellut niin, että olisi tuntenut siitä sielunsa värähtävän, eikä ainoakaan tyttö ollut kieltänyt häneltä suudelmaa. Sehän oli samaa kuin kädenlyönti.

Reino Vilkkari oli kenkäliikkeen varastosta siirtynyt kenkätehtaaseen ja kenkätehtaasta kauppakouluun. Tämä viimeinen oli käynyt laatuun sillä ehdolla, että kauppias Timberillä oli Reinon allekirjoittama kymmenentuhannen velkakirja, ja Reino eli Timberin rahoilla.

Kun Reino; vain ajatteli kauppakoulua, ajatteli hän samalla tyttöä, jolla oli teräsvälkkeiset silmät.

Oli sattunut ensipäivinä, että pari tyttöä pesi käsiään eteisen vesihanan luona kynänteroituksen jälkeen. Reino kulki ohi ja ihan pahuuttaan tarttui toista, pitkänsotjakkaa, selin olevaa, vyötäisiin, aikoi vain pyöräyttää ympäri. Mutta tämä pyörähti päin silmiä ja sanoi niskaansa nakaten, uhkaa äänessä: »Ei ole hyvä käydä kalakäsin maitoastioihin.»

Oh — tuo manttaaliporhon tytär. Kaunis hän ei ollut, ellei ajatellut varren hoikkuutta. Ja kuitenkin hänen kylmä katseensa saattoi toisinaan — aina, kun hän jostakin ajatuksesta innostui — säkenöidä ja välähdellä. Silloin niihin silmiin ei voinut katsoa. Reino tarkkaili häntä tunnilla, silloin kun Heli katsoi opettajaa. Hän voi toisinaan loistaa innosta, istui silloin pystypäin kuin lentoon lähdössä. Toisinaan hän taas oli allapäin, pää etukumarassa, kädet nojaten pulpettiin, katse harhaillen ulos viereisestä ikkunasta. Sellaista ikävää ei Reino ikinä ollut nähnyt ihmistaimen silmissä. Teki niin vietävästi mieli kopata takaapäin se syliinsä, kun se siinä nuipotti allapäin. Omituisesti saattoivat ihmisessä joskus kiehahtaa kaikki elämän nesteet. Hän itse oli viikkokausia kuin puuta. Olisi ollut voimaa vaikka kantoja vääntämään mutta se oli kuin säkissä tallella tässä rennossa ruumiissa. Kenkälaatikot varastossa eivät sitä tarvinneet, eikä pohjien leikkaaminen tehtaassa sitä vienyt. Hän tiesi hyvin itse, että hänellä oli terävä ja sukkela ajatuksen juoksu, hän tunsi elämää ja tyttöjä, tiesi senkin, miltä tuntuu, kun mies on maistanut 96-prosenttista. Tähän asti hän ei tiennyt, että toisen ihmisen katse saattaa valua kuin kirkas teräs ja iskeä salamana mieheen. Ja tänä iltana, juuri tänä iltana hänet oli kutsuttu tuonne yläkertaan Anna Vallin syntymäpäiville. Sinne tulisi sekin manttaaliporhon tytär. Hän, Reino Vilkkari, laitakaupungin pintaeläjä, halusi nähdä sen ihmisen jollakin tavalla taivutettuna.

Syntymäpäivillä oli hauskaa ja tanssittiin gramofonin soidessa. Reino lähti saattamaan Heliä.

He kaksi olivat kulkeneet läpi kaupungin ja tulleet Pursimiehenkadulle.
Erästä puutalon valaistua, verhojen peittämää ikkunaa osoitti Heli: —
Tuossa on ikkunani. — Portin kohdalla hän ojensi kätensä. Reino sanoi:

— Olen saattanut sinua halki kaupungin, nyt saat antaa pusun palkaksi.

— Palkan tähdenkö tulitkin?

— Sinun tähtesi minä tulin. Sinä olet erilainen kuin muut tytöt, ja kun kerta rakastan sinua, täytyy minun saada suukko.

— Voi sitä rakastaa muutenkin.

— Tiedätkö sinä, millaista on rakastaa? Olenpa ollut tyttöjen seurassa, vaan en ole niistä perustellut. Mutta kun saan tytön, jota rakastan, silloin minä tahdon sen sielun ja ruumiin. Ja kun nyt suutelen sinua, painan sinuun leiman, joka merkitsee: Tämä on minun, eikä siihen saa koskea kukaan muu.

— Mutta minua ei ole suudeltu ennen eikä suudella nytkään.

— Sitä ei minulle ole vielä yksikään sanonut.

— Sitten minä olen ensimmäinen.

— Mutta minä en pyydä kuin yhden ainoan vain.

— Kuuluuko tuo miehelle — kerjätä suudelmia.

Kaksi lujaa kättä vetäisi Heliä puoleensa. Sekunnissa tyttö työnsi vasemman kätensä miehen kurkkua vasten, oikea läimäytti poskelle. Kerran, toisen. Ote heltisi hiukan hänen ympärillään, hän solahti alitse käsivarren, pakeni pimeään, portittomaan käytävään ja sieltä rappuun. Mies ei edes yrittänyt lähteä jälkeen. Huulilta Kirposi:

— Pakana!

Seisoi hetken, lähti sitten astua toikottamaan. Suoniin oli valahtanut kuin kirpeätä viinaa. Hän, Reino Vilkkari, oli tottunut saamaan, hänelle oli annettu. Ei ollut naiseläjä tähän saakka tehnyt tuota. Sitä sisuako ne kertoivatkin, tytön teräskylmästi välkehtivät silmät?

Reino kääntyi Hakaniemestä Itä-Viertotielle. Suuren reklaamikellon viisarit olivat juuri tapaamaisillaan toisensa kahdentoista päällä. Alkoi olla väljempää Sörnäisten kaduilla. Tuolla edellä, samaan suuntaan, kulki pyöreä tyttö, jolla ei näyttänyt olevan erikoista kiirettä. Reino ymmärsi: keittiöpalvelija, tulossa ehkä Työväentalolta. Se ei heittäisi poskelle, jos suutelisi.

— Meillä taitaakin olla sama matka?

Tyttö katsahtaa häneen. Tutkivasti. Hymyilee sitten. Hän on lapsellinen, enintään seitsemäntoista vanha. Posket pyöreät, silmät iloiset.

— Minne te sitten menette?

— Sinne, minne tekin:

— Silloin meillä on sama matka. Muuten käännyn ensi kulmasta
Näkinkujalle.

He kääntyivät siitä yhdessä. Erään kivimuurin luo tyttö pysähtyi ja alkoi kaivaa avainta vanttuustaan.

— Kuinka korkealla te asutte?

— Kuudennessa kerrassa, ihan ylimmäisessä.

— Enkös minä saakin tulla auttamaan portaissa, jos teitä väsyttää?

— On siinä hissi, mutta voittehan te muuten tulla.

He istuivat sitten porraskäytävän ikkunalla rinnan, ja Reino poimi monta suudelmaa tytön pehmeiltä huulilta. Nyt hän tunsi, ettei se merkinnyt samaa kuin kädenlyönti. Ei, vaan se oli kuin tulista, jumalaista viiniä. Ja tyttö oli lapsellisen suloinen. Hän antautui, kuten se, joka on odottanut jotain tällaista salaperäistä ja hurmaavan ihanaa.

Oli kulunut pari tuntia. Reino asteli jälleen Itäisellä Viertotiellä. Helisevä kuutamo. Reino tunsi nyt, että nainen on luotu käsin kosketeltavaksi, huulin hyväiltäväksi. Ilman naista on elämä yhtätasaista työpäivää. Tästä lähtien ei se olisi sellaista. Jos Itä-Viertoteitä pitkin olisivat astuneet häntä vastaan koko maailman naiset kuutamossa, olisi hän tahtonut suudella kaikkien niiden huulet verettömiksi, painaa niiden sieluun oman leimansa. Hänen mielessään kiehui uhma ja omituinen humala.

Hurmaavinta maailmassa on halu.

<tb>

On kulunut kaksi vuotta. Heli on naimisissa ja työskentelee erään vähittäiskaupan kirjanpitäjänä. Eräänä iltapäivänä, kun hän sattumalta on liikkeen myymälässä, tulee sinne mies — Reino. Heli säpsähtää ja poistuu nopeasti viereiseen, verholla erotettuun konttorihuoneeseen.

Tällainenko heidän kohtauksensa olikin? Liekö Reino ehtinyt tuntea hänet? Niin sukkelaan kuin hän käänsikin selkänsä, oli hän kuitenkin varma, että se oli Reino. Eikö hän ollut kuullut sanottavan kotona maalla, että kun kohtaa sen yhden, tuntee puukonpiston sydänalassaan. Totta se oli. Hän, toisen miehen vaimo, rakasti tuota miestä, joka kerran oli tahtonut uhkamielin suudelmaa eikä ollut sen jälkeen luonut katsettakaan häneen. Oi, sitä koulutalvea.

Nyt kuului Reino menevän pois. Helin mieleen tulvi jotain raskasta, mustaa. Eikö se ollutkaan tuntenut häntä? Tuo välinpitämättömyys häntä kirveli. Jos olisi rakastanut tai vihannut, kerjännyt tai uhannut — mutta kun ei välittänyt hänestä, ja kuitenkin…

Myyjätär, Helin toveri, tuli hänen luokseen.

— Ajattele, se herra menee huomenna Amerikkaan.

— Sanoiko hän?

— Hän sanoi ostavansa nyt viimeisen kerran tupakkaa Suomen maaperällä.
Minä kysyin minkätähden, ja hän sanoi lähtevänsä Amerikkaan huomenna.
On muka passit ja kaikki kunnossa.

— Vai niin.

Tahtoiko Reino sen saattaa hänen tietoonsa? Omituinen kyky ärsyttää toista, piinata milloin tahansa. Mutta hyvä on, että lähtee. Kun tietää olevan siellä merten takana, ehkä jää pois hänenkin mielestään. Ei kertaa se mies ollut tuonut iloa hänelle. Aina pettymystä. Ei yhtään silmäystä sen illan jälkeen. Ei puolta hymyä. Vain ainainen jäykkyys olennossa, jonkinlainen poistyöntävä viha silmissä. Ja kuitenkin sillä oli enemmän kuohuvaa energiaa kuin kellään. Ja sen äly oli räiskynyt ylimielisinä vastauksina silloin, kun muut eivät mitään ymmärtäneet — Vain hänestä välinpitämätön.

Heli olisi tänä hetkenä halunnut hakata rikki sen miehen, raastaa kappaleiksi ja hieroa palaset multaan. Hän olisi myös saattanut heittäytyä sen jalkoihin, suudella kadulla sen askelten jälkiä.

Oli liikkeen sulkemisaika. Heidän piti lähteä. Heli kulki hitaasti Itä-Viertotien poikki. Nyt hän tahtoi kulkea tuota toista laitaa, jossa oli vähemmän ihmisiä.

— Suvaitseeko rouva minun tehdä seuraa?

Heli käänsi päätään. Ääni — ihminen.

Ja mies muuttui perin ystävälliseksi. Hän ei ollut vielä voittanut tätä naista. Tänä iltana se oli tapahtuva. Hänen silmiinsä ilmestyi voimakas kiilto — se sai naisen värähtämään.

He istuivat kalliolla. Syrjässä taloista ja ihmisistä.

Mies: Vieläkö sinä olet yhtä kitsas suudelmista?

Nainen: Riippuu siitä, kuka niitä tahtoo. Miestäni suutelen ensimmäiseksi, kun hän tulee, ja viimeiseksi, kun hän lähtee.

Mies: Jos minä sidon kaulaliinan suusi eteen, voin tehdä sinulle mitä tahdon.

Nainen: Voit ensin tietää, että kannan toisen miehen lasta,

Mies: Minä olen suudellut tyttöjä tusinoittain, vaihtanut heiloja kuin hevosia markkinoilla, eikä yksikään ole ollut vielä niin ruma kuin sinä. Sentähden en sinusta välittäisi enempää kuin lehmitatista, mutta tuntoani jäi kaivelemaan se etten saanut suudella sinua sinä joulukuun iltana. Luuletko, että muuten olisin vaivautunut tuomaan sinut tänne kalliolle.

Nainen: Suutele sitten nyt, niin pääset minusta rauhaan.

Mies: Sinulla ei ole enää samat huulet kuin silloin. En maksusta suutelisi toisen miehen muijaa, en vaikka rukoilisit vesissä silmin.

Nainen: Ei ole minun tapani rukoilla.

Mies: Minä vihellän hienosti naisten rukouksille. Kaksi päivää sitten kuljin kahdentoista aikaan Itä-Viertotiellä. Siinä Kaikukujan kulmassa tarttuu nainen kainalooni ja sanoo, että käyn liian harvoin häntä katsomassa. Minä sanoin, että se on ollut vain opetusta, siihen hänen on tottuminen, koska minä aion siirtyä tästä Amerikan mantereelle: Hän sanoi silloin myöskin kantavansa lasta. Ei toisen miehen lasta, vaan minun lastani. Se tuttavuus on saanut alkunsa sinä samana joulukuun iltana. Mutta en minä sitä naista rakasta.

Nainen: Ketähän sinäkin olisit rakastanut. Ei sinun tarvitsisi sellaista sanaa päästää huuliltasi.

Mies: Mutta sinun huulillesi se sana sopii. Sinä olet siveellinen ja siististi naimisissa. Et anna koskettaa huuliasi, saati sitten muuta. Siveä; kaino ja puhdas. Se on jokaisen naisen etikettinä, vaikka silmissä kiiltäisi himo ja sielun paikalla olisi vääristyneet eläimelliset aistit.

Nainen: Sen minä kyllä uskon, että laitakaupungin lapsille annetaan eläimelliset aistit jo syntyessä.

Mies: Ja sinä — puhdasrotuinen maalaislapsi — sinulta ne kai puuttuvat.

<tb>

Kävi raivoisa, raskas tuuli. Kadun sähköstä kajasti tänne siksi valoa, että he näkivät toistensa kasvot hämärästi. Aika päästä intohimojen irti, aika vallita vihan, raivon ja rakkauden, sillä päivänvalo taittaa tuskalta kärjen, kalventaa vihan ja rutistaa lemmen. — Kohisi kuin sateen edellä, kuin voisi joka hetki odottaa pilvistä pisaroivan vettä. Heli tunsi jäsentensä kylmenevän istuessaan kostealla sammalella ohuessa takissaan. Siinä luona istui mies, jota hän rakasti järjettömästi. Siinä se puhui raakoja sanoja, ja sen äänessä soivat monet värit: katkeruus, iva, halveksiminen, viha, voima. Hän rakasti sitä ääntä kaikkine väreineen. Kuulla sen kiroilevan tai siunaavan — kunhan sai olla sen saapuvilla. Hän vastasi äskeiseen:

— Minä voin ainakin hallita niitä. Minä voisin rakastaa miestä niin, että möisin hänen tähtensä henkeni helvettiin, mutta, jos tulisi kysymykseen jostakin syystä, voisin myös katsoa häntä silmiin ja vannoa vihaavani. Voisin kuristaa rakkauteni, niinkuin kuristetaan sokea, yhden yön vanha kissanpentu.

— Sinä olet ensimmäinen nainen, joka puhut rakkaudesta sillä tavalla. — Ja miehessä heräsi taas se, mikä oli saanut hänet houkuttelemaan naisen tänne kalliolle. Onkia tuon ylpeiltä huulilta tunnustus, ryöstää sen sielu valtaansa raja-aitojen läpi, omistaa nainen, jolla oli niin mitättömät kasvot, hoikka ruumis ja erikoinen luonne. Hän pani kätensä naisen olkapäälle ja kumartui tuijottamaan tätä silmiin häilyvässä sähköjen kajastuksessa.

— Oletko sinä ketään sillä tavalla rakastanut?

— Olen.

— Mutta et miestäsi.

— Se ei kuulu tähän.

Pitkä äänettömyys. Mies viheltelee kiihkeästi, pitkään.

— Tiedätkö, mitä laulua vihellän?

— En.

— En minä sinusta eroais, en eroais, en eroais,
vaikka vereni keitettäisiin
ja vaikka minut äkiltä laivan täkiltä —
merehen heitettäisiin.

Hän lauloi sen puoliääneen, tuulen pyyhkiessä kosteana ja raskaasti heidän ohitseen. Viimeisillä säkeillä hän kietaisi kätensä rajusti naisen hartiain ympäri ja taivutti hänen päänsä rinnalleen.

— Etkö sinä usko, että se on totta? Voisitko rakastaa minua sillä tavalla kuin sanoit?

— Minä olen sillä tavalla sinua rakastanut ja vieläkin rakastan.

Mies käänsi hänet istumaan omin varoinsa. Heli tunsi kylmän viiltävän vartaloaan. Sydänalaan tunkeutui teräs ja pisteli palasiksi jotakin jähmeää. Hän kyllä tajusi kaikki siitä yhdestä liikkeestä, jolla hänet taivutettiin istumaan omin varoinsa. Mies alkoi puhua:

— Sitäkö se kielto silloin merkitsikin? Minä olen viimeistä iltaa täällä, ja nyt minä puhun suuni puhtaaksi. Olen koko ikäni asunut tuon samaisen Vaasankadun varrella. Isä jätti minut äitini huostaan, ja äitini pani minut vierasten nurkkaan. Isältä perin jäsenet, äidiltä hengen ja aistit. Opin katsomaan itse ympärilleni. Olen tuntenut naisia kaikenhintaisia. En välittänyt niistä enempää kuin kukkarossani vaihtuvista viisipennisistä, koska niitä oli aina saatavissa. Ja sitten näin sinut. Ensimmäiseksi sanoit minulle: »Ei ole hyvä käydä kalakäsin maitoastioihin.» Toisen kerran kielsit suutelemasta. Enkä minä ollut tottunut rukoilemaan naista. Olin tuntenut tyttöjä, jotka tulevat mukaan tai eivät tule — mutta ovat kieräilemättä. Vain sinä pidit itseäsi liian hyvänä. Sinun suudelmasi oli liian kallis annettavaksi. Ja minä päätin jättää sinut rauhassa jalustallesi. Luulit pysyväsi korkealla, luulit, että minun piti ihailla sinua, koska seisoit siveellisyyden ja puhtauden huipuilla. Aivan kuin en olisi tiennyt ja käsittänyt, että jalustasi oli vain omahyväisyys. Ja sille minä päätin antaa hienon letkauksen, sille sinun itsetunnollesi. Luulit, etten nähnyt, kun silmäilit salaa minuun päin, etten ymmärtänyt ikävää, joka paloi silmissäsi. Olit jo tullut maahan muiden ihmisten tasalle. Ja kesällä kuulin, että mieheksesi oli kelvannut Sörnäisten rantasälli.

— Tiedätkö, miksi kelpasi?

— Ihmisen ei ole hyvä olla yksinään.

— Häpeä!

Heli lähti nopeasti kalliota alas. Märkä sammal livetti jalan alla.
Reino jäi istumaan sinne kalliolle.

1928.

VIHA

Alfred Malmi seisoi kylpyhuoneessaan ja ojenteli käsiään kattoa kohti kouristuksentapaisesti, nyrkit kovina ja rystyset valkoisina. Kalpeat kasvot olivat vääntyneet, korkealla otsalla kohosivat suonet paksuina ja sinisinä, veri hyppeli kuumeten mutkallisia teitään, avatusta suusta kuului kähinää, tukehtuvan käärmeen ääntä muistuttavaa…

Mikä verihämähäkki! Mikä inhoittava satiainen! Kuinka minä vihaan häntä! Ruumiini on kuin tulessa, pääni sekoittuu myrkyllisistä höyryistä. Jumala, rankaise häntä, lyö häntä, tee sairaaksi, henkihieveriinsä… mutta et koskaan, koskaan pysty muuttamaan hänen luontoaan. Vanha, pikkumainen ja ahne. Kaapit täynnä hopeita; ruokasali loistaa kristalleista, ja kuitenkin hän on muka köyhä… ja saita, niin saita kuin kuoleva hengestään. Mikä verenimijä! On kauhea se saatana, mikä asuu tuossa lihavassa, piintyneessä eukossa. Mihin hän kyntensä iskee, siitä ne eivät hellitä. Voi minua, iilimato on päässyt vereni makuun. Minä hullu ja älytön, tuhannesti minä kiroan sen päivän, jolloin menin hänen kanssaan naimisiin. Pistinhän pääni helvettiin… Mieletön, älä vedä sitä pois ennen viimeisiä suorituksia. Huomaa, olet korvistasi kiinni.

Luulinpa saavani lämpimän kodin, työhuoneen ja ruokaa. Luulinpa tulevani runoilijaksi. Runoilijaksi? Haa, saman katon alla tuon pikkumaisen saiturin kanssa. Tietääkö kukaan, mikä helvetti voi olla avioliitto? Tietääkö kukaan, mitä on kirjoittaa runoja tai kääntää suuria romaaneja, joita mestarit ovat luoneet, kääntää niitä, korvissa ainainen jankutus: Sinä et ansaitse, sinusta ei tule taiteilijaa…» Työhuoneeni hän on vuokrannut vieraalle. Minun pitäisi kirjoittaa sänkykamarissa, hänen pistävien, ilkeiden silmiensä alla, niskassani hänen tyytymättömyytensä paino. Eikö hän lopulta vie minua keittiöön kirjoittamaan! Hyvä Jumala, mitä minä teen?

Hän on tappanut kykyni ja työtahtoni, hän on piirtänyt sieluuni: sinusta ei tule taiteilijaa. Nyt minä olen diletantti. Voi, kuinka minä tästä kärsin. Hän on kiusannut minut epätoivoon saakka, komennellut kuin pientä koiranrakkia, ikäänkuin en olisi mies. Saakeli, mitä minä teen?

Kaikki nämä vuodet. Tämä kaamea aika ja kasaantunut tuska. Oh, ole hiljaa ja tottele. Älä vastusta, anna aina myöten. Kun olet ottanut pirun paattiisi, souda se rantaan…

Ei, ei, minä en kestä enää. Mitä tahansa muuta, mutta tätä minä en enää siedä. Köysi katkeaa vähästäkin, kun se on hienoksi hangattu. Pisara lisää kukkuraiseen maljaan, ja se vuotaa yli. Hän imee minut kuoliaaksi, tuo iilimato. Mitä minä teen?

Mies vapisi kauttaaltaan, hän ei tuntenut omaa ruumistaan, sen läpi kulki vihan sähkövirta, hajoittaen ja yhdistäen aineita, synnyttäen myrkkyä. Uudestaan ja uudestaan hän näki äskeisen kohtauksen makuuhuoneessa, tämän purkauksen syyn. Se oli itse asiassa sangen pieni juttu. Vain viimeinen nykäys katkeavasta köydestä. Paljonko tarvitaan ihmiselle, jota on ärsytetty ja poljettu kaksitoista vuotta?

Hän oli istunut heidän makuuhuoneessaan ikkunan luona olevan kirjoituspöytänsä ääressä ja kirjoittanut eepillistä runoelmaansa: Moiros eli kreikkalaisen orjan taistelu. Hän näki silmissään tuon kulttuurikansan, jonka vapautta ja oikeuksia Moiros janosi, koska rakasti isäntänsä tytärtä. Hän kirjoitti Moiroksen kiihkeitä sanoja rakastetulleen, nautti loppusoinnuista, jotka välähtivät hänen mieleensä ihanina, suloisina ja sopivina. Ne hyväilivät hänen niukkaan iloon tottunutta sydäntään. Hän eli mukana kohtauksessa sypressien alla, hän oli itse vapautta ikävöivä Moiros.

Tällä aikaa oli hänen vaimonsa Anna Katri tullut kylpyhuoneesta vaaleansinisissä tohveleissa ja valkoisessa yöpaidassaan, istuutunut leveän sängyn laidalle, luiskauttanut tohvelit jalastaan ja asettunut mukavasti pehmeälle patjalle, seinän puolelle. Anna Katri oli miestään toistakymmentä vuotta vanhempi ja painoi yhdeksänkymmentäseitsemän kiloa. Osakehuoneisto oli hänen, huonekalut, taulut, kaikki oli hänen, runoilijakin pöydän ääressä oli hänen. Hänen olivat loistavat, pölyttömät kristallit ruokasalissa, joiden särkymistä hän aina varoi ja pelkäsi. Englantilaiset, kultareunaiset pöytäporsliinit, hopealusikat, haarukat ja veitset, jotka hän laski joka ilta. Kaapit olivat täynnä ihania, valkeita lakanoita, pöytä- ja pyyheliinoja, kaikki parhainta liinaa. Mahtava puhtauden, järjestyksen ja hallitsemisen halu ja kyky asui tässä kuusikymmenvuotiaassa naisessa. Ankaran ja peloittavan ilmapiirin hän loi ympärilleen.

Hän lepäsi siinä silmät suunnattuina punertavalla silkillä varjostettuun kattolamppuun, missä ei ollut tulta. Lihava, lyhyt kaula pisti esiin pitsin reunustamasta kauluksesta punaisena ja uurteisena. Hänen korkealla rinnallaan loisti kaksi punaista, hienostimerkattua kirjainta: A.M. Vaaleanpunaiselle peitteelle taitetun lakanan leveästä pitsistä voi lukea lauseen: Hyvää yötä, toivoo Anna Katri. Hän oli tämän itse virkannut ennen naimisiinmenoaan.

Makuuhuoneessa oli lämmintä ja rauhallista. Kirjoituspöydän kulmalla paloi vihreävarjostiminen yölamppu. Runoilija valoi Moiroksen kiihkeitä sanoja paperille.

Silloin se alkaa.

Anna Katri sanoo:

— Alfred, kello on kymmenen.

Runoilija kirjoittaa edelleen, kuurona vaimonsa uudistuvalle nalkutukselle: Sammuta sähkö. Hän on ääneti, koska tietää jo monivuotisesta kokemuksesta, kuinka turhaa on puhua mitään tuolle naiselle, joka halveksii hänen työtään. Mutta nyt hänellä on kerrankin innoituksen hetki, hän ei voi nousta, kuten aina ennen, ei totella, ei kuunnella, sillä kreikkalaisen orjan taistelu on sitonut hänet. Ah, kuulkaa, Moiros puhuu rakastetulleen Helenalle:

Mua, ylväs neito, kiehtoo vapaus,
ei jalon herran hyvyys voi mua viihtää.
Tuo tuskaa rintahani kaipaus,
sen tulta rakkauteni yhä kiihtää.
En elää saata alla tuskan tään,
mä pakenen ja mainetöitä halaan…

— Alfred, tämä ei käy. Viimeinen sähkölasku oli kaksikymmentäkolme markkaa kalliimpi kuin viime lokakuussa. Tämä ei käy.

Hän koetti kirjoittaa epätoivon vimmalla ja kiristi hampaitaan, kun tunsi inspirationsa valuvan hiekkaan. Mikä tuska, kun menee luomisen hetki, häipyy hedelmättä hurmio, joka ei milloinkaan palaa. Hän toistaa kolmesti säkeen: »Mä pakenen ja mainetöitä halaan», mutta ei löydä jatkoa ajatuksistaan. Vire on jo tiessään.

Anna Katri nousee tarmokkaasti mukavasta asennostaan, lämminneeltä tilaltaan. Alfred näkee yhteenpuristetut huulet, ahneet, kiiltävät silmät turpeissa kasvoissa ja kurotetun, lyhyen, paksun käsivarren.

Sähkö sammuu. Hänen kynänsä pysähtyy paperilla. Ikkunan edessä olivat koruompeleiset puoliuutimet, yläruudusta hiipii sisään heikko kajastus kadun valosta. Hän erottaa möhkälemäisen naisen seisovan pöydän toisella puolella ja pitävän lampusta kiinni kuin valkea, valtava vuori. Hänen kätensä kohosivat pimeässä vaistomaisesti. Sormet avautuivat himosta takertua tuohon lihakasaan, mutta hän säikähti itseään ja pakeni kylpyhuoneeseen, lukiten oven.

— Mikä verihämähäkki! Inhoittava, kaamea saituri!

Siinä hän seisoi, vierellään kiiltävän valkea amme, edessä lavoaari ja pienellä hyllyllä hyvässä järjestyksessä hammasharjat laseineen ja hänen parranajovehkeensä. Takana riippuivat nauloissaan hänen ja vaimon pehmeät kylpyviitat ja pyyheliinat. Valkeat seinät katselivat kylminä ja ymmärtämättöminä tätä mieletöntä tragikomediaa: ihminen ojentelee raivoissaan käsiään sievässä, hyvinvarustetussa kylpyhuoneessa ja kysyy vähän väliä: Mitä minä teen?

<tb>

Mies säpsähti.

Kuului terävä koputus, ovi liikahti lujasta nykäisystä.

— Mitä sinä teet siellä koko illan?

Hän ei vastannut, vaan tuijotti oveen ja muuttui yht'äkkiä kylmäksi ja rauhalliseksi. Kihelmöinyt, kiihtynyt ruumis jännittyi. Hän kuunteli hiljaa, ja ajatukset muuttuivat jähmeäksi, teräksenkiiltoiseksi raudaksi. Hän oli vihdoinkin valmis ja peloton ja tyyni.

Uusi koputus, kovempi ja terävämpi.

— Avaa ovi, kuuletko!

Hän ei liikahtanut ja tunsi helpotusta, melkeinpä julmaa iloa. Hän ei ajatellut eikä päättänyt mitään, mutta tiesi sen siinä seisoessaan, että tänä yönä hän ei nuku tuon syöttilään kanssa samassa sängyssä, saman peiton alla. Hän oli vapautunut, välinpitämätön ja ylimielinen. Moiros oli paennut orjuudesta, hän odotti taistelua, eikä hänen ajatuksensa sumennut tai kätensä vapissut.

Ovea ravistettiin ja taottiin nyrkillä.

— Mitä sinä teet? Päästä minut sisään, taikka minä soitan poliisilaitokselle. Kuuletko, ne tulevat murtamaan oven. Mikä skandaali. Avaa ovi!

Hän nautti kuullessaan Anna Katrin äänestä, että tämä oli hätääntynyt. Luuli ehkä hänen hirttäytyneen? Ei, sitä hän ei tee enää. Antaa meluta kerrankin.

Kun vaimo yhä uhkasi poliisilla ja huusi, että kello on puoli kaksitoista, vastasi hän viimein: — Anna minun peseytyä rauhassa —, ja laski häikäilemättä lämmintä vettä lavoaariin, vaikka vaimo ei sallinut sitä käyttää. Hän tunsi suurta, kylmää rohkeutta. Olisi tehnyt niin, vaikka ovi ei olisi ollutkaan lukossa.

Anna Katri seisoi oven takana. Hän oli suuttunut, ja omituinen voimattomuus valtasi hänet. Mies oli älytön, tästä ei ollut minnekään. Ei saanut liikahtamaan, ellei käskenyt ja käskenyt. Harmitti vatkuttaa ja vahtia aina, kun ei miehinen mies tee mitään itsestään eikä milloinkaan niinkuin piti. Istuu pöydän ääressä, laittaa runoja, kääntää romaaneja. Se oli ainoa mihin Alfred kykeni, ajatuksiinsa nuutunut raukka. Tavallista elämää koskevaa järkeä ei hituakaan. Eiköhän se nytkin pese kuumalla vedellä? Tekee aina päinvastoin.

Hän kolisutti ovea.

— Päästä minut sisään, unohdin panna hampaani vesilasiin. Avaa ovi, minun pitää päästä nukkumaan.

Mies avasi, kasvot punaisina, vettä tippuen. Anna Katri pitikin hampaat suussaan ja pisti sormensa pesuveteen.

— Enkös minä tiennyt. Lämmintä vettä sinä käytät, kun minun silmäni välttää. Tämä maksaa kaksi penniä litra. Minä maksan laskut. Minä olen kieltänyt sinua, etkä sinä tottele. Sano itse, kenessä on syy tähän riitaan? Onko tämä sivistyneen miehen tapaista? Ei koskaan, ei koskaan. Minä sanon vielä kerran, tämä ei käy.

Anna Katri poistui makuuhuoneeseen. Hän oli sangen hermostunut ja tuskaisa, mihin perussyynä oli se, että hän oli särkenyt itse iltapäivällä kristallisen kerma-astiansa. Kuinka se olikaan luiskahtanut hänen kädestään, kun hän oli tuolilla seisten kurottanut sitä keittiön kylmään yläkonttoriin, lyhyt ihminen. Hän laskeutui sänkyynsä ja huokasi:

— Voi, voi, minun kaunis kerma-astiani.

Hän oli yhtä surullinen kuin äiti, jonka lapsi on kuollut. Lisäksi hän tunsi suurta huolta miehensä vuoksi. Jospa tämä ei olisi mykkä ja nuutunut, vaan puhuisi ja käyttäytyisi kuin järkevä ihminen. Anna Katri ei ollut suinkaan ilkeä. Hän huolehti liikaakin miehestään. Tältä ei milloinkaan puuttunut puhtaita kauluksia ja paitoja, vieläpä hän katsoi, että tämä pöydässä söi kyllin monta palaa hänen hyvää, juuri riittävästi laitettua ruokaansa. Siitä huolimatta mies tuli yhä sulkeutuneemmaksi ja laihemmaksi. — Anna Katri risti kätensä rintojensa yli ja tuijotti pimeään kattoon. Hän kuuli miehen tulevan ja hapuilevan kirjoituspöydän luo, ja ajatellen tämän korjaavan papereitaan laatikkoon sanoi väsyneesti:

— Ota valo siksi aikaa.

Mies ei ottanut valoa. Hän oli kironnut itsekseen tuota kavalaa saituria, lähtenyt märin kasvoin vaimonsa perästä ja etsi nyt pimeässä pöytänsä laatikosta revolverinsa. Hän oli aivan tyyni ja selväjärkinen, päättäväisempi ja varmempi kuin koskaan elämässään. — Kumartui varovasti ja hiljaa vuoteelle, työnsi aseensa hyvin lähelle Anna Katrin päätä ja laukaisi.

Kuului pitkä ja korkea huuto: Ooo…, sitten ei mitään. Runoilija heitti revolverin nurkkaan, palasi valaistuun kylpyhuoneeseen ja väänsi lämpimän veden juoksemaan sekä ammeeseen että lavoaariin.

Nyt se sai juosta rauhassa.

NÄIN PITI KÄYDÄ

— Vatanen, tulkaapas tänne.

Rakennustyöläiset seisoivat jonossa. Oli juhannusaatto. Heidän piti saada palkkansa. He näkivät avoimesta portista kadulle. Koivuilla koristettu raitiovaunu kulki ohi. Aurinko paahtoi kuin suunniltaan. Portin pielessä oli pieni lautakoju. Yksi toisensa perästä pääsi sisään, missä hoikka, ketaleennäköinen mies antoi heille viikon tilin, viisipäiväisen viikon, sillä tänään oli perjantai, kello kaksi. Sitten he pujahtivat kadulle. Siellä tanssi juhannusaaton henki.

Akseli Vatanen seisoi kauimpana, nojaten telineparruun. Pitkä, vahva mies, lähempänä kolmeakymmentä, ryhdittömässä, veltossa asennossa. Ruskeanpunaiset, soikeat kasvot kyllästyneinä, tylsyneinä, kaikilta sinetöityinä. Laimeat, siniset silmät tähystelivät kopin pientä, kaksiruutuista ikkunaa, jonka takana tilien jakaja antoi rahoja.

Kaksi tyttöä seisoi parin metrin päässä. Karkeita, tanakoita ruukinkantajia, sinisessä ja punaisessä villatakissa, savisin vaattein. Heillä oli hauskaa. Sinitakkinen katseli Vatasta silmät kiiluen ja hyräili:

»Ja jos sinulla on suru,
niin tässä on muru,
joka sinutkin laulaan saa…

He purskahtivat taas nauramaan. Tuo välinpitämätön jättiläinen ei heitä nähnyt, ei kuullut, vaan tuijotti kopin ikkunaa ihan liikkumattomana.

— Vatanen, tulkaapas tänne.

Se oli työnjohtajan ääni. Sen kuuli jättiläinen ja meni.

— Nämä tiilet olis saatava tuonne kolmanteen kerrokseen maanantaiaamuksi, muutoin muurarit eivät saa työtä. Vatanenhan on hakki ylityöhön. Onhan nyt juhannusaatto, mutta sanotaan nyt urakalla niistä kaksisataa. Se vie ehkä viidettä tuntia.

— Saahan nuo kantaa.

— Minä sanon kirjurille, että maksaa teille rahat etukäteen, nyt tilin mukana.

Kesti runsaasti kolme ja puoli tuntia, ennenkuin kaikki ruskeanpunaiset tiilet olivat kolmannessa kerroksessa. Hän oli kantanut yhtämittaa, pysähtymättä, ja istui loputtua tiilikasalle kädet polvilla. Oli raukaiseva, kaikkivoittava nälkä. Hän oli lähtenyt aamulla puoli seitsemän saamatta suuhunsa palaakaan. Kahvilomalla hän oli juonut kahvia. Nyt oli kello lähes kuusi. Hän istui tiilikasalla väsyneenä. Ei ollut edes halua lähteä kotiin syömään.

Elämä oli raiteilta poissa, auttamattomasti. Hän tajusi hämärästi vain harmaan, tukahduttavan hirviön, joka kahdareisin istui hänen olkapäillään, painaen lysyyn rintakehän ja puristellen hänen aivojaan kourissaan. Se silitti paksuilla, tahmeilla kämmenillään hänen aivojaan. Silmät eivät nähneet enää kirkkaasti eivätkä korvat kuulleet hereästi. Hän syljeskeli usein pitkin roiskauksin. Ei viitsinyt enää edes kiroilla.

Alhaalla Hämeentiellä soivat raitiovaununkellot. Alentunut aurinko säteili tasaisesti ja tyynesti, kirkasti hänen painuneen selkänsä sinisessä, tomuisessa nankkipuserossaan [nankiini?], hyväili tiilikasaa, muurauksenalaista, nousevaa seinää ja poroisia puutelineitä. Hän ei istunut väsymystään, hänet oli tapettu. Hän voi kantaa tiiliä, olla ylityössä, ansaita rahaa, syödä ja nukkua, mutta ei voinut elää. Ihminen voi joutua niin auttamattomasti umpikujaan, pääsemättömiin. Ei auta raivo, voima, ihmiset eikä Jumala. Rahaa ei ole kyllin. Vaikka ruumiisi olisi kuin Herkuleen ja tahtosi kuin leijonan, ei ole pääsyä minnekään päin. Jos huvittaa, voit pieksää nyrkkisi verille seiniä vastaan, silloin viedään sinut tutkittavaksi Lapinlahteen. Et voi syyttää itseäsi etkä ketään ihmistä. Sinun on sattumalta käynyt niin. Ole paikallasi, tuhansin limaisin ja sitkein kohtalon langoin sidottuna, kohota kättäsi, kun jostakin narusta nykäistään, tanssi kaameaa tanssia, vietiinpä sinut minne tahansa, ja ole valmis kaikkeen.

Ei ole mitään julmempaa tämän ikivanhan ja säännöllisen auringon alla, kuin että ihminen on sidottu, tapettu elämisen ihana vire, kun kuitenkin hänen hengellään ja ruumiillaan olisi kyky siihen. On muutamia, jotka tekevät itsemurhan, koska heillä on niin voimakas ikävä elää ja riemuita, ei kärsiä. He eivät kestä vannetta rintansa ympärillä.

Akseli Vatanen kesti sen hyvin.

Hän oli autonkuljettaja, hänellä oli oma musta Buickinsa ja kaksikymmentätuhatta velkaa. Nyt oli Buick takavarikossa ikuisiksi ajoiksi, ajokortti oli menetetty vuodeksi. Hän oli kyydinnyt erästä hienoa herraa Järvenpäähän. Tämän matkalaukuissa oli väkijuomia. Mitä ne häntä liikuttivat, ne väkijuomat? Mutta hänen autonsa oli menetetty, ja kuitenkin, saakeli sentään, kuitenkin oli hänen sen hinnasta vielä maksettava Korpivaara & Hallalle 20,000.

Milloin on työmies palkastaan säästänyt kokoon kaksikymmentä tuhatta? Vaikka olisi ylityössä yötkin, kantaisi tiiliä että polvet painuisi kasaan, milloin kertyy siitä tuo summa? Mitä merkitsee tämä kaksisataa, jonka hän tienasi kolmessa ja puolessa tunnissa? Oli sama, jos sen heittäisi kaivoon. Voi säästää tai olla säästämättä, juoda tai olla juomatta. Paino ei laukene. — Morsian oli purkanut kihlauksensa, mutta se ei häntä surettanut. Saahan niitä morsiamia, mutta mistä saa kaksikymmentä tuhatta?

Hän nousi hitaasti ja kulki telineportaita alas. Painoi portin lukkoon ja kulki pitkin Hämeentietä.

Oli juhannusaatto.

— Viinaa.

Sillä kohdalla oli tuttu paikka.

Mekaaninen kengänkorjausliike. Kengät laitetaan odottaessanne.

Puolipohjat 30 m. Korot 15 m.

Liike oli tietysti jo kiinni. Hän koputti oveen kolmasti. Kuului kolistelua. Laiha mummo työnsi oven auki, ja Akseli painui sisään.

— Yksi pullo — mutta hyvää.

Hän työnsi pullon povitaskuunsa, maksoi ja lähti. Tyhjät sisukset kurisivat, oli jumalattoman nälkä. Hän tuli asunnolleen, kulki kapean, pitkän porttikäytävän läpi, poikkesi D-rapun avoimesta ovesta ja nousi portaita.

— Portaita ja portaita. Rakennuksella tai kotona, aina minun on tallattava portaita.

Eteiseen kuului emännän ääni: »Väinö, ota sinä nyt vähän tätä lasta, minä vien ruuan sisään.»

Emäntä, Lempi Keso, tuli keittiöstä kädessään vati kalakeittoa ja pysähtyi eteiseen.

— Hyvää iltaa.

— Iltaa. — Akseli veti nuttua päältään.

— Myöhäänpä te olittekin työssä näin juhla-aattona.

— Olin ylityössä —

— Jo on ahkera. Tulkaahan nyt syömään. Minä vien keiton pöytään.

— Pistäyn ensin vähän huuhtelemassa poroja pois.

— No, minä panen lautasen tähän vadin päälle, niin ei ennätä jäähtyä.

Akseli Vatanen pani lämpimän veden juoksemaan ja istui ammeeseen. Hän joi pullon suulta. Juoma kierteli ihanasti tyhjässä suolistossa, lämmin vesi huuhteli jalkoja. Painava hirviö kohosi pois hänen niskastaan. Olkapäitä lakkasi pakottamasta. Hän joi uudestaan ja uudestaan. Ihminen tarvitsee iloa ja nautintoa. Vesi kohosi hänen vyötäisiinsä ja yhä ylemmäksi rintaa pitkin. Se oli lämmintä ja hyväilevää, se silitti ja uuvutti. Hän painoi päänsä ammeen laitaa vastaan. Jähmettyneille ajatuksille aukeni suloinen kuva. Hän istui Buickissaan Kauppatorin pirssissä. Kesäinen aurinko paistoi. Havis-Mantan ympärillä merileijonat purskuttivat suustaan vettä …

<tb>

Kello oli vähän yli yhdeksän. Keittiössä istui Väinö Keso puusohvan kannella ja luki sanomalehteä. Hän oli varastomies. Oli mennyt liian nuorena naimisiin. Vaimo oli saanut jo kaksi lasta aikaan. Hän istui pöydän päässä, sylissään nelikuinen lapsi, ja puheli sille väsyneellä hellyydellä:

— Nukuttaakos lasta? Niin, niin, nukuttaahan se. Kun ei anneta kylpyä miehelle. Eivätkö ne anna? Eivätkö? Niin, sänkyynhän meidän pitää päästä. Sellainen tuhma setä, joka koko illan istuu kylpyhuoneessa eikä anna meille vettä. Äidin kultamuru on ihan uninen. Eivätkö ne silmät pysy auki millään? Räpyttäväthän ne pikku luomet. Kulti on ihan höperö unissaan.

Vaimon kasvot olivat laihat ja pilkulliset. Nelivuotisen avioliiton aikana oli hänen ruumiistaan kadonnut kaikki se sulous, mikä oli sitonut yhteen hänet ja Väinön. Mies istui sohvalla samanlaisena kuin neljä vuotta sitten. Hän ei ollut muuttunut. Hänessä oli vieläkin jotain poikamaista. Hän luki kiihkeästi lehteä unohtaakseen, että oli juhannusaatto. Toiset menevät saareen, istuvat teltoissa, juovat ja soittavat. Katselevat kokkoa, nauravat. Ovat vapaita, reiluja ihmisiä. Antavat gramofonin laulaa. Olisi edes heilläkin gramofoni. Se täyttäisi jollain tavalla sen halun, mikä iltaisin pakostakin virisi hänessä. Oli luonnotonta ja tympeää hänen, kaksikymmentäneljä-vuotiaan isän, istua kaiket keväiset, vaaleat illat yhdessä pienessä keittiössä punaisen puusohvan kannella, joka yöksi nostettiin pois, kun sohva levitettiin sängyksi. Sohvan molemmissa päissä oli lapsensänky. Toinen oli valkoinen, puinen, puolen metrin korkuisin laidoin. Kaksivuotias tyttö nukkui siinä. Toisessa päässä oli vaunut, nuorimman vuode. Hellan yläpuolella oli laaja peltisuojus. Sen päällä lepäili sopiva pölykerros, alta lähti pari ristiin kulkevaa narua ikkunan karmiin, niillä riippui lasten vaatteita kuivumassa. Lempin sisar Impi kuivaili tiskiä ja asetteli kuppeja kaappiin. Hän oli hyvin pieni ja heikko ja vaikutti tässä keittiössä, samoinkuin lastensängyt, korutavaralta. Hän oli sievästi puettu — ensiluokkaisen liikkeen ompelijatar. Vaaleansininen, valkoreunuksinen mekko sopi hänelle hyvin ja korosti oivallisesti hänen haurauttaan. Hän oli päältä katsoen kuin ohutta, särkyvää lasia. Ruumis näytti siltä, kuin tuuli voisi puhaltaa sen läpi. Kuitenkin oli hänessä nuhteeton ja sitkeä henki. Ääni oli kova ja terävä, leikkasi ilmaa hiukan rämeänä ja honisevana. Suora, riippuva nenä, ohuet, kalvakat huulet, siniset, kaikkinäkevät silmät ja heleä iho. Hänessä oli nuhteeton ja sitkeä henki. Ihminen, joka pystyy tekemään tarkkaa työtä ja muistamaan pienet asiat.

Impi olisi voinut lähteä kotiinsa, mutta viivytteli tahallaan. Halusi nähdä Vatasta. Hän oli nimittäin sairastunut talvella, joutunut pois liikkeestään ja kävi nyt ruokapalkalla auttamassa sisartaan, joka tahtoi istua lapsi sylissä. Niin oli hän saanut tietää kaikki Vatasta koskevat seikat. Että tuo vahva mies, jonka rinnalla hän oli vain kärpänen, oli menettänyt autonsa, teki työtä kuin hullu, oli aina ylityössä ja sai hirvittävästi rahaa. Purettu kihlaus ja kahdenkymmenen tuhannen velka. Hänen sydämessään asui suuri sääli ja myötätunto, joka mitään kysymättä tai tutkimatta hipoi rakkauden rajoja. Se sai hänet keksimään itselleen kaikenlaisia askareita sekaisessa keittiössä saadakseen olla saman katon alla tuon työhullun ja onnettoman nuoren miehen kanssa.

Lapsi kitisi, räpytti punaisia luomiaan ja mutisteli pientä, pehmeää suutaan. Lempi sanoi viimein miehelleen:

— Siellä se on istunut kylpemässä jo kolmatta tuntia. Menetkö, Väinö, katsomaan, mitä se tekee. Ota tuo lapsen vanna ja tuo lämmintä vettä tänne, että saa pestä lapsen ja panna nukkumaan.

Väinö otti vannan ja meni. Eteisessä hän tunsi paljaissa jaloissaan jotain lainehtivaa märkää ja mutisi: — Mistäs tänne on vettä tullut? — Seikka selvisi kylpyhuoneessa. Siellä istui Vatanen piripintaisessa ammeessa. Hana oli auki ja vesi porisi riemuisesti ammeeseen, siitä lattialle ja oven alitse eteiseen. Väinö kiersi johdon kiinni. Hänen housunlahkeensa kastuivat vesivirrasta.

— Piru soikoon, siinä on mies. Vettä on koko maailma täynnään.

Vatanen kohotti päätään ja sammalsi raukeasti:

— Mistäs sitä vettä on sillä tavalla tullut?

— Sitäkös et sulje hanaa moneen tuntiin? Luulisi tuon kylpemisen nyt riittävän. Älä siinä katso kuin vanha härkä, pane päällesi, että päästään tätä siivoa korjaamaan.

Vatanen sai päälleen ja suoriutui ruokasaliin. Väinö ajoi rikkalapiolla enintä vettä ämpäriin, Lempi luuttusi.

— Tolkuton koko mies, ei holttia sen vertaa, että saisi hanan kiinni.

Impi hyssytteli keittiössä lasta ja ajatteli huoaten:

— Tietäähän sen, että kun koko päivän on työssä syömättä ja juo tyhjään vatsaansa, siinä tolkku menee.

Hän oli tuonut aamulla torilta koivunoksia ja laittanut lasiin ikkunalle, ajatellut, että tänä iltana toki juodaan kaikki yhdessä kahvia ruokasalissa. Näin piti käydä. Minkä sille voi?

Ovikello soi. Lempi heitti märän rievun kädestään ja avasi. Siellä oli alemman kerroksen neiti punatäpläisessä, heleässä puvussaan, vaaleissa sukissa ja kengissä. Fazerin karamellityttö, valmiina lähtemään Mustikkamaalle.

— Minä tulin vain kysymään, kun meidän huoneisiin vuotaa vettä…

— Tuo vuokralainenhan se jätti raanan auki. Juhannusaattona tuli tällainen mellakka ja työpaikka.

Pääsipä viimein Lempi laittamaan lastaan nukkumaan ja Impi lähti asuntoonsa, näkemättä Vatasta. Hänestä oli päivä hukkaan mennyt, hän ei ollut täyttänyt tehtäväänsä, sillä hän oli varma siitä, että Akselin (näin hän nimitti mielessään Vatasta, ja häntä viilteli sääli, kun kuuli siskon sanovan kovasti ja epäystävällisesti: Vatanen), Akselin tarvitsi nähdä ja tervehtiä häntä, että Akseli tarvitsi hänen myötätuntoaan ja lempeyttään. —

Akseli nukkui kuitenkin kaikesta tästä tiedottomana, aavistamatta tai edes kaipaamatta sellaista hyvää enkeliä, ruokasalin tuolilla, pää pöydän reunaa vastaan. Tässä tapasi hänet Lempi, joka yhdentoista aikaan tuli hakemaan sokeria, koska he Väinön kanssa joivat vielä teetä. Lempi oli sangen hyväsydäminen. Hän nykäisi Vatasta käsivarresta.

— Ettekös te pane sänkyyn nukkumaan?

Vatanen kohotti päätään. Hänen otsassaan näkyi pöydänreunan painama valkea juova. Samein silmin hän katseli huonetta, Lempiä ja ruokapöytää.

— Olenkos minä syönyt vai enkö?

— Ettekös sitä itse tiedä? Tuntuuko vatsa tyhjältä vai täydeltä?

Vatanen koetti molemmin käsin vatsaansa.

— Tyhjältä tuntuu.

— No, syökää sitte, sanoi Lempi ja meni pois, jatkaen keittiössä. — Nyt se heräsi sitä kylmää kalasoppaa syömään. Enhän minä voi koko yötä pitää sitä lämpimänä. Kieltäisit sinäkin sitä juomasta.

Väinö silitteli märkiä housunlahkeitaan. Hyvin hän ymmärsi Vatasen aseman, ja tämä siivo mies maksoi hänelle tuhat markkaa kuussa etukäteen.

Mitäpä se muutakaan tekisi, jollei joisi? Voiko häntä syyttää siitä, miten käy? Mies saa olla seisovinaan vaikka piikkikengät jalassa, eikä kuitenkaan voi vannoa, ettei lankea. Kun hetki tulee, niin kellahtaa vaikka lätäkköön. Asia on niin, että kun tämä elämä alkaa ihmistä löylyttää, niin se kylvettää nahattomaksi.

He alkoivat juoda teetään. Tuoretta pullaa oli pöydällä. Ilmassa ui märkien vaatteiden haju, kalakeiton, lämpimän leivän ja sipulin haju sekä lasten hengitys. Se oli kodikas ja tutunomainen ilma, sopiva tähän keittiöön. Vaaleassa hämärässä näyttivät koivunvarvut ikkunaa vastaan kasvavan ja elävän.

KÖYHÄ LESKI

— Hyvää huomenta.

Leskirouva Fabritius kohotti pyöreää päätään, joka oli kuin aivan ympyriäinen nappi isomman pallon päällä, jollainen oli lyhyt vartalo. Punakat, terveen väriset kasvot vetäytyivät makeaan hymyyn, kun hän toivotti vuokralaiselleen hyvää huomenta korkealla äänellä. Se muistutti lähinnä savikukon ääntä, kun siihen puhalletaan nuotin mukaan.

Hänen iso vatsansa hipoi pöydänreunaa. Jalat nahkaisella pallilla hän nojasi takakenossa tuolin selkään ja piti edessään lyhyillä käsillään Hufvudstadsbladetia. Oikeastaan oli ihme siinä asennossa, ettei tuoli keikonnut:

Makeasta hymystä ei voinut millään huomata, että pieni harmillinen tapaus oli jo tänä varhaisena: aamuhetkenä sattunut. Se oli tämä:

Palvelustyttö oli 7,15 lähtenyt ulos. Piti tuoda Elannosta kolme litraa maitoa, yksi pienempi ranskanleipä, maalaisreikäleipä ja pikkumitta kuohukermaa. Hän palasi kolme minuuttia vailla puoli kahdeksan, vei tavarat keittiöön, tuli ruokasaliin, pani pöydälle emännän eteen loput viidestätoista markasta ja vastalaput tavaroista. Silmäsi kelloon. Se oli kahta minuuttia vailla puoli kahdeksan. Rouva tahtoi täsmälleen puoli saada kahvinsa; jos se myöhästyi viisi minuuttia, oli hän hermostunut koko päivän. Saattoi sanoa ja tehdä mitä tahansa. Tyttö laski pienen, ihan pienen kermakannun teevadille. Se oli sellainen, joita kahviloissa käytetään tarjottaessa yhden hengen kahvia. Rouva Fabritius oli sen ostanut silloin, kun siellä asui laiska neiti, joka joi aamukahvin vuoteessaan.

Pieni kermakannu oli raukka piripintanaan. Näki, että kermaa oli mennyt hiukan yli.

— Voi, voi, miksi otti tämä kannu? Se ei vetä pikkumitta.

— Rouva oli pannut eilen maitoa siihen toiseen kannuun.

— Eikös ole suuri kannu? Voiko minä maksaa kerma ja kaadaa maahan. Tämä tekee markka kahdeksankymmentä penni. Niin vähäsen, niin vähäsen kermaa.

Palvelija poistui ääneti ja hiljaisesti.

Rouva laski rahat ja laput. Kaikki oli oikein, mutta kermaa vain tuo mitätön kannu, johon juuri sopi peukalo sisään. Muutenkin ne Elannossa tahtovat mitata aina kermaa, jossa on paljon vaahtoa. Kun vaahto sitten hupenee päältä, niin tietäähän sen, mitä siitä jää kermaa jäljelle.

Siis kaikesta tästä kiusasta ei rouvan kasvoilla näkynyt jälkeäkään. Voimakkaasti se harmitti häntä, kovin voimakkaasti, mutta hän painoi sen sisimpäänsä ja sinne se unohtui, purkautumatta.

Rouva oli ketterä, vaikk'ei ylettynyt itse solmimaan kenkäinsä nauhoja kiinni. Hän siirsi jalallaan pallin syrjään, luiskahti maahan, kaatoi kahvia vuokralaiselleen ja hissutteli sitten tohveleissaan makuuhuoneeseensa, jossa tytär oli pukeutumassa.

— Gretchen, tule sisään, herra Vaski on pöydässä.

Gretchen, nuhteeton ja säädyllinen, totinen ja alistuvainen, kampasi vaaleahkoa, pienille laineille onduloitua tukkaansa. Hän pisti kamman pystyyn harjan jouhikkoon ja lähti mitään sanomatta äitinsä perästä ruokasaliin. Hymyili hiukan voileipää pureksivalle herra Vaskelle, ja totiset kasvot kirkastuivat.

— Hyvää huomenta.

— Hyvää huomenta.

— Ole emäntä, Gretchen, minä on juonut kahvin.

Herra Vaski katsahti emäntään. Tämän naukuva, korkea ääni teki aina hänet epävarmaksi. Peloitti, sai nielaisemaan vikkelästi toisen kupin kahvia, jäämään yhdelle voileivälle ja lähtemään puolinälkäisenä. Hän nousi, seisahtui, katsahti epäröiden mustapukuista rouva Fabritiusta.

— Tahtoisitteko olla hyvä ja järjestää täksi illaksi kahvia ja leivoksia, minulle tulee kolme vierasta.

Rouva pudisti äkillisellä liikkeellä päätään: Kahvia, leivoksia, rahaa!

— Mitä, minä ei ymmärrä…

Se purkautui hätääntyneesti ja valittaen. Rouva käänsi toista korvaansa nuoreen mieheen päin, pää meni kallelleen, posket vetäytyivät viiruille, pienet silmät vilahtivat toiseen silmänurkkaan.

— Minulle tulee illalla kolme vierasta. Tahtoisin esitellä heidät teille. Jos tahtoisitte laittaa hyvät kahvit ja wienerleipiä ja leivoksia. Jättäkää sitten lasku minulle. En tule päivälliselle.

Kiristyneet kasvot sulivat sulaksi hymyksi.

— Ahaa. Esittä meille. Onko sukulainen, mitä?

— Minun sisareni ja pari muuta.

Rouvan lihava käsi lepuutti sormiaan ilmassa:

— Ei, ei tarvitse maksaa. Ei tarvitse lasku. Nämä on minun vieraita myös. Gretchen laitta yksi kakku, vaniljakakku.

Kun vuokralainen oli mennyt, painoi rouva vatsaansa pöytään, että olisi luullut koskevan. Huojutti päätään ja harteitaan.

— Voi, voi. Kuusi wienerleipää, kuusi leivosta. Kaksitoista markka. Minä köyhä leski, minä ei voi antta gratis. Kuka antta minulle yksi wienerleipä gratis? Voi, voi, tämä mies vie minut konkurssiin.

— Jättäkää hänelle lasku, sanoi tytär sävyisästi.

Rouva pudisti epätoivoisesti lihavuuden vuoksi melkein liikkumatonta päätään.

— Sinä ei ymmärrä. Yksi mies on asunut yksi vuosi, on rikas. Saa palkkaa kolme tuhatta. Tämä mies ei saa loukata. Hyvä mies. Rikas mies.

Vähän ajan kuluttua:

— Eikö sinä pidä tästä herrasta, mitä?

Gretchen punastui.

— Tietysti minä pidän.

— Jaa. Hyvä mies. Te voi mennä naimisiin, Gretchen. Mitä?

Gretchen ei virkkanut mitään. Ei kukaan mies ollut vielä hänelle osoittanut mitään huomiota. Hän oli nuhteeton ja kiltti. Hänestä olisi tullut hyvä vaimo, mutta kukaan ei ollut nähnyt hänen hyvyyttään, ja niinpä hän hiljaisessa mielessään ajatteli, että miehet valitsevat mieluummin häijyjä, kevytmielisiä ja laiskoja tyttöjä vaimokseen. Ahkeria ja vaatimattomia ei kosi kukaan. Itse asiassa Gretchenin vika oli se, ettei hän ollut joutunut edes nuorten miesten lähettyville. Ainoa oli herra Vaski, joka tosin oli jäänyt häneen nähden tavallisen välinpitämättömäksi.

Rouva Fabritius oli hautonut ajatustaan jo kauan. Taistellen suurta itaruuttaan vastaan hän salli täysihoitolaisensa kylpeä ammeessa kerran viikossa, vaikka ajatteli kipein sydämin, että se tekee lähes kolme markkaa. Hän kustansi sunnuntaiksi kanan- tai jäniksenpaistia, osti suolakurkkuja ja salaatteja, mutta istui sitten keittiössä katselemassa, että palvelijan piti syödä paistettua makkaraa, ja valitteli sydäntäsärkevällä äänellä:

— Minä köyhä, köyhä leski…

Hän pisti itse kaikki ruoanjätteet kaappiin ja katosi sitten tiehensä.
Palvelija venytti kieltään hänen jälkeensä ja mutisi:

— Saksalainen saituri. Laskee joka pennin neljäkymmentäyhdeksän kertaa.
Ostaa ruokaa niin vähän, että kaikki käyvät nälkäisinä.

Tuli ilta. Kahvipöytä oli katettu ruokasaliin. Suuren kruunun kynttilöistä kolmasosa oli sytytetty. Kukkakaupan tyttö toi kimpun punaisia ruusuja. Herra Vaski oli lähettänyt ne kahvipöytään, ilmoittaen tulevansa kello kahdeksan.

— O-joi-jo-joi!

Rouva Fabritius huusi sen korkealla, puhtaalla sopraanollaan, korko toisella ja neljännellä. Se oli kuin äkillinen viulun vetäisy. Hän asetti kukat korkeaan kristallimaljakkoonsa.

— Gretchen. Tule katso. Herr Vaski lähettä ruusut. Punaisia ruusuja.
Aaaa… Kymmenen markkaa yksi, minä tietää. Viisi kappaletta.
Viisikymmentä markkaa. Kauniit ruusut, mitä?

Nämä kukat toivat rouva Fabritiuksen mieleen ihania toiveita. Ne hyväilivät hänen kitsasta sydäntään, joka aukeni kuiskauksesta: Gretchenille. Hän riensi keittiöön, osoitti katonrajassa olevaa säilykekaappia. Toimitti palvelijalle:

— Elli otta tuoli. Elli antta minulle se viinamarjasafti. Elli laitta minun sievät kristallilasit tarjoilupöytään. Kaata mehun valmiiksi. Minä tarjoan. Tulee juhla.

Hän lyllersi ruokasaliin. Väänsi kaikki valot palamaan. Istuu mustassa leningissään nojatuoliin. Pieni palli jalkojen alla hän tuijottaa ruusuja. Varmasti Gretchen joutuu kihloihin. Ruusuja! Hän näki oman nuoruutensa päivät Saksassa ja huokasi: — Minä köyhä, köyhä leski. — Kuitenkin leikki hyvämieli turpeilla kasvoilla. Ah, mitä unelmia… lämpö, romantiikka, rikkaus. Tuo siivo mies, syökin niin vähän, ja kolmentuhannen kuukausitulot. Onni sykähdytti hänen jokaista hermoaan.

Vaski tuli vieraineen eteiseen. Rouva Fabritius näkee avattujen kaksoisovien läpi, miten kolme naista työntyy eteiseen. Kolme naista! Hän ei pysty kohoamaan seisaalleen, vaan laskee kätensä vatsan päälle. Eteisestä kuuluu iloista naurua ja puhelua. Hän lähti sitä kohti, kun jo Vaski tuli vastaan, taluttaen kädestä nuorta, ruskeasilmäistä tyttöä.

— Tässä on morsiameni — ja rouva Fabritius.

— Terve tuloa, terve tuloa. Mitä? Minä ei ymmärrä teidän suomi…

— Meine Braut.

— Ihre Braut? Aaa. Sie haben es nicht erzählt.

Toiset naiset olivat Vasken sisar ja morsiamen äiti.

— Gretchen, Gretchen.

Gretchen tuli ja sai vieraat hoiviinsa. Äiti-rouva tassutteli keittiöön, veti oven kiinni ja tarttui päähänsä.

— Voi, voi. Tämä suomalainen herr tuo kolme naista. Kolme naista juo niin paljon kahvi. Minä köyhä leski, minä ei voi maksaa tämä kallis juhla. Ja minun kruunussa palaa kaikki kynttilät.

Näin hän valitteli, eikä sitä sieluntuskaa, joka hänen äänensä värinässä ja hänen kerrassaan halkeavilla kasvoillaan ilmeni, voi millään kuvata. Kenties saattavat kadotetut huutaa sillä tavalla luiskahtaessaan helvettiin, kun ovat jo pitäneet kiinni taivaan kynnyksestä. Eikä kukaan olisi voinut arvata hänen tuskanhuutonsa kuullessaan, kuinka monta tuhatta hänellä oli pankissa. Mutta vähentää rahaa pankkitililtä oli vaikeampaa kuin leikata irti osa ruumiistaan. Hän istuutui pöydän ääreen laatimaan laskua, jossa ilmeni vanhan saksalaisen kauppiassuvun taito.

8 wienerleipä…… 8:— 8 bakelsi ……… 8:— 12 kuppi kahvia… 12: — Kerma………….. 3:60 Safti 6 lasia à .. 12: — Kakku ………… 20: — yht. 63:60

Kun hän henkensä lohdutukseksi kirjoitti tätä ja ajatteli, ettei hän saa mitään maksua liikasähköstä, kurkisti Gretchen keittiöön, iloisena, koska morsian oli heti voittanut hänet ystävyydellä, jollaista ei kukaan tähän saakka ollut hänelle osoittanut. Ruokasalin avatusta ovesta kuului gramofonimusiikkia.

— Eikö mamma tule jo juomaan kahvia?

Mamma puristi huuliaan:

— Minä ei ehdi, tai odotta, minä tulen.

Hän esiintyi pöydässä vierasvaraisena emäntänä. Purkautui tuon tuostakin kovaan nauruun ja huudahteli: O-joi-jo-joi! Morsian aivan pelästyi sitä ensikerralla.

Kun Vaski palasi saattamasta vieraitaan, sormessa kultasormus ensimmäistä päivää ja mieli onnellisia haaveita täynnä, istui rouva ruokasalissa, yhden lampun valossa, lasku edessään pöydällä. Hän melkein sokaisi nuoren miehen hätäisellä, onnettomalla, kiivaalla äänellään.

— Minä laski tämä kesti. Se tulee kallis, minä antoi minun hyvä mehu.
Ja kakku. Minä ei voi antta kaikki gratis. Herr näkee tämä lasku.

Vaski kaivoi rahat. Kuusikymmentäneljä markkaa.

— Minä antta neljäkymmentä penni takaisin.

— Ei tarvitse.

— Otta pois. Tuossa. Minä ei otta liikaa. Nuorena minä ei säästänyt, nyt minä säästä. Minä ei saa rahaa ja kaikki maksaa. Te ymmärrä, herra.

— Hyvää yötä, sanoi Vaski ja vetäytyi ovelleen päin.

— Hyvä yötä, hyvä yötä. Herra nukkuu nyt ja ajattelee morsianta.

Rouva hymyili kirkkaasti, otti rahat, sammutti sähkön. Jo kuuluivat hänen tossujensa suhaukset, kun hän eteni kylpyhuoneeseen. Otti pienen siukan lämmintä vettä pestäkseen kasvojaan ja sanoi puoliääneen: A-jai-ja-jai. A-jai-ja-jai.

Kylpyhuoneesta hän palasi keittiöön ja katsoi, näkyikö palvelijanhuoneen ovenraosta tulta. Jaa. Hän koputti oveen.

— Mitä tekee Elli? Kello puoli kaksitoista valvoo Elli. Minä olen sanonut sata kertaa: Elli ei saa polttaa sähkö. Mitä tekee Elli? Lukee romaani. Yksi tuhma tyttö lukee yöllä romaani.

Elli on hypännyt pystyyn. Ei osaa suoriutua vuoteeseen, katsoo vain ja saa sanotuksi:

— Tämä on vain viiden kynttilän lamppu. Ei se vie paljon.

— Mitä? Tietääkö Elli, mitä tekee minun sähkölasku? Kaikki polttaa, yksi maksaa. Elli menee sänkyyn. Minä sammutta itse.

Joutui viimein rouva Fabritiuskin sänkyyn. Hän risti kätensä vatsansa päälle ja päästeli muutamia lyhyitä ähkäyksiä. Luki huokaillen Vater unser.

Se lohdutti ja suojasi.

Ah, elämän taistelu oli käynyt hänelle sangen raskaaksi.

KAKSI MANSIKKAA

Meren rannalla on kaunis kylä, ei kaukana Helsingistä. Kylän raitilla kulkee sopivia jätkän alkuja. Heistä voi tulla myöskin kunnollisia. Jos tuntee heidät, pitää heistä. Mutta on kuin kirous vaanisi joidenkin elämää. Useimmista tulee ainesta, joka ei suinkaan ole kunniaksi ympäristölle. Keskikesällä tulee jätkiä muualtakin, mistä tullevat, ehkä Helsingistä. Ilmestyvät ne vain ja tietävät entisestään pääsevänsä heinätöihin taloihin. Heillä ei ole varaa revolverin ostoon eikä lupaa sen kantoon. Mutta onpa terävä puukko vyöllä.

Tällaiselle ainekselle poliisi ei voi mitään. Se ei vähene, vaikka vankilat täyttyvät. Ei laki, ei uskonto, ei hyväntekeväisyys eikä kasvatus turvaa yhteiskuntaa heiltä. Mikäli ei itse armollinen kohtalo varjele heitä ärsyttävistä tilanteista, tekevät he mitä tahansa.

Sellaiseen joukkoon kuului Samu. Hän tuli kylään erään kaverin kanssa heinänteon alussa ja pääsi työhön Niemelään. Päivät he olivat pellolla, kävelivät illat raitilla ja nukkuivat yöt tallinvinnillä. Samu oli pahimpia. Ainoa, mikä erotti hänet toisista, oli suhde naiseen. Mies on näet sellainen kuin hänen rakkautensa. On miehiä, joiden rakkaus on kuin likaista, rasvaista tiskivettä, ja toisia, joiden on kuin auringossa välkähtävä miekan terä tai Espanjan punaisin viini. Edellisiä on laumoittain, jälkimmäisiä hyvin harvassa. Edellisiä nainen inhoaa, jälkimmäisiä ikävöi. Samu kuului ikävöityihin.

Saattavathan jumalat kurjimmallekin antaa jonkin synnyinlahjan, eikä sen leima kulu loassakaan. Kulkijan ilo on rakkaus, ja Samu käytti tätä ainoaa ilonlähdettä.

Samu oli pitkä, melkein hoikka mieheksi. Hänellä oli kapeat kasvot, suora nenä. Iho oli kalvakan ruskea. Näytti kuin tuuli ja sade olisi piessyt sen rikki. Se oli täynnään pieniä, pieniä naarmuja, ihan vereksen näköisiä, kuin ne voisivat alkaa tihkua verta. Siniset silmät olivat ilkeät, jolleivät ne katselleet naista. Tukka työntyi otsalle.

Heinänteko oli päättynyt, ja jätkät olivat eräänä iltana saaneet lopputilin. Seuraavana aamuna he — Samu ja Niko — lähtivät ongelle Niemelän veneellä. Puolen päivän seudussa he kohosivat rannasta aidan viereistä polkua ylös taloon.

Oli lämmin päivä. Niko kantoi oksahankaan pujotettuja kaloja. Alimmat viistivät niitettyä piennarta.

Aidan toisella puolella oli lääkäri Kettusen kesähuvila. Valkoinen, iso rakennus vanhojen pihakoivujen keskellä, pihan alapuolella puutarhamaata. Äärimmäisenä aidan vieressä iso mansikkamaa. Kokonainen sarka.

Nuori tyttö poimii marjoja. Joka toinen päivä hän tarkastaa saran läpeensä, poimien kypsät pois. Joka kasvin ympärille oli pantu sammalia. Näin eivät kypsät mansikat kallistuneet multaan.

Hän kulki rivi riviltä ja varoi polkemasta marjoja. Peukalon ja etusormen kynsien välissä hän puristi poikki marjan varren. Silloin tällöin pisti jonkin himoittavan punaisen kappaleen suuhunsa. Vahinko, ettei voinut syödä niin paljon kuin itse halusi. Mistä sen tiesi, tarkkailiko joku huvilalla hänen työtään. Siellä oli kyllin joutilaita ihmisiä näkemään kaikkea. Tyttö oli sen verran silmänpalvelija kuin jokainen on. Jos tohtori tai rouva olisi ollut mukana mansikkamaalla, ei hän olisi syönyt ainoaakaan. Vaikka tulihan näitä joka päivä sangollisittain.

Väliin tyttö nousi kumarasta asennosta seisomaan. Katseli noin vain, koska avoimiin silmiin täytyy aina piirtyä jokin kuva. Seisoi siinä päivänpaisteessa, taivutteli vartaloaan vyötäröstä. Hän oli päivettynyt ja nuori. Ei onnellinen eikä surullinenkaan. Välitön, ajatukseton, osa tätä kuumaa päivää.

Päivällinen ei joudu kohtakaan. Huvilaväen ruokavälit ovat ulkotyöläiselle liian pitkiä. Silmäilee siinä huvilaa eikä huomaa, että rannasta tulevat jätkät ovat pysähtyneet aidan toiselle puolen. He seisovat äänettöminä ja katselevat tyttöä, joka taivuttelee itseään vyötäröstä. Työntää hartiansa oikein takakenoon, että selkä oikeaa. Näkyy selvästi, että hän on paljon alle kahdenkymmenen, aivan kehittymätön vielä.

Tyttö vilkaisee sivulle, kuin hänellä olisi intiaanin vaisto. Näkee miehet ja aikoo kumartua työhönsä, kun Samu virkkaa:

— Ettekös ota meitä avuksi?

Tyttö poimii marjan. Suoristuu, katsoo huvilalle päin, sitten jätkiin. Niko seisoo polulla. Samu nojaa kyynärpäillään aitaan. Katsoo tyttöä, joka oikeastaan on ystävällinen ja hyvä, koska sellainen on hänen luontonsa.

— Ei ole minulla lupa ottaa apulaisia.

— Onhan teillä siellä seuralainen. — Samu nyökkää rastaanpelättiä kohti.

Tyttö silmää sitä. Hän on sen itse laittanut. Takonut seipään maahan. Naulannut poikkipuun. Riippuvat lökähousut. Oljilla täytetty miehen nuttu. Hattureuhka, joka ei paljon eroa Samun hatusta.

Tytön silmät kiiluvat ruskeista kasvoista pistävän iloisina. Hän lienee liian hiljainen nauraakseen ääneen.

— Mikäs sen nimi on?

— Matti.

— No ettekös te antaisi meillekin pari mansikkaa?

— Yhden kummallekin. Pankaa hattunne varalle. Sattuukohan?

Kaksi isoa, hyvännäköistä marjaa. Ne heilahtivat kaarena ilmassa. Samu nykäisi äkkiä hattuaan sivummalle. Ne putosivat siihen.

— Sepä oli hyvin heitetty. Kiitosta.

— Eipäs. Olisivat pudonneet ihan syrjään, jos ette nykäissyt hattuanne.

Nyt tyttö nauraa. Miehet lähtevät piennarta edelleen. Hän katsahtaa huvilaan ja kumartuu työhönsä. Olipa noloa, jos sieltä näkivät.

Hän jatkaa kuitenkin paljon iloisempana työtään. Naureskelee yksinään, poimiessaan sammalilta isoja, hiukan väsyneitä, kihisevän mehukkaita marjoja.

Meri on sininen, jokunen vene siellä. Aidan takana on laaja heinäpelto. Kylvöheiniä seipäillä. Kaatuneiden apilain lemu tuskin jaksaa levitä tässä lämpimässä. Rupeama on pitkä. Selkää niin väsyttää ja laiskottaa. Oh, miten hyvä olisi oikaista. Mutta sen sijaan tyttö laskeutuu ihan kyyrylleen. Hänen hameensa laahaa takaa jäljellejääneitä raakiloita ja puolipunaisia.

Tämä oli pieni sattuma.

Voihan ihminen yhdestä hymystäkin maksaa sangen paljon. Mutta sattuuhan, että sen saa ilmaiseksikin päivänpaisteessa, teeskentelemättömiltä huulilta, hiukan ujon, hiukan aran, iloisen katseen sitä seuratessa. Niinkuin perhosen siivet uskaltavat pyyhkäistä ilmaa.

Ihmeellisiä ovat nuo pienet sattumat.

Voi olla, että ne muistaa pitkänkin ajan päästä. Samu muisti tämän ainakin vielä viiden päivän kuluttua, seuraavana sunnuntaina.

Samu oli ollut toisessa kylässä elonleikkuussa, mutta sinä sunnuntai-iltana hän palasi takaisin. Oli tanssit isossa heinäladossa. Ulkona seinävierellä heinikossa istui Samu ynnä joitakin muita. Oli jo vahva hämärä. Seinää vasten seisoi jonkun polkupyörä. Sen lyhdyn valokehässä he istuivat, pelasivat ja joivat.

Helena, tyttö, joka on heittänyt ne kaksi mansikkaa, on ladossa tanssimassa, polkupyörälyhtyjen ja taskusähkölamppujen valossa, hanurin soidessa. Lattia oli hiukan epätasainen. Huomenna ajetaan tänne kuivia heiniä seipäiltä. Isosta ovesta katselee sisään tumma, pehmoinen yö, hengessään syksyn ensimmäiset kiihoittavat ja voimakkaat tuoksut. Yläparsien päältä putoilee joskus heinänsiemeniä, sinne kasaantuneita.

On miehiä, istuen lattialla vähien heinien päällä selkä seinää vastaan, silmät seisoen päässä harvinaisessa humalassa.

Seisoo nurkassa tyttöjä, jotka eivät vielä osaa tanssia. Hyvin nuoria ja ymmärtämättömiä.

Helena tanssii jo jonkin verran. Antaa toisen polkea jaloilleen ja sanoo »anteeksi», kun tuntee varpaansa litistyvän.

Eivät mitkään tanssit ole niin hauskat kuin tanssit ladossa.

Lähdettiin kotiin peltojen poikki ja tietä pitkin kankaanrintaa. Tultiin kylätielle. Yössä kuului huutoja ja lauluakin. Jälkijoukossa olivat jätkät.

Helena poikkesi portista isoon huvilaan. Einar, eräs mökinpoika, oli muka saattavinaan häntä ja poikkesi myös.

He seisovat muutaman askelen päässä portista. Puhuvat joitakin yhdentekeviä lauseita. Helena heiluttelee oksaa kädessään. Maantiellä välähtelee väliin pyörän valo ja kuuluu ääniä.

Tuli riitaisia sanoja ja kirouksia.

— Kyllä minä nyljen sen suutarin nahkan tänä yönä. Etsin sen kynsiini vaikka mistä. M mistä. Minun tyttöni vei, saakeli.

— Ole hiljempaa.

— No ei hänen tarvitse kivittää minua kuin koiraa. Minä tapan sen, tapan.

— Jätkiä, sanoi Einar. — Tule vikkelästi. He lymysivät omenapuiden alle. Pysähtyivät erään ison, haaraisen rungon luo.

Puolipimeää.

Helena nojasi isoa haaraa vastaan. He kuuntelivat henkeä pidättäen.
Eivät olleet edes nähneet puhujia.

Eikös.

Tietysti nämä olivat nähneet heidät. Jätkät näkevät pimeässäkin, ja heillä on koiran vainu.

Kuluu muutamia minuutteja. Ei kuulu ääniä. Silloin nämä tulevat heitä kohti, kaksi miestä. Ei portilta, vaan sivulta, pitkin puutarhaa.

Minnepä mennä? Heidän välillään on alhaalta sivulle kaartava omenapuun haara, se, mihin Helena nojasi äsken.

Mies pitelee siitä kiinni. Heiluttelee toisessa kädessään paljasta puukkoaan, ihan varomattomin liikkein. Täysin juovuksissa.

— Se suutari. Kivitti minua. Kivitti. Kuulkaa, se kivitti minua. Minä tapan sen.

Einar koettaa puhua suostutellen:

— Enhän minä ole suutari. Näettehän, että me olemme viattomia. Menkää nyt pois etsimään. Se voi olla tuolla jossakin muualla.

Tämä ei mene miehen tajuun. Hän ei lähde. Kaartelee kättään. Kiristelee:

— Vei minun tyttöni. Minä etsin sen. Pieksän sen, tapan minä sen.

Helena tarttuu houkutellen liikkuvaan käsivarteen. Ei häivähdäkään mielessä, että mies voisi lyödä häntä, tuntematonta. Juopunutta ei saa komennella, pitää taivutella.

— Kuulkaa, lähtekää nyt pois. Katsokaa, kun minä pyydän kauniisti, niin menkää nyt. Emmehän me ole tehneet teille mitään. Menkää nyt, menkää. Ettekö te ymmärrä?

Toinen mies, joka ei ole sanaakaan puhunut, tarttuu reuhaajan olkapäihin:

— Lähde nyt. Älä kiusaa sitä tyttöä. Se tyttö on hyvä tyttö. Se on antanut minulle mansikoita.

Samu talutti toverinsa pois. Sivulle, pitkin puutarhaa naapurin pihalle, mistä tulivatkin.

Helena pujahti pian keittiöön nukkumaan. Ei ikinä hän ole ollut näin ihmetyksissään. Kyllä hän muisti ne kaksi mansikkaa, mutta…

— Miten se saattoi muistaa ja tuntea minut? Pimeässä? Tuskin minä tuntisin sitä päivälläkään, kun en katsonut silloin.

Samu ja Helena eivät tavanneet toisiaan sen jälkeen. Siinä oli kaikki.

Ei enempää eikä vähempää.

VIERAINA TOISILLEEN

Alkoi hämärtyä. Raskas, kostea, surullinen tuuli puhalteli. Pienessä kirkonkylässä ovat uutimet vedetyt ikkunain eteen kätkemään ja suojelemaan sitä kodikasta iltaelämää, jota kulkija aavistaa niiden takana.

Meille on nyt välttämätöntä syventyä tällaisen vanhan, idyllisen kirkonkylän henkeen, ymmärtääksemme sitä pientä murhenäytelmää, joka pian tapahtuu nimismies Warénin talossa.

Täällä ei ole yhtään korkeaa, suoraviivaista, modernin arkkitehtuurin luomaa rakennusta, vain sieviä, maalattuja puutaloja. Puita pihassa, usein säleaita katua vastaan, sen takana orapihlajarivi alastomana, juurellaan kasa keltaisia lehtiä. Ei mitään häikäisevää ja loistavaa. Ei hehkuvia reklaamitulia, loistoautoja, turkiksiin puettuja punahuulisia naisia eikä mitään masentavaa ja toivotonta, inhimillisen kurjuuden edustajia, kovajuonteisia, ilkeäsilmäisiä.

Täällä vallitsee näennäisesti elämän hyvä keskinkertaisuus, jota monet pikkumaiset ihmiset pitävät viittanaan. Heille ei sovi syvyys eikä korkeus, koska heidän sielunsa on alankoa. He ovat kyllin ahtaita uskoakseen kaikki juorut ja tuomitakseen jokaista niiden periaatteiden mukaan, jotka ovat syntyneet heidän kahvia keittäessään, katse suunnattuna pannuun, tarkaten kuohumisen oireita. Jokainen erikoisuus herättää ihmettelyä. Lausua rohkea ajatus on samaa kuin syljeksiä jumalanpalveluksen aikana alttarille.

Ja ympäristön ajatuksilla on maagillinen voima. Ne pilkkaavat ihmislasta, ihmettelevät, hymyilevät, vetoavat elämän horjumattomiin lakeihin, taputtavat lopulta hyvin ystävällisesti olkapäälle: »No mutta, rakas lapsi, mehän olemme sinun ystäviäsi, älä esiinny huonosti meitä kohtaan. Muista, ystävyys velvoittaa. Me olemme kaikki hyviä, rehellisiä, lähimmäisen hyvää tarkoittavia. Näethän, miten ystävällisiä olemme sinullekin. Sinä tarvitset myötätuntoa, ja me vuodatamme sen ylitsesi. Pysy vain meidän tasallamme. Älä ole äkkinäinen teoissasi.»

Ihmislapsi antaa taputtelun tyynnyttää itseään. Hän ikävöi ennenkaikkea myötätuntoa. Ei tee mitään tavatonta, sopeutuu yleiseen elämänkulkuun.

Oi, miten voimakas nielemisjärjestelmä persoonallisuuksille on elämän hyvä keskinkertaisuus.

Tuo vanha, herttainen kirkonkylä, jossa jokainen tuntee toisensa ja joutuu elämän oikuttelun vuoksi vuoronsa perään naurunalaiseksi, kätkee huolellisesti ja hellävaroen jokaisen sisälliset kamppailut. Jokainen askel voidaan nähdä, jokainen sana voidaan kuulla, mutta ajatukset ja salaiset intohimot — kuka tutkii niiden tiet?

Nimismies Warén asui valtatien varrella, vastapäätä kirkkoa ja rinteellä olevaa sankarihautaa. Hän saattoi ikkunoistaan nähdä nuo yksitoista ristiä ja niiden takana kohoavan graniittipatsaan. Hänen pihaansa suojeli toista metriä korkea aita pystylaudoista. Sen harja oli sahanteräinen, väri likaisen keltainen. Aitaan oli lyijykynällä piirrelty kaikenlaisia mielikuvituksen tuotteita, tunnettujen tyttöjen ja poikien nimiä ja likaisia vitsejä kansakoulunopettajasta. Varsin usein toistui nimi Katri. Olipa se täydellisenäkin: Katri Hukkanen. Tämä oli nimismiehen palvelustytön nimi. Hänen sulhasensa, suutarityöntekijä, väijyi illoin tällä kohdalla ja piirteli joskus myöhäisessä yössä sydänkaihoissaan: Katri, Katri…

Portin toinen puolisko oli auki. Siitä jatkui vähän hiekoitettu tie, molemmilla puolilla kukkapenkit. Sateen pieksämät ja raatelemat asterit kohottivat matalina ja tukevina värikkäitä, rappeutuvia kukkiaan. Rakennus oli vaaleanvihertävä, yksikerroksinen. Pari suurta koivua kohosi verannan molemmin puolin. Tuuli rapisutti niiden oksia asfalttikattoa vastaan.

Verannan oven yläpuolella paloi pieni, suojaton sähkölamppu lähetellen surullisia, häiritseviä säteitään hiekoitetulle tielle ja rikkinäisille astereille.

Kymmenkunta vuotta sitten oli tämä talo ollut kirkonkylän hauskimpia. Nimismies oli silloin komea ja suosittu. Hänellä oli kaupungista tuotu rouva, hänen äitinsä piti kutsuja ja keräsi ympärilleen vieraita. Kaksi vuotta oli Ernest Warén ollut naimisissa, kun tohtorille eräänä keväänä tuli kotiopettajatar. Pian alettiin kertoa kaikenlaista nimismiehen ja tämän nuoren neidin suhteesta. Syksyllä sanottiin nimismiehen hakevan avioeroa. Nyt ystävät ja tuttavat valveutuivat ja säikähtivät. He käyttivät suoraa sekä epäsuoraa vaikutusta hulluun mieheen ja naiseen. Tyttö karkasi sanomatta minne lähti. Ernest Warén näytti tasaantuvan, ja kaikki vakavamieliset ja kunnon naapurit pitivät tätä ratkaisua suurena ansionaan. Vähitellen kirkonkyläläiset unohtivat nimismiehen väen kaikista puheistaan. Ei kukaan tullut edes kysyneeksi, kuinka ihminen voi elää niin yksin, hiljaa ja iloa vailla.

Aika kuluu. Päivä liittyy päivään yhtämittaisena, harmaana jonona. Niiden paino karttuu hartioille, eikä mikään muutu. Voi meitä, jotka heräämme vasta vanhoina!

Nimismies Ernest Warén oli keuhkokuumeessa. Hän makasi kulmakamarissa, verannan vasemmalla puolella. Tämä huone oli ollut hänen ja hänen vaimonsa makuuhuoneena neljätoistavuotisen avioliiton aikana. He olivat maanneet samassa leveässä sängyssä, nyt makasi Ernest siinä yksin.

Vuoteen vastapäisellä seinällä oli isokokoinen jäljennös kuningatar Blancasta, viereisellä seinällä oli taulu, jossa musta, uljas hevonen hirnuu lumimyrskyssä, vierellään maahan pudonneena isäntänsä, donilainen kasakka. Rinteellä näkyi ruumiita, joita tuisku peittelee. Taivaanranta on punainen tulipaloista. Taulu on elävä. Katselija voi kuulla vavahtelevan hevosen tuskaisen hirnumisen. Ernest Warén itse oli ostanut ja ripustanut seinälleen nämä taulut, mutta siitä oli jo kauan aikaa.

Hän ei ollut tajuissaan. Kasvot olivat luisevat, voimakkaat. Pää oli taivutettu taapäin, kulmikas leuka työntyi ylimmäksi. Suu oli puolittain auki, ja kellertävien hampaiden välistä kohosi silloin tällöin kipeä, valittava yskäys. Iho oli omituisen sinervä ja huulet rakkuloilla. Hän hengitti kiihkeästi ja lyhyesti. Ahdistuskohtaukset lisääntyivät.

Vuoteen vieressä istui hänen vaimonsa, Erika Warén. Kova, kaareva, lujarakenteinen nenä antoi kasvoille ylpeän, hallitsevan ilmeen. Hän näytti miestään nuoremmalta ja vielä sangen kauniilta. Ruumis oli lihavahko ja pyöreä, rinnat herkästi liikahtelevat. Hän ompeli pöytäliinaa, ei jaksanut valvoa muutoin. Liikunto piti hereillä. Väliin hän katsahti miestään. Tämän rakkuloituneet, laajentuneet huulet kohosivat laihtuneista kasvoista tuskallisen avoimina ja kaameina.

Mies korisi ja koetti yskäistä ulos kurkkuun kohonnutta limaa. Ei lohjennut. Erika kohotti varovasti päätä ja painoi teevadin suupieltä vasten. Vihdoin työntyi verensekainen, ruosteenvärinen limapallo teevadille. Erika kaatoi sen sängyn viereiseen sylkiastiaan, lysoliveteen.

Häntä peloitti. Ei ruosteenvärinen lima, vaan houriva, muuttunut mies, joka ei tajunnut hänen läsnäoloaan.

Pää heittelehti levottomasti tyynyllä. Hän laski käden miehensä otsalle. Ei, tämä ei tuntenut kosketusta. Avoimet ruskeat silmät laajennein terin harhailivat ympäri huonetta, näkemättä valkoista kattoa, vuoteen vierellä istuvaa vaimoa, huoletonta, iloista kuningatar Blancaa tai apua hirnuvaa hevosta.

Erika siirsi ompeleensa pois. Ei nukuttanut enää. Kahden yön valvomisen antama turtumus pakeni. Näinkö päättyisi heidän avioliittonsa? Hän istuu tässä tuolillaan, mies heittelehtii sängyssä, puoli metriä on heidän väliään, ja kuitenkin: miehellä ei ole aavistustakaan hänestä, eikä hän osaa sanoa tälle sanaakaan. Armias Luoja, hehän ovat kivettyneitä itseensä. Eikö milloinkaan katoa juopa heidän väliltään? Hän on odottanut koko avioliittonsa ajan, väsynyt, tasaantunut ja yhä vielä odottanut. Hän on ollut hyvä miehelleen. Palvellut tätä, yrittänyt arvata tämän toivomukset. Kodissa on kaikki ollut kunnossa, mutta mies ei ole välittänyt hänen palveluksistaan ja töistään, aivan kuin se olisi luonnollista kuin maan kulkeminen radallaan. Mies ei ole nähnyt häntä, naista. Ei antanut hyväilyjä, katseita, pieniä sanoja. Kuinka hän on odottanut, odottanut ja ikävöinyt! Väsymys ja tylsyys. Ei koskaan riitaa. Ernest oli kovin hiljainen. Toisinaan vaimosta tuntui kaamealta tuo välinpitämättömyys, hirveä vieraus kaikkiin nähden. Siinä oli jotain kuollutta, ydin oli huvennut pois. Mikä häntä vaivasi? Söikö hänen ruumistaan ja sieluaan näivetystauti, kasvoiko kaihi hänen silmiensä eteen? Olivatko hänen hermolankansa palaneet? — Erikaa ei tappanut miehen välinpitämättömyys. Hän oli malttanut mielensä ja odotti yhä… Kunpa ei mies kuolisi noin, kunpa vain puhuisi hänelle, hänelle, hänelle.

Erika tuijotti sairasta, laihoja, parroittuneita kasvoja, joiden silmät tuijottivat ulos pullistuen eivätkä kuitenkaan nähneet mitään.

Ei, mies ei enää tuntenut häntä eikä tätä huonetta.

— Aira.

Kuumeessa-olija melkein huusi sen. Erika säpsähti, taipui tuolin selkää vastaan ja kurotti päätään eteenpäin. Huudon täytyi kuulua halki talon, kenties keittiöön asti, missä Katri askarteli. Tuo naisen nimi, jota hän vihasi. Ruskeatukkainen kotiopettajatar, jota hän vainusi miehensä yhä hautovan. Hän oli mustasukkainen. Hän oli vaikuttanut mieheen aina ja aina, tahtonut tappaa tuon muiston, vuosien takaisen. Uskoi siinä onnistuneensa… Olihan hän elävä ja läheinen, nukkui joka yö miehen vieressä, söi joka päivä samassa pöydässä. Hänen piti voittaa mies, polkea tämän paleltuneet muistot soraan. He eivät koskaan olleet puhuneet siitä naisesta sanaakaan.

Verannan kello kilahti. Erika kuuli Katrin tulevan keittiöstä ja avaavan tohtorille. Hän riensi eteiseen. Tohtori pani päällystakkinsa naulaan ja puristi hänen kättään lujasti ja tyynesti. Vaalea, sileäkasvoinen mies.

— Mitenkäs nyt voidaan?

— Huonona hän on, hourailee.

— Te näytätte sangen rasittuneelta. Teidän ei pitäisi valvoa yksinänne.

Tohtori koettaa sairaan valtimoa ja katsoo kuumelistaa.

— Aira, missä sinä olet? kysyy sairas.

Erika jäykkeni. Tämä oli häväistys. Nyt sen kuuli tohtorikin. Ehkä hän muisti entisen kotiopettajattarensa. Millainen oli tuo nainen ollut? Millä keinolla hän voi jättää sellaisen jäljen?

— Tänä yönä tulee käänne, sanoi tohtori, eikä Erika voinut hänen kasvoistaan lukea, muistiko hän sen vanhan jutun. — Pelkään sydäntä. Jos se kestää, käy kaikki hyvin. Minä kirjoitan sydämelle jotain, joka pysyttää sen toiminnassa. Lähettäkää heti apteekkiin hakemaan sitä, ja antakaa sitten kaksikymmentäviisi tippaa. Kahden tunnin päästä voitte antaa uudestaan. Kun käänne on tapahtunut, ei enää tarvitse antaa. Silloin hän alkaa rauhallisesti nukkua.

Tohtori lähti, ja Katri meni heti senjälkeen apteekkiin. Erika jäi sairaan kanssa kahden koko taloon. Hän tarttui varovasti käteen, joka retkotti sängyn laidalla, sormet harallaan.

— Aira, Aira — Erika heitti käden irti — etkö sinä muista — sinä olit minun… Minä pidin sinusta niin paljon. Minä rakastin, minä himoitsin sinua. Hulluuden ja riemun tulen sinä kylvit minuun… Aira, tule minun luokseni vielä. Minä rukoilen sinua. En ole syyllinen. Minulla on vaimo. Mitä se merkitsee? On vain yksi intohimo — muulla ei ole väliä. Minua tympäisee tämä elämä. Sinä olit kauan poissa. Minä olen kuollut ja jähmettynyt. En osaa enää edes puhua. Ota minun kädestäni kiinni. Herätä minut, etkö sinä näe, olen ollut haudassa jo kymmenentuhatta ajastaikaa. Iankaikkisesti. Iankaikkisesta iankaikkiseen. Miksi et tartu käteeni? Onko se likainen, olenko minä inhoittava? Etkö sinä tahdo? Sinä pidät minua syyllisenä, menet vaikka maailman ääriin, tieltäni pois. Minä kärsin, kärsin, tulikielet viiltävät ruumistani. Aira…

Sairaan sormet ojentuivat, ja Erika tarttui tuska ja kauhu sydämessä niihin kiinni.

— Sinä olet hyvä. Sinä olet elävä. Sinussa on kuumaa sähköä. Kun kosket minuun, kulkee virta lävitseni …

Miehen halkeilleet huulet hymyilivät surkeaa, laihaa, säälittävää hymyä.

— Minä elin silloin. Ah, meidän riemumme, meidän voimamme. Aira, sinä osasit nauraa… Minä kuuntelin sinun nauruasi ja voitin maailman, nauroin ihmisille. Haa — minä näin heidän lävitseen. He olivat kääpiöitä, kuivettuneita ja pieniä tuhatvuotisia… Sinä, sinä, olit elävä sielu… Minä kiroan, kiroan, ikuisesti minä kiroan niitä, jotka sinut karkoittivat. Minä tahdon heidät alimmassa helvetissä nähdä, enkä sormeani heidän avukseen nosta. Heidän pitää kärsiä nämä samat tuskat, moninkertaisina. Minä kostan sen, että he tappoivat minut. Hitaasti, hitaasti. He olivat viisaita ja saatanallisia. Haa, nyt he ovat tyytyväisiä, ilo loistaa heidän silmistään, kun näkevät minut elävänä ruumisarkussa… Älä syytä minua. Sinä et tiedä mitä on ikävä. Sitä ei kukaan muukaan tiedä. Se on imenyt minulta veren kuiviin. Joka päivä katson ikkunasta ulos ja näen pienet, valkeat ristit enkä mitään muuta. Minä en ole enää mies, ei lihaa eikä verta. Luissani ei ole ydintä, tunnen sen. Nahkani on vanhaa pergamenttia. Aivoni ovat lahonneet, ne ovat kasa kuivaa multaa… Tällaista on ikävä. Ikävä. Minä en ole elänyt, ei, ei, minä en ole elänyt… Sairaan huuto viilteli ilmaa. Se kantautui ikkunasta harmaaseen, raskaaseen iltaan. Katri kuuli sen palatessaan rikkinäisten asterien reunustamaa tietä. Hän kiirehti askeliaan ja tunsi olevansa vielä nuori, lämmin ja punaposkinen. Maantiellä katseli suutarinsälli, kun hän sinisessä villatakissaan katosi verannan ovesta. Katri tiesi sen katseen seuraavan itseään. Kun hän meni kamariin, yski sairas teevadille ruosteenpunaista limaa. Kohtaus helpotti, ja hän huusi liman valuessa suupielestä: »Aira, sinä otit kätesi pois…» ja hyökkäsi äkkiä istualleen.

Teevati putosi Erikan kädestä lattialle, sen laita lohkesi. Katri riensi painamaan sairasta sänkyyn. Samassa tämä retkahti tyynylleen.

Erika koetti liikutella miestään: — Hyvä Jumala, hän on kuollut. — Kauhu kiilsi hänen silmissään. Hän peräytyi vuoteen jalkopäähän ja sanoi tylysti palvelustytölle:

— Katri menee pois nyt.

— Herran suu pitäisi painaa kiinni, ennenkuin hän jäykistyy.

— Painakaa sitten.

Katri työnsi ammottavat leuat yhteen, veti luomet pullistuvien silmien peitoksi ja pyyhki käsiliinaan verisen liman turvonneiden huulien välistä ja toiselta poskelta. Hän teki sen varovasti, nostipa suonikkaat kädetkin ristiin ja korjasi lakanaa ja peitettä. Hän oli nähnyt isälleen tehtävän samoin. Rouva seisoi, pitäen kiinni sängyn puisesta päästä, ja näytti vihaiselta, ankaralta ja kiusaantuneelta. Kuitenkin huomautti Katri vielä mielestään erittäin tärkeätä seikkaa:

— Tarvitseeko minun mennä hakemaan ruumiinpesijöitä?

— Menkää.

Katri lähti ensin keittiöön pesemään kätensä. Erika kiersi kamarin oven lukkoon. Lattialla oli punaisenkirjava riepumatto. Hän laskeutui sille ja painoi suunsa mattoon.

Ernest ei ollut kertaakaan maininnut hänen nimeään kuumeessaan, ja kuitenkin he olivat olleet mies ja vaimo neljätoista vuotta.

VANHALAN SUKUTARINOITA

Siihen aikaan elivät popat ja tekivät töitään. Heinäruko saattoi kulkea hämärässä myöhäistä niityltä-tulijaa vastaan, liikkua ihan nenän eteen ja kadota. Kourallinen ihmisiä yksinäisessä asunnossa metsien keskellä tunsi henkimaailmaa ajatellessaan kylmää ja kuumaa vivahtelua selkäpiissään. Tuuli tarttui mieleen eikä tiennyt, minne se vei.

Heinävedellä oli Vanhalan talo. Kartanon maat olivat laajat. Kesällä sai karjapiika juoksennella puoleen yöhön pitkin korpea, ennenkuin tapasi lehmät jonkin notkon mehevästä ruohikosta. Niityillä kasvoi miestä rintaan ulottuva ruoho, pelloilla oli voimakas multa ja kiviä kuin taivaasta sataneina. Epätasaista maata. Kukkuloita ja losoja. Kyntäessä pitkää vakoa hevonen sai vuoroin mennä juoksussa viettävää alamäkeä, vuoroin kiskoa auraa törmää ylös. Mutta kun ruis kellersi Vanhalan pelloilla, sai etsiä uhkeampaa viljaa. Isännällä oli tapana hakea pisimmät korret ja ripustaa ne tuvan katonrajasta riippumaan. Siinä ne saivat kuivaa koko talven, parin kolmen metrin pituiset votkaleet.

Sama suku oli Vanhalassa asunut miesmuistoiset ajat. Väliin oli talon väkiluku lapsineen, renkeineen, piikoineen ja ruotiukkoineen neljättäkymmentä henkeä. Suvusta sanottiin, että se oli voimakasta rakkaudessaan ja voimakasta vihassaan. Vaali ylpeänä omituisuuksiaan.

Talon nuori isäntä Paavali oli komea mies, pitkä kuin korpikuusi. Otsalle hulmahti musta tukka. Silmät kuin kultainen pihka, silloin kun se pirahtaa tervasmännyn runkoon isketystä haavasta. Liikkeissä oli jotain suurenmoista.

Tämä mustatukkainen mies oli rakastunut tyttöön, joka asui taivalten ja selkien takana kolmannessa neljännessä pitäjässä, nimeltä Tuusniemi. Tyttö oli talon tyttö, sanottiin, kaunis kuin noita.

He olivat tavanneet Kuopion markkinoilla, olleet samassa majapaikassa. Illalla oli kiivas Paavali, joitakin ryyppyjä kumonneena, nostanut kauniin tytön vuoteelleen.

Aikonut suudella noin vain.

Tyttö, kärpänvikkelä, sydämistynyt kuin ilves, puraista jarmautti sydämensä halusta. Puraisi Paavalilta alahuulen irti. Se jäi riippumaan pitkin leukaa verisenä pienestä nahan kitlakkeesta. Sittenkin Paavali suuteli tytön verisiä huulia, itse alahuuletonna, ja päästi tytön irti.

Haettiin Kuopion kaupungin lääkäri. Hän sitoi huulen ja määräsi
Paavalin jäämään viikoksi kaupunkiin, jos tahtoi suunsa entiselleen.
Nyt piti häntä syöttää lusikalla kuten lasta. Paavali:

— Joka on huulen puraissut, saa sen hoitaakin.

Tytön isä arveli samaa. Kun Paavali viikon kuluttua vei tytön tämän kotiin, sinne Tuusniemen pitäjään, oli huuli melkein terve ja siteetön. Tytöllä oli nimettömässään sileä sormus. Silloin oli syksy. Keväällä, vesien auettua, piti olla häät.

Mutta lähellä Vanhalaa, pitkän järven toisessa päässä, oli talo. Sen emäntä katseli mielellään Vanhalan suurta rakennusta, jonka katolla oli kolme savutorvea ja jossa oli varaa panna pyhiksi kyllin olutta ja leipoa kyllin vehnäleipää ja rieskaa. Emännällä oli tytär, joka vielä mieluummin katseli kohdatessaan Vanhalan pihkasilmää poikaa. Tämä äiti ja tytär olivat istuneet yhtenä tammikuun päivänä reessä ja ajaneet salolle päin. Siellä oli poppa, joka osasi kätkeä eläimet metsän peittoon, saada karjan sairastumaan ja kääntää lemmenvirtaukset ihmislasten sydämissä myötä- ja vastapäivään. Niinkuin halusi. Kukaan ei nähnyt, menikö äiti tyttärineen popan luo, mutta vasta iltahämärissä he palasivat.

Sitten joutui Paavali asialle tuohon naapuriin ja joi mustaa kahvia. Ei muka ollut yksikään lehmistä maidossa. Siitä asti syttyi kiihko Paavalin vereen. Hän saattoi mennä naapuritaloon iltahämärällä ja palata sieltä aamupuhteella, kun väki Vanhalan pirtissä oli askareillaan. Kukas voi mitään nuorelle isännälle.

Vanha äiti sanoi kerran pojalle jotain hiljaisella äänellä, kun tämä tuli kotiin valkean päivän selvitessä. Paavali vastasi outo sulan pihkan kiilto silmissään:

— Näissä asioissa minä en kysy neuvoa Jumalalta enkä perkeleeltä.

Äiti ei sen koommin sanonut mitään, mutta hän oli tuskissaan sen toisen tytön tähden. Näkyihän vieläkin pyöreä arpi Paavalin huulessa. Emäntä oli niin tuskissaan, ettei saanut yöllä nukutuksi, milloin poika oli poissa kotoa. Ei kulunut kauan, kun hän kuuli, että ensi lauantaina Paavali menisi naapuritytön kanssa viemään kuulutusilmoitusta papille.

Oli lauantai-ilta, jo myöhäinen. Tyttö siellä selkien takana istui kotonaan nurkkakamarissa ja paukutti kangastaan. Iso, lämmin tupa oli toisessa päässä rakennusta. Siellä nukkui talon väki. Tämä pieni kamari oli tytön nimellä. Hän itse pilkkoi talvisin pienet puut lämmittääkseen sitä. Hän oli laittanut tänne kankaan, saadakseen kutoa illalla niin kauan kuin halusi.

Nyt oli puoliyö, jolloin kaikki oudot voimat ovat liikkeellä. Huoneen seinällä paloi pieni läkkilamppu. Verhottomasta ikkunasta katseli sisään helisevä kuutamo.

Tyttö siinä istuu ja kutoo. Huomaa vierellään vanhan naisen ja ihmettelee, kuka se on. Ei ole koskaan tätä nähnyt, eikä kuullut oven käymistä. On selvää, että vanhaa naista painaa suuri suru. Silmäluomet riippuvat alhaalla ja näyttävät kätkevän kyyneleitä. Kasvoissa vavahtelevat lihakset omituisesti, ja hän sanoo silmiään nostamatta:

— Sinun pitää olla Heinäveden kirkolla aamulla.

Nainen häipyy näkyvistä. Tyttö ei kudo enää, vaan miettii. Viime aikoina hän on tuntenut sellaista omituista ailahtelua ja levottomuutta sydänalassaan. Olkoon miten tahansa. Täytyy odottaa. Ei voi muuta kuin odottaa. Hän aikoo ottaa sukkulansa. Silloin ilmestyy se sama nainen uudestaan ja sanoo samat sanat.

Niin. Heinävedellä on se mies, jonka otsalle valui musta tukka. Äkillinen tuska valtaa tytön. Hän tuntee itsensä sairaaksi ja kietaisee kätensä lujasti kankaan laitapuun ympäri. Surullinen vaimo tulee kolmannen kerran.

— Sinun pitää olla Heinäveden kirkolla aamulla.

Sanoo sen eikä lähdekään pois.

Nyt vetäisee tyttö nutun ympärilleen ja naulasta huivin päähänsä. Hiipii sukkasillaan läpi pimeän tuvan, missä väen hengitys kuuluu tasaisesti. Avaa oven, luiskahtaa varovasti pihalle.

Talossa on ori, vikuri ja voimakas. Vain isäntä sitä kykenee ohjastamaan. Sen taluttaa tyttö pihalle ja valjastaa reen eteen. Tuvan nurkkauksen ympäri hän ajaa hiljaa, mutta tielle päästyään laskettaa kuin olisi henki kysymyksessä.

Ehtii aavalle jäälle. Kuutamo on kirkas kuin olisi päivä. Hanki hohtaa omituisesti laajalla ulapalla. Kaitaluinen ori, juoksijaksi syntynyt, kiitää vaahtoa kuolaimissa, kupeista tippuu vesi. Tytön pitää olla seuraavana aamuna Heinäveden kirkolla.

Vielä on öistä, kun hän saapuu kirkonkylään. Kiinnittää oriin suuren kunnantalon edustalla olevaan paaluun. Kunnantalolla nukutaan. Hän alkaa sukkasillaan kävellä tiellä sen edustalla. On hyvin aikaista. Kaikki ikkunat pimeinä. Vain pappilassa oli ollut valoa, sen pani tyttö merkille tullessaan. Nyt hän näkee tulen ilmestyvän haudankaivajan taloon. Ihmeellisen hyvin hän tiesi kaikki nämä paikat, vaikka ei ollut milloinkaan ollut täällä.

Kunnantuvan kamari on tilattu kahdelle yövieraalle. Siellä nukkui Vanhalan Paavali sen naapuritytön kanssa. Huomenna pitää heidän nimensä luettaman saarnastuolista.

Aamuyöstä Paavali herää. Näkee ihmeellisen kirkkaan kuutamon kuvaisen lattialla. Kuulee hengitystä viereltään, mutta kukaan maailmassa ei tunnu sinä hetkenä hänestä vieraammalta kuin siinä nukkuva ja hengittävä nainen. Paavali on sen ennenkin huomannut, että niin kauan kuin nainen valvoi ja ajatteli häntä, piti tämä hänen henkeään hallussaan käärmeenlumoojan tavalla, mutta kun nainen vain nukkui ja hän sattui heräämään — oh, sitä tympeyttä ja inhoa. Paavali nousee sängystä. Astuu alusvaatteissaan ikkunan ääreen. Helmeilevän kirkasta siellä on. Ja tietä pitkin laukkaa virma hevonen, reessä nais-ihminen, valkea liinanen päässä. Nainen sitoo hevosen riimuvarren paaluun, hitaasti kopeloiden kuin tottumaton ainakin. Alkaa sitten kulkea edestakaisin. Hänellä on vain sukat jalassa. Vain sukat. Kun hän vetäisee nutun tiukemmin ympärilleen, näkyy selvästi hoikka vartalo. Tyttö nostaa leukaansa kauluksen varjosta. Vain yhdellä on sellainen vartalo ja sellaiset kasvot.

Paavalin valtaa suuri tuska. Nimi, joka eilen kirjoitettiin papinkirjaan, on väärä nimi. Tapahtuisi suuri onnettomuus, jos se luettaisiin seurakunnan kuullen. Paavali on kuin mies, jonka otsalle Jumala on kirjoittanut:

»Tänä yönä otetaan sielusi sinulta pois.»

Hyvällä tai pahalla tämä on estettävä. Hiljaa, hiljaa. Hän vetää housut ja nutun päälleen, painaa karvalakin päähänsä, ottaa saappaat kainaloonsa ja pääsee ulos. Eteisessä vetää kengät jalkaan, menee kävelevän naisen luo, sanoo:

— Meidän on saatava oikea nimi papinkirjaan.

Tyttö nyökkää hänelle:

— Minä näin pappilasta tulen tullessani.

He lähtevät kulkemaan puhelematta enää.

Täällä oli silloin rovastina vanha, valkopartainen Broms, liian vanha. Hänellä oli suuri perhe eikä apulaista. Sunnuntaiaamuisin hän nousi hyvin aikaiseen viimeistelemään saarnaansa ja tutkistelemaan Raamattuaan.

Ukko Broms kuulee kolkutusta kansliaan tuovalta ulko-ovelta. Koska kaikki muut pappilassa vielä nukkuvat, ottaa hän kynttilän ja astelee avaamaan. Siellä on morsiuspari, joka piti kuuluttaa ensimmäisen kerran. Mies pitää kädestä naista, jolla on valkea liinansa syvällä silmillä ja leukapuoli kasvoista kauluksen varjossa. Papin mielestä morsian näyttää pitemmältä nyt. Hän kysyy heidän asiaansa. Sulhanen vastaa, että morsiamen nimi oli tullut kirjoitetuksi papinkirjaan hiukan väärin.

— Mikäs hänen nimensä onkaan?

— Margareeta Posti, sanoo morsian selvällä äänellä.

— Jaa, sanoo Broms, — täällä seisoo Martta Olsén. Sehän onkin ihan väärin. — Hän vetäisi mustan viivan sen yli ja kirjoitti toisen nimen päälle.

— Luettehan te tämän oikean nimen saarnastuolista?

— Kyllä, lapset, näissä asioissa joudutaan erehdykset maksamaan kalliisti.

Pari sanoo hyvästi ja lähtee. Vanhus ihmettelee, miksi he tulivat näin aikaiseen, mutta he kai tahtoivat korjata erehdyksen ihmisten tietämättä siitä.

Margareeta Postin äiti oli herännyt ja keittänyt sunnuntaiaamukahvit. Hän kulkee kylmän salin läpi Margareetaa herättämään. Ovenraosta näkyy tuli. Päästyään kynnykselle hän näkee tytön nukkuvan kangastuolillaan, kädet kouristuneina lujasti rintapuun ympäri, pää pirtaa ja niisiä vasten.

— Lapsirukka on nukkunut kankaan ääreen.

Hän nykäisee käsivarresta ja säikähtää. Ruumis tuntuu kylmältä ja kankealta kuin kuolleen.

Äiti alkaa ravistella ja hieroa. Pian tyttö virkoaa, mutta hän ei kerro sanaakaan silloin siitä, millaisella retkellä hänen sielunsa on ollut.

Siis kuulutettiin Vanhalan Paavali ja Margareeta Posti. Martta Olsén oli raivoissaan, mutta. Paavali, joka istui miesten puolella kirkossa, poistui heti kuulutuksen jälkeen, heittäytyi rekeen ja ajoi kotiin. Martta Olsén sai taputella pakkasessa jalan kotiinsa. Keväällä tuotiin Vanhalaan nuorikko sieltä selkien takaa.

Voimakasta ja äkkipikaista oli ollut Vanhalan suku rakkaudessaan sekä vihassaan. Suurenmoista monissa edesottamuksissaan.

RUNOJA

Minun sydämeni oli raskas unelmista…
Ruokin niillä nälkääni.
Niiden loisto oli suurempi kuin timanttien.
Pää painuneena pöytää vasten
elin minä kiihkeämpää elämää
kuin löytyy kaduilla ja öisissä taloissa.

Sinä opetit minulle, ettei rakkautta ole.
Johdit minut takapihoille ja näytit rikkakasat,
totutit siihen, mitä synniksi sanotaan.
Nyt tulvivat sydämessäni lokavirrat,
punaiset ruusunlehdet uivat siellä
yksinäisinä, revittyinä, ihanina vieläkin.

Minä vihaan jokaista teoriaa ja jokaista aatetta
Minä vihaan painettua sanaa,
joka yrittää vangita mieleni.
Ikävöin kaikkea, mitä minulla ei ole,
minkä vain raha voi antaa.
Minä rakastan miestä,
voimakasta ja ihanaa valtiasta,
ja elämää sen kaikissa väreissä.
Iltaista, märkää katua,
missä lyhtyjen valo taittuu asfalttiin,
tuhansia tuntemattomia kasvoja,
aina uusia ja erilaisia.

Armaani, tule minun luokseni.
Olen ikävöinyt koko päivän.
Ota minut syliisi, suutele silmäni kirkkaiksi taas.
Minä olen pieni ja hellä rakkaudesta.
Sinä olet mies ja voit suojella minua.
Olet voimakas, mutta kätesi eivät koske.
Palelin ja ikävöin syliäsi, valtaasi, tahtoasi.

Mikä on totta ja mikä on valhetta?
Silittelen sinun niskaasi sormillani.
On niin hyvä olla sylissäsi.
Rakastanko siis sinua?
Ja rakastatko sinä
sinä, joka et lakkaa etsimästä huuliani?

Mikä on totta ja mikä on valhetta?
Kerran en ymmärtänyt,
kuinka voi ihminen pettää toista.
Luulen, että nyt alan ymmärtää kaikkea.
Olkoonpa sileää valhetta tämäkin.
Olkoonpa typerää leikkiä yhtenä iltana.
On niin hyvä olla sinun sylissäsi.

Rakastin kuumasti kuin pakanat kevätyössä
ja jälleen, jälleen, jälleen olen minä vapaa.

Yksikään muisto ei kirvele, olen puhdas, nuori,
onnellinen,
kuin kulkisivat jumalat sivullani.

Suutelen ilmaa joka askelella.
Levitän sormeni pimeässä, ja tuuli humahtaa
niiden lävitse.
Ystäväni, älä ole pahoillasi.
Hetki on mennyt, ihana hetki.
Olisit köyhempi, jos et kohdannut minua.

Suutelen ilmaa joka askelella.
Jumalat, jumalat, jumalat,
jälleen, jälleen, jälleen olen minä vapaa.

Nuoruus on mennyt.
Pitäisi olla vakaa ja tasainen.
Astua taitavasti ja puhua harkitusti.
EI. Vielä en ole ollut nuori.
Olen ahnas, valoa karttava myyrä ollut.
En tiennyt, että ihminen on vapaaksi luotu.
Katso.
Nyt vasta on auringon kiilto silmiini kohonnut.
Nyt vasta olen keväisten purojen tahdin oppinut.
Nyt vasta on mieleeni ilo noussut.
Älä ihmettele, että tanssin.
Minä olen avaava kultaisen portin
ihanaan, uuteen, punaiseen maailmaan.
Harvat löytävät siitä sisälle.
Minä keksin riemun avaimen,
Älä ihmettele, että tanssin.

Yö, sinä suuri valtiatar.
Ei nuori prinsessa, vaatetettuna jalokivillä,
ole niin ihmeellinen kuin sinä,
pimeä ja outo, tutkimattomia valoja täynnään.
On hyvä, että vain harvat tuntevat sinut,
että vain valitut ovat nähneet sinut kasvoista kasvoihin.
Hyvä ettei maanpiiri päihdy ja ihmiset luule itseänsä jumaliksi,
hyvä, että he nukkuvat rauhassa ja
laskevat päivällä santaa tiellä.

Ihmeellinen on minun osani,
en tiedä, kiittääkö siitä.
Me olemme kulkeneet käsi kädessä, Yö.
Minä olen juonut ihanimmat viinit,
katsellut ihmislasten teitä ja nähnyt:
useimmat ovat muumioita, vanhoja satavuotiaita.
Minä olen palanut tuskasta,
ja soluni ovat tanssineet autuudesta.
Olen ojentanut käsivarteni tuoksuvaan ilmaan
ja kohottanut silmäni yli maan:
Ei yksikään kuningatar ole ollut minun vertaiseni.

Rakastan Helsinkiä.
Sen katuja ja kahviloita,
Sen iltaa ja aamua.
Erikoisesti noita uusia taloja kulmissa:
Suorat, huikeat viivat.
Kapea fasadi, joka kuvaa
korkeuden ikävää, ilmojen ikävää,
sitä, mitä goottilaiset kirkot.
Ei ole minulla sukua.
Ei ole eikä tule ystävää,
jolle välittäisin itseni avata.
Ei ole kotia, tuskinpa kansaa ja maata.
Lähden ehkä Austraaliaan,
tai joudun Pariisiin joskus
ja hukun Seinen likaiseen veteen.
Helsinkiä minä rakastan.
Näistä ihmisistä en pidä,
mutta tahtoisin istua kaduilla
ja silitellä kiviä sormillani.

Yksi on minulla sydänsuru:
Ettei tästä kaupungista, minun omastani,
tule ehkä maailman valtiasta.

Olen vaarallinen.
Olen raivoon tullut.
Tahdon löytää kädensijan maan pinnalta ja ravistaa:
että te avaatte raukeat silmänne edes puoliksi,
että tämä pallo värähtelee vielä vuosisatain kuluttua.

Istun kuin lammas.
Te uskotte minut villaiseksi,
mutta olen kuuma. Kuuma. KUUMA.
Sytytänpä tuleen kuivuneet ruohot.
Iskenpä lahopuut uutten juurien syödä.
Hävitänpä harmaan värin maailmasta,
teidän sielujenne ainoan Värin —
Jonakin hetkenä te vavahdatte.

Ihmisnero. Missä nousevat ajatukset,
jotka uudistavat maailman?

Katso, mullan peitossa, raskaan paineen alla
syntyy hiilestä timantteja.

Kuka tuntee, mistä on kohonnut suurten tie,
missä ahjoissa sulautuu ihmisnero?

Jumalan Poika kuoli ristillä kerran,
Hänen sanansa eivät koskaan kuole.

Kenties Hän antaa saman lahjan niille,
joiden synnit ovat suuret ja tuska katkerampi kuin Hänen.

Seison alhaalla, maan pinnalla.
Näen ympärilläni syksyn: paljaat puut,
lionneen maan, kaatuneet kuloheinät.
Olen yksin ja kurjuuteni minua painaa,
loppumaton, näännyttävä kurjuus.

Oi, että minä olen niitä,
jotka ovat luotuja suurta varten.
Joilla on kyltymätön jano, etsintä ja ikävä,
Jotka kaiken tuntevat eivätkä mihinkään tyydy.

Harvoin on minulle auennut toisen syli.

Löysinpä kerran ruusunlehtiä maasta.
Hyväilin niitä puhtain käsin.
Tuuli lehahti ylitsemme…
Minä näin ne kellastuneiksi
ja löysin niiden alta matoja ja multaa.

Minä vihaan ihmisiä verisesti.
Minä vihaan teitä:
Etsin teitä uudestaan ja uudestaan,
olen valmis myymään sieluni löytääkseni toisen.
Te olette kylmiä ja tyhmiä, tylsin katsein,
eikä rakkaus asu keskellänne.
Hymyilen teille ja lähden pois,
kotona minä kiroan ja makaan lattialla:
Olen inhosta sairas.
En minä syntiä karta,
kartan penseyttä, itaruutta, alhaista mieltä.
Jospa te heittäisitte sielunne kaduille ja kujille,
mutta te vartioitte niitä kuin ahnaat verikoirat.
Ooo — siellä sisällä on aivan tyhjää,
korkeintaan viimevuotisia koin munia.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK TULTA JA TUHKAA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- TULTA JA TUHKAA
- SISÄLLYS
- GRETAN PÄIVÄKIRJASTA
- KYMMENESTÄ MARKASTA
- TÄNÄ ILTANA
- REINO VILKKARI — KATKELMA
- VIHA
- NÄIN PITI KÄYDÄ
- KÖYHÄ LESKI
- KAKSI MANSIKKAA
- VIERAINA TOISILLEEN
- VANHALAN SUKUTARINOITA
- RUNOJA
- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE