"HERRAT PITÄVÄT VAALEAVERISISTÄ"

Tuloillaan elävän naisen valaiseva päiväkirja


Kirj.

ANITA LOOS


Suomentanut

Valfrid Hedman





Hämeenlinnassa,
Arvi A. Karisto Oy,
1927.





SISÄLLYS:

"Herrat pitävät vaaleaverisistä"
Kohtalo jatkaa tapahtumistaan
Lontoo ei ole todella mitään
Pariisi on jumalainen
Keskuseurooppa
Äly on tosiaan kaikki kaikessa





"HERRAT PITÄVÄT VAALEAVERIKÖISTÄ"




Maaliskuun 16 p:nä.


Muuan herratuttavani ja minä söimme päivällistä Ritzissä eilen illalla,
ja hän sanoi, että jos ottaisin kynän ja paperia ja kirjoittaisin
muistiin kaikki ajatukseni, niin siitä tulisi kirja. Tuo melkein
hymähdytti minua, koska siitä oikeastaan tulisi pikemminkin hyllyllinen
tietosanakirjaniteitä. Minähän ajattelen melkein herkeämättä. Tarkoitan
sitä, että se on mielihuviani, ja toisinaan voin istua ajatuksissani
tuntikaudet mitään muuta tekemättä. Ja nyt tämä herrasmies sanoi,
että älykkään tytön tulisi käyttää älyään muuhunkin kuin pelkkään
ajattelemiseen. Sanoipa vielä, että ainakin hänen pitäisi tuntea äly,
milloin hän sen tapaa, koska hän istuu senaatissa ja oleskelee paljon
Washingtonissa; ja kun hän tulee kosketuksiin älyn kanssa, huomaa hän
sen aina.

Asia olisi muutoin voinut haihtua tuuleen, mutta tänä aamuna hän
lähetti minulle kirjan. Ja kun palvelijattareni toi sen minulle, sanoin
minä: "Niin, Lulu, tässä on taas kirja, emmekä ole vielä lukeneet
puoliakaan entisistä." Mutta kun kirjan avattuani näin sen olevan ihan
tyhjän, muistui mieleeni, mitä herratuttavani oli sanonutpa sitten
käsitin, että se oli päiväkirja. Näin siis ryhdyin kirjan lukemisen
asemesta kirjaa kyhäämään.

Mutta nyt on maaliskuun 16 päivä ja tietenkin liian myöhäistä alkaa
tammikuusta, mutta se ei tee mitään, koska herratuttavani, herra
Eisman, oli kaupungissa melkein koko tammi- ja helmikuun; ja hänen
ollessaan kaupungissa tuntuu toinen päivä ihan samanlaiselta kuin
toinenkin.

Tarkoitan, että herra Eisman on nappien alalla chicagolaisen
tukkuliikkeen johtaja, ja hän on se herrasmies, joka melkein kaikkialla
Chicagossa tunnetaan nappikuningas Gus Eismanin nimellä. Ja koska hän
on se herrasmies, joka on alkanut harrastaa minun kasvattamistani,
saapuu hän tietysti vähän väliä New Yorkiin nähdäkseen, kuinka älyni
on kehittynyt viime tapaamisemme jälkeen. Mutta herra Eismanin ollessa
New Yorkissa näymme aina tekevän samaa, ja jos selostan yhden päivän,
tarvitsisi minun piirtää päiväkirjaani vain yhtäläisyysmerkit kaikkien
muiden kohdalle. Tarkoitan, että aina syömme päivällistä Colonyssa ja
käymme teatterissa ja Trocaderossa, ja sitten herra Eisman saattaa
minut kotiin. Ja kun herrasmies harrastaa neitosen kasvattamista,
haluaa hän tietenkin jäädä juttelemaan päivän tapahtumista, kunnes
tulee kovin myöhä, niin että seuraavana päivänä olen ihan uuvuksissa
enkä oikeastaan nouse vuoteestani ennenkuin on aika pukeutua mennäkseni
syömään päivällistä Colonyssa.

Olisipa merkillistä, jos minusta tulisi kirjailijatar. Tarkoitan,
että kotona Little Rockissa Arkansasissa aina toivottiin minun saavan
jotakin toimeen soitannon alalla. Sillä kaikki tuttavani sanoivat,
että minulla oli lahjoja, ja kaikki hokivat hokemistaan, että minun
oli harjoiteltava. Mutta syystä tai toisesta minä en juuri paljoa
välittänyt harjoittelusta. Tarkoitan, etten tosiaan jaksanut istua
tuntikausia perätysten vain harjoittelemassa ammattia varten. Niinpä
minä eräänä päivänä vallan tulistuin ja heitin vanhan mandoliinin
huoneen toiselta seinältä toiselle enkä ole siihen sen koommin
koskenut. Mutta kynäileminen on toista, kun tietää, ettei ole tarvis
opetella eikä harjoitella, ja siinä on enemmän tempperamynttiä, kun
sitävastoin harjoittelu näkyy vievän minulta kaiken tempperamyntin.
Niinpä minun täytyykin melkein hymyillä, kun huomaan kirjoittaneeni
kaksi täyttä sivua ja päässeeni maaliskuun kahdeksanteentoista päivään,
niin että jo riittää täksi päiväksi ja huomiseksi. Ja se juuri
osoittaa, kuinka paljon tempperamynttiä minussa on, kunhan vain kerran
pääsen alkuun.




Maaliskuun 19 p:nä.


No niin, eilen illalla Dorothy soitti minulle ja sanoi tavanneensa
herrasmiehen, joka esitteli itsensä hänelle Ritzin eteisessä, ja sitten
he olivat puolisella, joivat teetä ja söivät päivällistä, ja sitten he
menivät teatteriin ja sitten Trocaderoon, ja Dorothy sanoi, että hänen
nimensä oli loordi Coocksleigh, vaikka Dorothy yleensä nimittää häntä
Coocooksi. Ja Dorothy sanoi, miksen minä ja hän ja Coocoo menisi tänä
iltana Folliesiin ja ottaisi Gusia mukaamme, jos hän on kaupungissa.
Siitä syntyi sitten pikku riitakin Dorothyn ja minun välilläni, koska
Dorothy joka kerta, kun hän mainitsee herra Eismania, nimittää häntä
ristimänimeltä eikä näy tajuavan, että kun niin tärkeä herrasmies kuin
herra Eisman tuhlaa melkoisesti rahaa tytön kasvattamiseen, niin ei ole
kunnioitettavaa mainita sellaista herrasmiestä hänen ristimänimeltään.
Tarkoitan, etten minä koskaan aio mainita herra Eismania hänen
ristimänimeltään, mutta jos tahdon nimittää häntä yhtään miksikään,
sanon häntä "Papaksi", enkä sano häntä "Papaksikaan", jos paikka, missä
olemme, näyttää julkiselta. Niinpä sanoinkin Dorothylle, että herra
Eisman saapuisi kaupunkiin vasta ylihuomenna. Sitten Dorothy ja Coocoo
saapuivat meille, ja me lähdimme kaikki Folliesiin.

Ja tänä aamuna Coocoo soitti minulle, pyytäen, että lähtisin hänen
kanssaan Ritziin puoliselle. Tarkoitan, että noilla ulkomaalaisilla
on aika paljon sisua. Vain sen vuoksi, että Coocoo on englantilainen
ja loordi, hän luulee että neitonen voi tuhlata hänelle tuntikausia
syömällä puolista Ritzissä, vaikkei hän haastele muusta kuin jostakin
retkestä, jonka hän teki Tibet-nimiseen paikkaan, ja kun hän oli
tuntikausia jutellut, tajusin vain, että siellä oli joukko kiinalaisia.
Niinpä olen varsin iloinen tavatessani herra Eismanin, kun hän saapuu.
Hänellä näettekös on aina perin hauskaa juteltavaa, sillä viime
kerrallakin hän täällä ollessaan lahjoitti minulle oikein kauniin
smaragdirannerenkaan. Ja ensi viikolla on minun syntymäpäiväni, ja
juhlapäiviksi hänellä aina on joku hauska yllätys varattuna.

Minä aioin tänään syödä puolista Ritzissä Dorothyn kanssa ja tietenkin
Coocoon täytyi se pilata, kun minä olin sanonut hänelle, etten voisi
syödä hänen kanssaan puolista tänään, koska veljeni oli kaupungissa
asioilla ja hänellä oli pussitauti, joten en tosiaan voinut jättää
häntä yksikseen. Sillä jos lähtisin nyt Ritziin, niin tietenkin
tapaisin siellä Coocoon. Mutta joskus minun täytyy melkein hymyillä
omalle kekseliäälle mielikuvitukselleni, sillä eihän minulla mitään
veljeä ole, enkä ole vuosikausiin ajatellut pussitautia. Ihmekö siis,
että osaan kirjoittaa?

Mutta syy, miksi aioin mennä Ritziin puoliselle, oli se, että herra
Chaplin on Ritzissä ja minä aina haluan uudistaa vanhoja tuttavuuksia.
Sillä minä tapasin herra Chaplinin kerran puuhaillessamme samassa
filmissä Hollywoodissa, ja varmaankin hän minut muistaisi. Herrasmiehet
näkyvät aina muistavan vaaleaverisiä tyttöjä. Tarkoitan, että ainoa
ala, joka minua kirjailijattaren uran ohella viehättäisi, olisi tulla
filmitähdeksi, ja minä menestyinkin elävissäkuvissa jo varsin hyvin,
kun herra Eisman taivutti minut sen homman hylkäämään. Sillä kun
herrasmies osoittaa niin ystävällistä harrastusta tytön kasvattamisessa
kuin herra Eisman, niin tekeehän mieli hänelle näyttää, että sitä
pidetään arvossa, mutta hänestä ei tyttö sovellu filmiin, sillä hänen
äitinsä näetten on oikeauskoinen.




Maaliskuun 20 p:nä.


Herra Eisman saapuu kaupunkiin huomenna ollakseen täällä
syntymäpäivänäni. Siksi ajattelin, että olisi tosiaan hirveän hauskaa
edes kerran vielä huvitella ennenkuin herra Eisman saapuu, ja niinpä
minä eilen illalla kutsuin joitakuita kirjallisia herrasmiehiä
iltaa viettämään, koska herra Eisman aina kehoittelee minua
seurustelemaan kodissani kirjallisten ihmisten kanssa. Tarkoitan,
että hän kaikin mokomin tahtoo tyttöä parantamaan älyään, ja hänen
suurin mielenkiintonsa minuun johtuu juuri siitä, että minä aina näyn
kartuttavan älyäni enkä tuhlaa hetkeäkään hukkaan. Ja herra Eisman
haluaa, että minulla on "saloong", niinkuin ranskalaiset sanovat,
mikä merkitsee, että ihmiset kerääntyvät iltaisin yhteen älyjään
kehittämään. Niinpä minä kutsuin kaikki älykkäät herrasmiehet, jotka
muistin. Silloin ajattelin sopivaksi seuraksi erästä herrasmiestä,
joka on kaikenlaisen taloustieteen professori Columbian yliopistosta,
ja toimittajaa, joka on New York Transcriptin kuuluisa toimittaja ja
muuatta toista herrasmiestä, joka on kuuluisa näytelmäkirjailija; hän
kirjoittaa kovin, kovin kuuluisia näytelmiä, jotka kaikki kuvaavat
elämää. Tarkoitan, että jokainen tuntisi hänen nimensä, mutta aina se
tipahtaa minun muististani, kun me kaikki hänen todelliset ystävänsä
nimitämme häntä vain Samiksi. Ja Sam kysyi, saisiko tuoda mukanaan
herrasmiehen, joka kirjoittaa romaaneja Englannista, ja minä sanoin
kyllä, ja hän toi sen herrasmiehen. Ja sitten me kaikki keräännyimme
yhteen, ja minä kutsuin Glorian ja Dorothyn, ja herrasmiehet toivat
omia liköörejään. Huoneisto oli siis tietenkin tänä aamuna mullin
mallin, ja Lulu ja minä ahersimme kuin ajojuhdat sen siivoamisessa,
mutta taivas tietää, milloin saanemme kattokruunun korjatuksi.




Maaliskuun 22 p:nä.


No niin, syntymäpäiväni on ollut ja mennyt, mutta se oli tosiaan ihan
lannistavaa. Tarkoitan, että minusta näyttää, että herrasmiehen, joka
ystävällisestä harrastuksesta kasvattaa tyttöä, kuten Gus Eisman,
pitäisi haluta hänen omistavan New Yorkin suurimman nelitahkoiseksi
hiotun timantin. Tarkoitan, että minun täytyy sanoa tunteneeni itseni
kovin pettyneeksi, kun hän astui huoneeseen, tuoden pikkuruikkusen
kapineen, jota tuskin saattoi nähdä. Niinpä minä sanoin hänelle, että
se oli aika soma, mutta että minulla oli paha päänkipu, minkävuoksi
täytyi pysytellä pimeässä huoneessa kaiken päivää, ja minä sanoin
hänelle, että ehkä tapaisimme huomenna. Sillä Lulustakin se oli kovin
pikkuinen, ja hän sanoi, että hän minuna tekisi jotakin ratkaisevaa,
ja sanoi ehdottomasti uskovansa vanhaan sananparteen: "Jätä heidät
ollessasi vielä nuori ja kaunis." Mutta herra Eisman palasi päivällisen
aikaan, tuoden tosiaan hyvin, hyvin kauniin timanteilla somistetun
timanttirannerenkaan, ja siitä minä kovin ilostuin. Ja sitten me söimme
päivällistä Colonyssa ja menimme teatteriin ja syömään illallista
Trocaderossa, kuten tavallista hänen kaupungissa ollessaan. Mutta
minä tunnustan hänen järkevyytensä, koska hän tajusi, kuinka pieni se
ensimmäinen lahja oli. Tarkoitan, että hän jutteli pitkälti, selittäen
kuinka huonolla kannalla ahväärit olivat ja kuinka nappiliike oli
täynnä bolshevikeja, jotka saavat vain häiriötä aikaan. Sillä herra
Eismanin mielestä on maa ihan bolshevismin partaalla, ja minä oikein
hätäännyin. Tarkoitan, että jos bolshevistit pääsevät tänne, niin on
vain yksi herrasmies, joka kykenisi niitä käsittelemään, ja se on herra
D. W. Griffith. Sillä minä en koskaan unohda kuinka herra Griffith
johti "Suvaitsemattomuutta". Tarkoitan, että se oli viimeinen filmini,
juuri ennenkuin herra Eisman sai minut jättämään urani, ja minä esitin
yhtä tytöistä, jotka menivät tainnoksiin kahakassa, kun kaikki herrat
putosivat tornista. Ja nähdessäni, kuinka herra Griffith käsitteli
rahvasjoukkoja "Suvaitsemattomuudessa", käsitin, että hän kykenee mihin
hyvänsä, ja toivon tosiaan, että Ameriikan hallitus kehoittaisi herra
Griffithiä olemaan valmiina siltä varalta, että bolshevikit hyökkäävät
esille.

Niin, unohdinkin mainita, että siinä romaaneja kirjoittavassa
englantilaisessa herrasmiehessä näkyi heränneen melkoista mielenkiintoa
minua kohtaan, heti kun hän kuuli minun olevan kirjailijan. Tarkoitan,
että hän on soittanut minulle jok'ikinen päivä ja että olen kahdesti
ollut hänen kanssaan teellä. Ja hän lähetti minulle kokonaisen sarjan
erään Conrad-nimisen herrasmiehen kirjoittamia kirjoja. Ne näkyvät
kaikki kertovan valtamerimatkoista, vaikken ole ehtinyt niihin kuin
ohimennen vilkaista. Olen pitänyt romaaneista, joissa kerrotaan
merimatkoista, aina siitä asti, kun olin herra Christien mallina
McGrathin kirjoittaman meriromaanin kansilehtikuvaa varten, sillä minä
sanon aina, ettei tyttö koskaan näytäkään niin kivalta kuin höyrylaivan
tai vaikkapa vain huvipurrenkin kannella.

Ja sen englantilaisen herrasmiehen nimi on herra Gerald Lamson, kuten
ne tietävät, jotka ovat lukeneet hänen romaanejaan. Hän lähetti minulle
myös muutamia omia romaanejaan, ja huomaan niissä kaikissa puhuttavan
keski-ikäisistä englantilaisista herrasmiehistä, jotka asuvat maalla
siellä Lontoossa ja kuuluvat ajavan polkupyörillä, mikä on ihan
erilaista kuin Ameriikassa, paitsi Palm Beachissa. Sitten minä kerroin
herra Lamsonille, että minä kirjoittelen muistiin kaikki ajatukseni,
ja hän sanoi ensimmäisestä silmänräpäyksestä, kun minut tapasi,
tietäneensä minulla olevan jotakin tekeillä, ja jahka me tullaan
tutummiksi, annan minä päiväkirjani hänelle luettavaksi. Tarkoitan,
että kerroin hänestä herra Eismanillekin, ja hän on oikein mielissään.
Sillä tietenkin herra Lamson on oikein kuuluisa, ja näyttää siltä,
että herra Eisman on lukenut kaikki hänen romaaninsa matkustellessaan
edestakaisin rautateillä. Ja herra Eisman on aina hyvin halukas
tapaamaan kuuluisia henkilöitä ja kutsumaan heitä päivälliselle Ritziin
lauantai-illoin. Mutta enhän minä kertonut herra Eismanille, että
olen tosiaan hiukan hullaantumassa herra Lamsoniin, niinkuin tosiaan
uskon olevani, vaikka herra Eisman luulee mielenkiintoni olevan vain
kirjallista laatua.




Maaliskuun 30 p:nä.


Vihdoinkin herra Eisman matkusti iankaikkisuuden viimeistä edellisenä
päivänä, ja minun täytyy sanoa olevani kerrassaan uuvuksissa, niin
että pieni lepo on hyvin tervetullut. Tarkoitan, että kernaasti viivyn
myöhäänkin ulkona joka ilta, jos tanssin, mutta herra Eisman ei tosiaan
ole mikään erikoinen tanssija, ja siksi me enimmäkseen vain istumme ja
juomme samppanjaa tai haukkaamme hiukan, enkä minä tietenkään tanssi
kenenkään muun kanssa, kun olen herra Eismanin seurassa. Mutta herra
Eisman ja Gerry, kuten herra Lamson haluaa minun häntä nimittävän,
tulivat oikein hyviksi ystäviksi, ja me kolmisin vietimme useita iltoja
yhdessä. Kun siis herra Eisman nyt vihdoin on matkustanut kaupungista,
lähdemme Gerry ja minä tänä iltana yhdessä ulos, ja Gerry sanoi, ettei
minun ole tarvis pukeutua, koska Gerry näkyy pitävän minusta enemmän
sieluni vuoksi. Niin minun täytyi tosissani sanoa Gerrylle, että jos
kaikki herrasmiehet olisivat hänen kaltaisiaan, niin madame Francen
muotiliike menisi vararikkoon. Gerry ei näetten pidä siitä, että tyttö
on vain pelkkä nukke, vaan tahtoo, että hän joka ilta hakisi esille
miehensä tohvelit ja saisi hänet unohtamaan sen päivän huolet.

Mutta ennenkuin herra Eisman matkusti Chicagoon, kertoi hän tänä kesänä
lähtevänsä Pariisiin ammattiasioissa, ja minä luulen, että hän aikoo
kutsua minut Pariisin-matkalle, koska hän sanoo, ettei mikään ole niin
kasvattavaa kuin matkusteleminen. Tarkoitan, että teki äärettömän hyvää
Dorothylle, kun hän viime keväänä kävi ulkomailla, enkä koskaan väsy
kuuntelemasta hänen kertovan, kuinka Pariisin karuselleissa on porsaita
hevosten asemesta. Mutta minä en tosiaan tiedä, tulisiko minun olla
haltioitunut vai ei, sillä jos minä matkustan Pariisiin, täytyy minun
tietenkin jättää Gerry, ja Gerry ja minä olemme päättäneet, ettemme
tästä lähin toisistamme erkane.




Maaliskuun 31 p:nä.


Eilen illalla Gerry ja minä söimme päivällistä varsin kummallisessa
paikassa, jossa saimme häränpaistia ja käristettyjä perunoita.
Tarkoitan, että hän aina haluaa minun nauttivan sellaista ruokaa, jota
hän nimittää "ravitsevaksi", vaikka useimmat muut herrasmiehet eivät
koskaan näy sitä ajattelevan. Ja sitten me otimme vuokra-ajurin ja
ajelimme tuntikausia puistossa, koska Gerry sanoi, että ilma tekisi
minulle hyvää. Onpa todella hyvin suloista, että joku ajattelee näitä
seikkoja, joita herrasmiehet tuskin koskaan näkyvät muistavan. Ja
sitten me rupattelimme aika paljon. Tarkoitan, että Gerry osaa puhuttaa
tyttöä, ja minä kerroin hänelle asioita, joita en tosiaan kirjoittaisi
päiväkirjaanikaan. Ja kun hän kuuli kaikki elämänkokemukseni, kävi hän
oikein alakuloiseksi, ja meille kummallekin tuli kyyneleet silmiin.
Sillä hän sanoi, ettei hän ollut aavistanutkaan tytön voivan kokea niin
paljon kuin minä olen kokenut ja kuitenkin pysyvän niin herttaisena
eikä ollenkaan katkeroituvan siitä kaikesta. Tarkoitan, että Gerrystä
useimmat herrasmiehet ovat elukoita, jotka tuskin koskaan ajattelevat
tytön sielua.

Ja Gerryllä näkyy olleen paljon huolia ja vastuksia itselläänkin,
eikä hän voi edes mennä naimisiin, kun hänellä on vaimo. He eivät
koskaan näy toisiaan rakastaneen, mutta vaimo oli suffragetti eli
naisasianainen ja pyysi häntä avioliittoon — niin, mitäs Gerry sille
mahtoi? Ja niin me ajelimme ympäri puistoa hyvin myöhään asti, jutellen
ja filosofoiden aika paljon, ja vihdoin minä sanoin hänelle, että
lintuelämä minusta sittenkin oli sivistyksen korkein vuoren 19 huippu.
Ja sitten Gerry nimitti minua pikku ajattelijakseen, enkä minä suinkaan
ihmettelisi, jos mietelmäni antaisivat hänelle joitakuita uusia
aatteita hänen romaaneihinsa. Sillä Gerry sanoo, ettei hän koskaan
ole nähnyt ulkomuodoltaan minun kaltaistani tyttöä, jolla on niin
kosolta aivoja. Ja hän oli melkein lakannut etsimästä ihannettaan, kun
meidän tiemme yhtyivät, ja minä sanoin hänelle, että sellainen minusta
todellakin oli melkein aina sallimusta.

Ja Gerry sanoo, että minä olen hänen mielestään aika paljon Troijan
Helenan kaltainen, joka oli kreikkalaista syntyperää. Mutta ainoa
kreikkalainen, jonka minä tunnen, on muuan kreikkalainen herrasmies,
nimeltä herra Georgopolis, joka todellakin on hyvin varakas ja
sellainen, että Dorothy ja minä nimitämme häntä "puotikavaljeeriksi",
koska hänelle voi soittaa minä hetkenä hyvänsä ja pyytää häntä
mukaansa ostoksille, mistä hän aina ihan riemastuu, vaikka harvat muut
herrat siitä näkyvät riemastuvan. Eikä hän koskaan näy välittävän
siitä, mitä mikin maksaa. Tarkoitan, että herra Georgopolis on oikein
gultivoitukin, koska minä tunnen useitakin herrasmiehiä, jotka
kykenevät tarjoilijoille haastamaan ranskaa, mutta herra Georgopolis
osaa puhua tarjoilijalle kreikkaa, mihin harvat muut herrat kykenevät.




Huhtikuun 1 p:nä.


Tästä lähtien näen erikoista vaivaa päiväkirjaani kirjoittaessani,
kun oikeastaan kirjoitan sitä Gerryä varten. Tarkoitan, että aiomme
jonakin iltana lukea sen yhdessä takkavalkean ääressä. Mutta Gerry
matkustaa tänä iltana Bostoniin, sillä hänen pitää Bostonissa luennoida
kaikista teoksistaan. Mutta hän rientää heti takaisin niin pian kuin
mahdollista. Aion siis käyttää itseni kehittämiseen kaiken sen ajan,
minkä hän on poissa. Ja tänä iltapäivänä me menemme yhdessä museoon
5:nnen Avenuen varrelle, sillä Gerry haluaa näyttää minulle hyvin,
hyvin kauniin pikarin, jonka on tehnyt eräs muinoinen jalokiviseppä
nimeltä Cellini, ja hän tahtoo, että lukisin herra Cellinin
elämäkerran, joka on hyvin hieno kirja eikä ollenkaan ikävä, hänen
Bostonissa ollessaan.

Ja se kuuluisa näytelmiä kirjoittava ystäväni, jota nimitetään Samiksi,
soitti minulle tänä aamuna ja tahtoi minua tulemaan tänä iltana
kirjalliseen illatsuun, jonka hän ja jotkut muut kynämiehet järjestävät
Florence Milsissä, mutta Gerry ei halua, että minä seurustelen Samin
kanssa, koska Sam aina tuppautuu kertomaan kaksimielisiä juttuja.
Itse kuitenkin olen oikein vapaamielinen ja sanon aina, etten paheksu
kaksimielistä juttua, kunhan se vain on hauska. Tarkoitan, että minulla
on suuri huumorintajunta. Mutta Gerry sanoo, ettei Sam aina valitse
ja seulo sukkeluuksiaan, minkävuoksi minun ei tulisi mennä hänen
kanssaan ulos. Niinpä jäänkin kotiin ja luen herra Cellinin kirjan,
koska minua tositeossa innostaakin vain älyni kehittäminen. En siis aio
mitään muuta tehdäkään kuin kehittää älyäni sillä välin, kun Gerry on
Bostonissa. Tarkoitan, että juuri sain sähkösanoman Willie Gwynniltä,
joka huomenna saapuu Euroopasta, mutta minä en viitsi mennä häntä
edes tapaamaan. Hän on herttainen poika, mutta hänestä ei koskaan
tule mitään, enkä minä aio tuhlata aikaani mokomille, nyt kun olen
tutustunut Gerryn kaltaiseen herrasmieheen.




Huhtikuun 2 p:nä.


Tunnen itseni tänä aamuna perin alakuloiseksi, niinkuin aina, kun
minulla ei ole mitään mietittävää. Sillä minä päätin olla lukematta
herra Cellinin kirjaa. Tarkoitan, että se toisin paikoin oli vallan
hauskakin, kun siinä tosiaan oli varsin vallattomia kohtia, mutta ne
eivät olleet lähetysten, enkä minä juuri koskaan viitsi selailla kirjaa
alusta loppuun tuollaisten etsimieni kohtien vuoksi, varsinkaan kun
tuollaisia oikein hauskoilta tuntuvia juttuja ei sittenkään ole kovin
monta. En siis tuhlannut siihen aikaani, mutta tänä aamuna käskin Lulun
jättää kaikki talousaskareet sikseen ja kuluttaa päivän lukemalla
kirjan nimeltä "Lord Jim" ja sitten selostaa minulle kaikki, mitä siinä
kerrottiin, jotta voisin kehittää sieluani sillä välin, kun Gerry on
poissa. Mutta viedessäni hänelle kirjan olin vähällä tehdä erehdyksen
ja antaa hänelle erään, jossa kerrottiin neekereistä ja nimitettiin
niitä mustanaamoiksi, mikä olisi loukannut tytön tunteita. Tarkoitan,
etten käsitä, miksi kirjailijat eivät nimitä neekereitä niiden
virallisella nimellä, koska niillä on tunteet niinkuin meilläkin.

Jaa, sain juuri sähkösanoman Gerryltä, että hän palaa vasta huomenna,
ja muutamia kämmekkäitä Willie Gwynniltä, niin että voinkin illalla
mennä teatteriin Willien kanssa enkä käy liian alakuloiseksi, sillä
hän on herttainen poika kumminkin. Tarkoitan, ettei hän koskaan tee
mitään vallan sopimatonta. Ja onhan kovin ikävää jäädä kotiin ja vain
lueskella, jollei ole todella kirjaa, jonka lukeminen maksaa vaivan.




Huhtikuun 3 p:nä.


Olin tänä aamuna tosiaan niin alla päin, että riemastuin herra
Eismanilta saapuneesta kirjeestäkin. Sillä eilen illalla Willie Gwynn
tuli noutamaan minua Folliesiin, mutta oli niin juovuksissa, että minun
täytyi soittaa hänen kerhoonsa, jotta lähettäisivät biilin noutamaan
häntä kotiin. Niin jäin yksikseni Lulun kanssa kello yhdeksältä, ja
kun ei ollut mitään tehtävää, pyysin puhelua Bostoniin haastellakseni
Gerryn kanssa, mutta ei tullut mitään vastausta. Sen vuoksi Lulu koetti
opettaa minua pelaamaan mah-jongia, mutta minä en mitenkään voinut
keskittää siihen ajatuksiani, kun olin niin huonolla tuulella. Niinpä
lieneekin parasta, että tänään lähden madame Francelta tilaamaan
muutamia uusia iltaleninkejä reipastuakseni.

Kah, Lulu toi minulle juuri sähkösanoman Gerryltä, joka ilmoittaa
saapuvansa tänä iltapäivänä, mutta minä en voi mennä asemalle häntä
vastaan niiden monien reputterien vuoksi, jotka aina ovat häntä
asemilla interveivaamassa, mistä ikinä hän tuleekin. Mutta hän sanoo
saapuvansa suoraan minun luokseni, sillä hänellä on jotakin puhuttavaa.




Huhtikuun 4 p:nä.


Millainen ilta meillä olikaan eilen illalla! Tarkoitan, että Gerry
näkyy olevan silmittömästi rakastunut minuun. Sillä kaiken aikaa,
kun hän oli Bostonissa luennoimassa naisten kerhoille, sanoi hän
niiden bostonilaisten kerhonaisten kasvoja katsellessaan vasta
oikein käsittäneensä kuinka kaunis minä olen. Ja hän sanoi, että
koko maailmassa oli vain yksi, ja se olin minä. Mutta Gerry näkyy
ajattelevan, että herra Eisman on kauhea, ja ettei ystävyydestämme
mitään hyvää seuraa. Tarkoitan, että minä aivan hämmästyin, sillä he
näkyivät molemmat tulevan varsin hyvin toimeen toistensa kanssa, mutta
Gerry kuulemma haluaa, etten enää koskaan tapaisi herra Eismania.
Ja hän tahtoo, että jättäisin kaikki ja opiskelisin ranskaa, ja hän
hakee avioeron ja me mennään naimisiin. Sillä Gerry ei näy pitävän
siitä elämästä, jota me kaikki täällä New Yorkissa vietämme, vaan
tahtoo, että palaisin papan luo Arkansasiin, jonne hän lupaa lähettää
minulle kirjoja luettavaksi, jottei minun tulisi siellä ikävä. Ja
hän antoi minulle setänsä vapaamuurarisormuksen, joka on periytynyt
Salomon ajoilta ja jota hän ei koskaan salli vaimonsakaan käyttää; hän
antoi sen minulle kihlasormukseksi, ja tänä iltapäivänä muuan hänen
naistuttavansa tulee tuomaan minulle uuden systemaatin, jonka hän
on sommitellut ranskan oppimista varten. Mutta syystä tai toisesta
olen yhä alakuloinen. Tarkoitan, etten voinut nukkua koko yönä, kun
ajattelin niitä kauheita asioita, joita Gerry kertoi New Yorkista ja
herra Eismanista. Kyllähän minä ymmärrän, että Gerry on mustasukkainen
jokaiselle herratuttavalleni, enkä minä koskaan tosissani pitänyt herra
Eismania minään Rudolph Valentinona, mutta Gerry sanoi, että selkäpiitä
oikein karmii, kun hän ajattelee, että minunlaiseni suloinen tyttö on
ystävyyssuhteissa herra Eismanin kanssa. Näin minä todella aloin tuntea
itseni varsin alakuloiseksi. Tarkoitan, että Gerry mielellään puhuu
paljon, ja minun mielestäni paljo puhuminen aina lamaannuttaa mieltä,
kiusaa aivoja asioilla, jotka eivät koskaan juolahda mieleenkään,
jos ihmisellä on hommaa. Mutta kun kerran Gerry ei pane pahakseen,
että seurustelen muiden herrasmiesten kanssa, milloin niillä on
jotakin älyllistä annettavaa, lähden puoliselle Eddie Goldmarkin
kanssa Goldmarkin filmitehtaasta, joka aina pyytelee minua tulemaan
filminäyttelijättäreksi ja allekirjoittamaan sopimuksen. Sillä herra
Goldmark on korviaan myöten rakastunut Dorothyyn, ja Dorothy aina
kiristää minua palaamaan kinemaan, sillä Dorothy sanoo, että jos minä
menen, niin hänkin tulee.




Huhtikuun 6 p:nä.


No, vihdoinkin minä nyt kirjoitan herra Eismanille, että aion mennä
naimisiin, ja hän kuuluu lähtevän heti tänne, koska hän luultavasti
haluaa antaa neuvoja. Avioliittoon meneminen on tosiaan ihan vakavaa,
ja Gerry juttelee siitä minulle tuntikausia perätysten. Tarkoitan,
ettei hän koskaan näy väsyvän puhumiseen eikä viitsi edes käydä
teatterissa tai tanssia tai tehdä mitään muuta kuin puhua, ja jollen
minä tosiaan pian saa jotakin määrättyä miettimisen aihetta, niin alan
ulvoa.




Huhtikuun 7 p:nä.


No niin, herra Eisman saapui tänä aamuna, ja meillä kahdella oli
varsin pitkä keskustelu, ja taitaapa hän ollakin oikeassa. Sillä
tässä on ensimmäinen todellinen tilaisuus, mikä minulla on oikeastaan
koskaan ollut. Minä aion matkustaa Pariisiin ja laajentaa ja kehittää
kirjoitustaitoani, ja miksi minä hylkäisin urani mennäkseni naimisiin
kirjailijan kanssa, joka itse olisi kaikki kaikessa ja minä ainoastaan
Gerald Lamsonin rouva? Ja kaiken lisäksi minut laahattaisiin
tuomioistuimen eteen, avioerojutun häpeänhälinään ja saisin nimeni
tahratuksi. Ja herra Eisman sanoi, että tilaisuuksia sattuu liian
harvoin tytön elämässä, jotta hylkäisin ensimmäisen, joka minulla
koskaan on todella ollut. Niinpä minä purjehdin Franskanmaalle ja
Lontooseen tiistaina, ottaen Dorothyn mukaani, ja herra Eisman sanoo
tapaavansa meidät siellä myöhemmin. Ja Dorothy tuntee Pariisissa
kaikki langat ja osaa käydä siellä ulos ja sisälle, ikäänkuin taitaisi
ranskaa, ja sitäpaitsi hän tuntee ranskalaisen herrasmiehen, joka on
Pariisissa syntynyt ja kasvanut ja puhuu ranskaa kuin alkuasukas ja
osaa Pariisin kuin viisi sormeaan. Ja Dorothy sanoo, että kun tulemme
Lontooseen, niin melkein jokainen puhuu englantiakin. Niinpä on
kerrassaan onnekasta, että herra Lamson on luennoimassa Cincinnatissa
ja palaa vasta keskiviikkona, joten ehdin lähettää hänelle kirjeen
ja kertoa, että minun täytyy nyt matkustaa Eurooppaan, mutta sanon
tapaavani hänet ehkä myöhemmin. Näin minä ainakin säästyn kuuntelemasta
edelleenkin hänen ikävystyttävää keskusteluaan. Ja herra Eisman
lahjoitti minulle oikein siron helminauhan ja antoi Dorothylle
timanttineulan, ja kaikki kävimme Colonyssa päivällisellä ja kaikki
kävimme teatterissa ja sitten olimme Trocaderossa illallisella ja
kaikki vietimme oikein hauskan illan.





KOHTALO JATKAA TAPAHTUMISTAAN




Huhtikuun 11 p:nä.


Jaha, Dorothy ja minä olemme tosiaan laivassa matkalla Eurooppaan,
kuten jokainen voisi todeta vilkaistessaan valtamereen. Minä rakastan
aina merta. Tarkoitan, että minä rakastan laivaa, ja Majesticiä minä
tosiaan rakastan siksi, ettei täällä tiedä laivassa olevansakaan, kun
on ihan kuin olisi Ritzissä, ja hovimestari sanoo, ettei meri tässä
kuussa ole niin häijy kuin se tavallisesti on. Ja herra Eisman aikoo
tavata meidät ensi kuussa Pariisissa, koska hänen pitää olla siellä
liikeasioissa. Hän näetkös sanoo, ettei missään ole mitään paikkaa,
jossa voi tarkastella viimeisiä nappimuoteja niinkuin Pariisissa. Ja
Dorothy on kävelemässä kannella edestakaisin herrasmiehen kanssa,
jonka hän kohtasi portaissa, mutta minä en ryhdy kuluttamaan aikaani
promenaadeihin herrasmiesten kanssa, sillä jollen minä muuta tekisi
kuin vetelehtisin niiden kanssa, niin en ehtisi päättää päiväkirjaani
tai lukea hyviä kirjoja, joita minä älyäni kehittääkseni aina
lueskelen. Mutta Dorothy ei välitä vähääkään älynsä kehittämisestä, ja
minä aina torun häntä siitä, ettei hän muuta kuin kuluttaa aikaansa
kuljeskelemalla herrasmiesten kanssa, joilla on tyhjät taskut, kun
sensijaan Goldmarkin filmitehtaan Eddie Goldmark on varsin varakas ja
kykenee antamaan tytölle varsin ihania lahjoja. Mutta Dorothy ei tee
muuta kuin kuluttaa aikaansa, ja eilen, joka oli päivää ennen kuin
höyrylaivamme purjehti satamasta, hän ei lähtenyt puoliselle herra
Goldmarkin kanssa, vaan meni puoliselle tavatakseen baltimorelaisen
herrasmiehen, nimeltä herra Mencken, joka oikeastaan vain painattaa
vihriäistä aikakauslehteä, missä ei ole edes kuvia. Mutta herra
Eisman sanookin aina, etteivät kaikki tytöt halua päästä eteenpäin ja
sivistyä, niinkuin minä.

Ja herra Eisman ja Lulu tulivat laivalle sanoakseen minulle
jäähyväiset, ja Lulu itki niin, että vesi tippui silmistä. Tarkoitan,
etten tosiaan uskoisi hänen pitävän minusta enempää, vaikka hän
olisi valkoihoinen eikä neekeri, niinkuin hän on. Lululla on ollut
sangen surullinen elämäntarina, sillä kun hän vielä oli ihan nuori,
rakastui muuan ravintolavaunun tarjoilija häneen silmittömästi. Ja
Lulu uskoi häntä, ja hän vietteli Lulun pois kodistaan Ashtabulaan ja
petti hänet siellä. Ja vihdoin Lulu huomasi, että hänet oli petetty,
ja hänen sydämensä vallan murtui. Ja kun hän yritti palata kotiinsa,
olikin se liian myöhäistä, sillä hänen paras tyttöystävänsä, johon
hän aina oli luottanut, oli varastanut hänen aviomiehensä, joka
ei enää huolinut Lulua takaisin. Senvuoksi minä olen aina sanonut
hänelle, että hän saa aina olla minun palveluksessani, ja nyt hän jää
huoneistooni kotimieheksi siksi aikaa, kun olen poissa, kun minä en
halua vuokrata huoneistoani kellekään asukille, sillä viime vuonna
Eurooppaan matkustaessaan Dorothy vuokrasi huoneistonsa asukille, ja
se herrasmies, joka tuli sinne asumaan, laski luokseen tyttöjä, jotka
eivät olleet hienoja.

Herra Eisman on kirjaimellisesti täyttänyt hyttimme kukkasilla, ja
hovimestarilla on ollut aika paljon puuhaa löytääkseen maljakoita
niihin kaikkiin. Tarkoitan, että hovimestari sanoi Dorothyn ja minut
nähtyään heti tietäneensä, että hänelle tulisi aika urakka maljakoiden
hankkimisessa. Ja tietysti herra Eisman on myös lähettänyt minulle
ison kasan hyviä kirjoja, niinkuin hän aina tekee, koska hän aina
tietää, että hyvät kirjat ovat aina tervetulleita. Muun muassa lähetti
hän vallan paksun niteen seurustelutapoja, sillä hän sanoo, että
Englannissa ja Lontoossa on paljon seurustelutapoja eli etikettejä,
joiden oppiminen tekisi tytölle hyvää. Minä otan sen siis puolisen
jälkeen kannelle lukeakseni, sillä usein haluaisin tietää, mitä tytön
tulisi tehdä, kun joku hänen vastikään tapaamansa herrasmies sanoo
hänelle jotakin autossa. Tietysti minä siitä aina suutahdan, mutta
minä luulen aina olevan edullista suoda herrasmiehelle uusi tilaisuus.
Ja koska hovimestari nyt ilmoittaa, että on puolisen aika, nousen
yläkertaan, sillä se herrasmies, jonka Dorothy tapasi portaissa,
on kutsunut meidät puoliselle Ritziin, joka on laivan erikoinen
ruokailuhuone. Siellä voi tuhlata melkoisesti rahoja, mutta toisessa
ruokasalissa syötetäänkin ilmaiseksi.




Huhtikuun 12 p:nä.


Minä pysyn tämän aamun vuoteessani, kun olen ihan järkkynyt nähtyäni
herrasmiehen, joka ihan järkytti minut. Tarkoitan, etten ihan
varmasti tiedä, oliko hän se herrasmies, kun näin hänet vain etäältä
tarjoiluhuoneessa, mutta jos hän todella on se herrasmies, käy
siitä ilmi, että jos tytöllä on elämässään paljon kohtaloa, niin
kohtalo varmasti jatkaa tapahtumistaan, ja luullessani nähneeni sen
herrasmiehen minä olin Dorothyn ja majuri Falconin seurassa, joka on se
Dorothyn portaissa tapaama herra, ja kun majuri Falcon huomasi, että
minut järkytettiin, pyysi hän minua kertomaan, mikä minua vaivasi,
mutta se on tosiaan niin kamalaa, etten halunnut siitä kenellekään
kertoa. Sanoin siis hyvää yötä majuri Falconille, jätin hänet Dorothyn
pariin ja menin alas hyttiimme enkä tehnyt muuta kuin itkin. Ja lähetin
hovimestarin noutamaan samppanjaa virkistyksekseni. Tarkoitan, että
samppanja aina herättää minussa filosofista mielialaa, kun silloin
tajuan, että jos tytön elämä on täynnä kohtaloa, niinkuin minun
näkyy olevan, niin ei ole muuta neuvoa kuin antaa olla vain. Ja tänä
aamuna hovimestari toi minulle kahvia ja aika ruukullisen jäävettä,
minkävuoksi minä pysyn vuoteessani enkä juo enempää samppanjaa ennen
puolista.

Dorothyn elämässä ei koskaan ole mitään kohtaloa, eikä hän tee muuta
kuin tuhlaa aikaansa, niin että tosissani epäilen teinkö oikein
ottaessani hänet mukaani enkä Lulua. Tarkoitan, että hän tosiaan antaa
herrasmiehille huonon käsityksen itsestään käyttäessään niin paljon
arkisanoja. Sillä kun minä menin ylös tavatakseni hänet ja majuri
Falconin puolisella, kuulin hänen sanovan majuri Falconille, että hän
haluaisi kerran tulla oikein "sikamaisesti" humalaan. Vaikkei hän
sanonut "humalaan", vaan käytti suorastaan rahvaankielen sanaa, joka
merkitsee humaltumista, ja minun täytyy aina hänelle muistutella, että
"sikamainen" on tosiaan siivoton sana ja ettei hänen tosiaankaan tulisi
sanoa "sikamainen".

Engelsmanniksi on majuri Falcon tosiaan vallan ihastuttava herrasmies.
Tarkoitan, että hän tosiaan tuhlaa aika paljon rahoja, ja meillä oli
vallan ihastuttava puolinen ja päivällinen Ritzissä, kunnes luulin
nähneeni sen herrasmiehen, joka minut järkytti, ja minä olen niin
järkkynyt, että luullakseni on parasta pukeutua ja mennä kannelle
nähdäkseni, onko hän tosiaan se, joksi häntä luulen. Tarkoitan, ettei
minulla ole muuta tehtävää nyt, kun olen täksi päivää lopettanut
päiväkirjani kirjoittamisen, ja minä olen päättänyt olla lukematta sitä
etikettikirjaa, sillä kun minä sitä silmäilin, ei siinä näkynyt olevan
mitään sellaista, mitä minä välittäisin tietää, koska siinä tuhlataan
paljon aikaa selittelemällä, kuinka pitää puhutella loordia, ja kaikki
tapaamani loordit ovat minulle sanoneet, miksi heitä nimittäisin,
ja tavallisesti se on joku aika visu nimi, kuten esimerk. Coocoo,
jonka oikea nimi on oikeastaan loordi Cooksleigh. En siis viitsi
tuhlata aikaani mokomaan kirjaan. Mutta kunpa en tuntisi itseäni niin
järkkyneeksi sen herrasmiehen vuoksi, jonka luulin näkeväni.




Huhtikuun 13 p:nä.


Hän on todellakin se herrasmies, jonka luulin nähneeni. Tarkoitan, että
kun sain selville, että hän oli se herrasmies, niin sydämeni melkein
lakkasi sykkimästä. Sillä se toi mieleeni asioita, joita ei kukaan
halua muistella, olkoon kuka tahansa. Kun siis eilen menin kannelle
nähdäkseni, voisinko nähdä sen herrasmiehen ja nähdä, oliko hän todella
hän, niin tapasin oikein herttaisen herran, nimeltä herra Ginzberg,
jonka olin kerran tavannut eräissä kutsuissa. Mutta hänen nimensä ei
enää ole herra Ginzberg, sillä muuan herrasmies Lontoossa, nimeltä
herra Battenburg, joka on jotakin sukua jollekulle kuninkaalle, muutti
nimensä herra Mountbatteniksi, mikä herra Ginzbergin sanojen mukaan
merkitsee sittenkin samaa. Niinpä herra Ginzberg muutti nimensä herra
Mountginziksi, mikä hänestä tosiaan on aristokraappisempaa. Sitten
me kiertelimme kannella ja kohtasimme sen herrasmiehen kasvoista
kasvoihin, ja minä näin todellakin, että se oli hän, ja hän näki
todellakin, että minä olin minä. Tarkoitan, että hänen kasvonsa kävivät
punaisiksi, että ne melkein näyttivät punajuurilta. Ja minä tulin niin
järkkyneeksi, että sanoin hyvästi herra Mountginzille ja ryntäsin
suoraa päätä hyttiini itkemään. Mutta mennessäni portaita alas törmäsin
suoraan majuri Falconiin, joka huomasi minun olevan järkkyneenä. Ja
niin majuri Falcon kehoitti minua tulemaan Ritziin nauttimaan hiukan
samppanjaa ja kertomaan koko asian.

Sitten kerroin majuri Falconille elämästäni Arkansasissa, kun
isäukko lähetti minut Little Rockiin oppimaan pikakirjoitusta.
Tarkoitan, että isälle ja minulle sattui pikku riitakin, kun isä
ei pitänyt eräästä herrasmiehestä, jonka tapana oli käydä minua
kaupungin puistossa tervehtimässä, minkävuoksi isä tuumi, että lyhyt
poissaolo tekisi minulle hyvää. Olin ollut viikon päivät Little
Rockin kauppaopistossa, kun eräs herra, nimeltä herra Jennings,
kävi opistossa, kun hän tarvitsi uuden pikakirjoittajattaren. Ja
hän tarkkasi kaikkia opiston tyttöjä ja valitsi minut. Ja hän sanoi
opettajallemme, että hän auttaisi minua päättämään kurssini omassa
toimistossaan, koska hän oli vain lakimies eikä minun oikeastaan
tarvinnut osata varsin paljoa. Herra Jennings auttoikin minua aika
paljon, ja minä olin hänen toimistossaan noin vuoden, kunnes huomasin,
ettei hän ollut senlaatuinen herrasmies, jonka parissa nuori tyttö
on turvassa. Tarkoitan, että kun eräänä iltana menin tapaamaan häntä
hänen asunnossaan, näin siellä tytön, joka todella oli kuuluisa kautta
kaupungin siitä, ettei hän ollut hieno. Kun siis huomasin, että moisia
tyttöjä vieraili herra Jenningsin luona, sain pahan histoorisen
kohtauksen ja aivoni olivat ihan tolkuttomat, ja kun siitä toinnuin,
kuulin, että mulla oli ollut revolveri kädessäni ja että olin sillä
revolverilla ampunut herra Jenningsin.

Ja tämä herrasmies laivalla oli todellakin se lakimies, joka oli
minua syyttämässä, ja lakituvassa hän oli tosiaan kovin ankara,
ärjyi ja nimitteli minua niin, etten siitä kehtaa päiväkirjaani
kirjoittaakaan. Sillä jokainen muu, paitsi tuo syyttäjä, esiintyi
todella herttaisesti minua kohtaan, ja kaikki valamiehistön herrat
itkivät, kun minun asianajajani osoitti minua ja sanoi heille, että
heillä sentään kaikilla oli äiti tai sisar. Sitten valamiehistö vain
poistui kolmeksi minuutiksi ja sitten se palasi ja vapautti minut, ja
he olivat kaikki niin herttaisia, että minun tosiaan täytyi suudella
heitä kaikkia, ja suudellessani tuomaria tuli hänelle vedet silmiin
ja hän vei minut suoraa päätä kotiinsa sisarensa luokse. Tarkoitan,
että herra Jenningsin ammuttuani pisti päähäni mennä eläviinkuviin,
ja tuomari Hibbard osti minulle matkalipun Hollywoodiin. Ja tuomari
Hibbard minulle tosiaan antoi nimenikin, kun hän ei pitänyt entisestä
nimestäni, sillä hän sanoi, että tytöllä piti olla nimi, joka tulkitsi
hänen henkilöllisyyttään, ja hän sanoi, että minulla tulisi olla nimenä
Lorelei. Sen niminen tyttö tuli kuuluisaksi siitä, että hän istui
jollakin kalliolla Saksassa. Olin siis Hollywoodissa filmitehtaassa
siihen aikaan, kun tapasin herra Eismanin, ja hän sanoi, että minun
älylläni varustetun tytön ei sopinut olla elävissäkuvissa, vaan pitäisi
saada kasvatusta, niin hän otti minut pois biiosta voidakseen minua
kasvattaa.

Ja majuri Falconissa herätti tosiaan suurta harrastusta kaikki, mitä
juttelin, sillä hän sanoi, että tämä oli merkillinen yhteensattuma,
koska tuo lakimies, jonka nimi on herra Bartlett, puuhailee nyt
Amerikan hallituksen palveluksessa ja on matkalla Viini-nimiseen
paikkaan joissakin setä Samin asioissa, mikä on suuri salaisuus, ja
herra Falcon olisi kovin halukas tietämään, mikä se salaisuus on, sillä
Lontoon hallitus lähetti hänet vartavasten Amerikkaan ottamaan siitä
selon. Herra Bartlett vain ei tietenkään tiedä, kuka majuri Falcon on,
koska se on niin suuri salaisuus. Mutta majuri Falcon tohtii kertoa sen
minulle, koska hän tietää, keneen voi luottaa. Ja majuri Falcon sanoo,
että hänen mielestään minunlaiseni tytön tulisi antaa anteeksi ja
unohtaa, miksi herra Bartlett nimitteli minua. Hän haluaa tutustuttaa
meidät toisiimme ja hän sanoi luulevansa, että herra Bartlett kertoisi
minulle paljon asioita, kun hän todella oppii minut tuntemaan ja
jos minä annan hänelle anteeksi sen Little Rockissa tapahtuneen
välikohtauksen. Olisihan oikein romantillista, että herra Bartlettista
ja minusta tulisi ystävät, ja setä Samin hyväksi työskentelevät
herrasmiehet haluavat tulla romantillisiksi tyttöjen kanssa. Sen vuoksi
hän aikoo johdattaa meidät yhteen kannella tänään päivällisen jälkeen,
ja minä aion antaa hänelle anteeksi ja jutella hänen kanssaan paljon,
sillä suottahan on tytön kantaa kaunaa herrasmiehelle, joka vain täytti
velvollisuutensa. Ja majuri Falcon toi minulle aika ison pullollisen
hajuvettä ja aika näppärän posliinisen mukailun isokokoisesta koirasta,
joka on laivan pienessä myymälässä. Tarkoitan, että majuri Falcon
tosiaan tietää millä voi tyttöä ilahduttaa, ja tänä iltana minä aion
sopia kaikki herra Bartlettin kanssa.




Huhtikuun 14 p:nä.


Niin, herra Bartlett ja minä sovimme kaikki viime iltana ja päätimme
tulla mitä parhaimmiksi ystäviksi ja jutella aika paljon. Kun
siis menin alas hyttiin hyvin myöhään, tuli majuri Falcon sinne
tiedustelemaan, aiommeko minä ja herra Bartlett todella tulla
ystäviksi, sillä hän sanoi, että tytöllä, jolla on minun aivoni,
pitäisi olla paljon juteltavaa herra Bartlettin kaltaisen älykkään
herrasmiehen kanssa, joka tuntee kaikki setä Samin salaisuudet.

Niin kerroin majuri Falconille, kuinka herra Bartlett ajattelee,
että hän ja minä olemme ikäänkuin näytelmässä, sillä kaiken aikaa,
kun hän minua Little Rockissa nimitteli, ajatteli hän todellakin,
että minä olin sellainen. Ja kun hän sitten havaitsi, etten minä
osoittautunutkaan sellaiseksi, sanoi hän aina luulleensa, että minä
vain käytin älyäni herrasmiehiä vastaan ja että minulla todella
oli aivan kylmä sydän. Mutta nyt hän ajattelee, että minun tulisi
kirjoittaa näytelmä siitä, miksi kaikeksi hän minua Little Rockissa
nimitteli ja kuinka meistä sitten seitsemän vuoden perästä tuli ystävät.

Sitten kerroin majuri Falconille sanoneeni herra Bartlettille,
että kylläkin haluaisin kirjoittaa sen näytelmän, mutta ettei
minulla tosiaan ollut siihen aikaa, koska kuluu varsin paljon aikaa
päiväkirjani kirjoittamiseen ja hyvien kirjojen lukemiseen. Mutta
herra Bartlett ei tiennyt, että minä luen kirjoja, mikä on omituinen
yhteensattuma, koska hänkin niitä lukee. Ja niin hän lupasi tänä
iltapäivänä tuoda minulle kirjan nimeltä "Hymyile herkeämättä", jota
kaikki Washingtonin älykkäät senaattorit lukevat ja joka on hyvin
elähdyttävä.

Sitten sanoin herra Falconille, että ystävyyssuhde herra Bartlettin
kanssa on tosiaan aivan hermostuttava, koska herra Bartlett ei juo
mitään ja hänen tanssimisestaan ei kannata puhuakaan. Mutta hän pyysi
minua päivälliselle pöytäänsä, joka ei ole Ritzissä, ja minä sanoin,
etten voinut tulla, mutta majuri Falcon sanoi, että minun olisi pitänyt
se tehdä, mutta minä sanoin majuri Falconille, että melkein kaikella
on rajansa. Niinpä minä jään hyttiin puoliseen asti ja sitten menen
Ritziin syömään puolista herra Mountginzin kanssa, joka todella osaa
kestittää tyttöjä.

Dorothy on ylhäällä kannella tuhlaten paljon aikaa herrasmiehen kanssa,
joka on vain tennisshampinjooni. Niinpä aionkin soittaa hovimestaria
ja tilata samppanjaa, joka tekee erikoisen hyvää merimatkalla.
Hovimestari on vallan hauska nuorukainen ja hänellä on varsin
surullinen elämäntarina ja hän kertoilee minulle mielellään kaikista
kokemuksistaan. Tarkoitan, että hänet kuulemma vangittiin Flatbushissa,
kun hän oli luvannut toimittaa eräälle herrasmiehelle erinomaisen
hyvää viskyä ja häntä senvuoksi erehdyttiin luulemaan viinatrokariksi.
Ja hänet pantiin kuulemma vankilaan ja samaan koppiin kahden muun
herrasmiehen kanssa, jotka olivat kovin, kovin kuuluisia murtovarkaita.
Tarkoitan, että heidän kuvansa tosiaan olivat julkaistuina kaikissa
sanomalehdissä ja jokainen puhui heistä. Niinpä hovimestarini, jonka
nimi on Fred, oli kovin, kovin ylpeä siitä, että sai olla samassa
kopissa niin kuuluisain murtovarkaitten kanssa. Ja kun ne kysyivät
häneltä, miksi hän siellä oli, ei hän kehdannut sanoa olevansa vain
pirtutrokari, vaan kertoi sytyttäneensä koko talon palamaan ja
polttaneensa ison perheen Oklahomassa. Ja kaikki olisikin muutoin
mennyt hyvin, mutta poliisit olivat asettaneet koppiin diktafoonin ja
käyttivät sitä todistuskappaleena häntä vastaan, eikä hän voinut päästä
pois, ennenkuin oli tutkittu kaikki Oklahomassa sattuneet tulipalot.
Ja minun mielestäni on aina paljoa kasvattavampaa jutella Fredin
kaltaisen pojan kanssa, joka on kokenut paljon ja todella kärsinyt,
kuin haastella sellaiselle herrasmiehelle kuin herra Bartlett. Mutta
minun täytyy keskustella herra Bartlettin kanssa kaiken iltapäivää,
koska majuri Falcon on sopinut siitä, että viettäisin koko iltapäivän
hänen parissaan.




Huhtikuun 15 p:nä.


Eilen illalla oli laivalla oikeat naamiaishuvit, jotka todella olivat
pelkkää hyväntekeväisyyttä, koska useimmilla merimiehillä kuuluu olevan
orpolapsia, jotka he jättivät lähtiessään ulapalle, kun meri on kovin
myrskyinen. Ja niin kannettiin iso kolehtikin, ja herra Bartlett piti
vallan pitkän puheen orpojen hyväksi, varsinkin sellaisten, joiden
vanhemmat ovat merimiehiä. Herra Bartlett haluaa tosiaan pitää paljon
puheita. Tarkoitan, että hän mielellään pitää puheita silloinkin, kun
hän on aivan yksinään tytön kanssa kannella kävelemässä. Mutta ne
naamiaishuvit olivat vallan kivaa, ja muuan herrasmies näytti todella
melkein herra Chaplinin jäljennökseltä. Dorothy ja minä emme oikeastaan
aikoneet mennä tähän baaliin, mutta herra Bartlett osti meille kaksi
nauhaketta laivan pienestä myymälästä, jotka me sidoimme lanteillemme,
ja jokainen sanoi, että me olimme vallan siroja Carmen-tyyppejä. Ja
herra Bartlett, majuri Falcon ja tennis-shampinjooni olivat tuomareina.
Ja Dorothy ja minä voitimme palkinnot. Tarkoitan, että todella toivon,
etten saisi useampia isokokoisia posliinijäljennöksiä koirasta, koska
minulla nyt jo on kolme, enkä minä tosiaan käsitä, miksei kapteeni
pyydä herra Cartieria järjestämään laivalla jalokivimyymälää, koska ei
tosiaankaan ole suurta iloa mennä laivalla ostoksille herrasmiesten
kanssa, kun ei muuta osteta kuin jäljennöksiä koirista.

Ja kun olimme voittaneet palkinnot, oli minun määrä mennä
laivankannelle kävelemään herra Bartlettin kanssa, koska hän kuuluu
kovin mielellään katselevan kuutamoa. Ja minä pyysin häntä menemään
edeltäpäin minua odottamaan ja sanoin tulevani sinne myöhemmin, koska
olin luvannut tanssin herra Mountginzille. Niin hän kysyi minulta,
kuinka kauan minä vielä tanssisin, mutta minä käskin hänen mennä sinne
ylös odottamaan, sitten hän saisi nähdä. Sitten herra Mountginz ja
minä tanssimme oikein ihanan tanssin ja joimme samppanjaa, kunnes
majuri Falcon keksi meidät, sillä hän oli etsinyt minua, ja sanoi
etten minä tosiaan saisi pitää herra Bartlettia odottamassa. Minä
menin siis ylös kannelle, ja herra Bartlett odotteli minua siellä ja
hän näkyy tosiaan olevan minuun mielettömästi rakastunut, koska hän ei
ole saanut unta silmäänsä sen jälkeen, kun meistä tuli ystävät. Sillä
hän ei ollut luullut, että minulla tosiaan oli älyä, mutta nyt kun
hän sen tietää, kuuluu hän etsineen minunlaistani tyttöä vuosikausia,
ja hän sanoi minulle, että oikea paikka minulle kotiin palattuani oli
Washington, jossa hän asuu. Niin minä mainitsin hänelle, että minun
käsittääkseni sellainen oli melkein aina kohtalon sormen jälki. Ja niin
hän tahtoi, että huomenna astuisin maihin Ranskassa ja tekisin saman
matkan Viiniin kuin hänkin, koska Viini kuuluu olevan Ranskassa. Ja
jos jatkaa matkaa Englantiin saakka, niin joutuu liian etäälle. Mutta
minä sanoin hänelle, etten sitä voinut, koska ajattelin, että jos hän
todella oli minuun sokeasti rakastunut, niin hän sensijaan matkustaisi
Lontooseen. Mutta hän sanoi minulle, että hänellä tosiaan oli hyvin
vakavia asioita Viinissä, mikä oli kovin, kovin suuri salaisuus. Mutta
minä sanoin hänelle, etten uskonut hänellä olevan asioita, vaan että
oikeastaan oli kysymys jostakin tytöstä, sillä mitkäpä asiat voivat
niin tärkeitä olla? Silloin hän sanoi, että ne olivat Washingtonissa
istuvan Yhdysvaltain hallituksen asioita, joita hän ei voinut kellekään
ilmaista. Sitten me katselimme kuutamoa melko paljon. Sitten minä
sanoin hänelle, että lähtisin kyllä Viiniin, jos todella tietäisin,
että oli kysymys asioista eikä jostakusta tytöstä, koska minä en voinut
käsittää, että asiat saattoivat olla niin tärkeitä. Niin hän kertoi
minulle kaikki. Setä Sam kuuluu haluavan joitakuita uusia ilmalaivoja,
joita jokainen muukin näkyy haluavan, varsinkin Englanti, mutta
setä Samilla on oikein ovela keino niitä saada, mikä on liian pitkä
päiväkirjaani pantavaksi. Niin me istuimme edelleen ja näimme auringon
nousevan ja minä ihan kangistuin ja sanoin hänelle, että minun täytyy
mennä hyttiini, koska laiva joka tapauksessa tänään laskee maihin
Ranskassa, ja minä sanoin, että jos minä lähden laivasta Ranskassa
matkustaakseni hänen kanssaan Viiniin, täytyy minun sulloa tavaroitani.

Niin minä menin alas hyttiini ja panin maata. Sitten tuli Dorothy
sisälle, ja hän oli ollut kannella tennis-shampinjoonin kanssa, mutta
ei ollut huomannut auringonnousua, sillä hän ei tosiaan rakasta
luontoa, vaan aina tuhlaa aikaansa ja tärvelee vaatteensa, vaikka minä
aina sanon hänelle, ettei hänen tulisi juoda samppanjaa pullonsuusta
laivankannella, koska laivan kiikkuessa aina valuu paljon ohi.
Niinpä minä aion syödä puolista hytissäni ja lähettää kirjelapun
herra Bartlettille ilmoittaakseni hänelle, etten voi astua maihin
Ranskassa lähteäkseni hänen kanssaan Viiniin, kun minulla on paha
päänsärky, mutta tavannen hänet joskus jossakin muualla. Ja kun majuri
Falcon aikoo tulla tänne kello kahdeltatoista, niin minä olen tullut
ajatelleeksi, miksi kaikeksi herra Bartlett nimitteli minua Little
Rockissa, ja olen aivan kiihdyksissä. Tarkoitan, että herrasmies ei
koskaan kärsi tuollaisista asioista, mutta tyttö saa aina kärsiä.
Siksipä aionkin kertoa majuri Falconille koko ilmalaiva-asian, koska
hän todella haluaa tietää. Enkä minä loppujen lopuksi luule, että herra
Bartlett on herrasmies, kun hän minua niin pahoin nimitteli Little
Rockissa, olkoonpa siitä kulunutkin seitsemän vuotta. Tarkoitan, että
majuri Falcon on aina herrasmies, ja hän haluaa todella tehdä paljon
meidän hyväksemme Lontoossa, sillä hän tuntee Walesin prinssin ja hän
luulee, että Dorothy ja minä pitäisimme Walesin prinssistä, kunhan
kerran saisimme hänet todella nähdä. Siis minä aion viipyä hytissäni,
kunnes herra Bartlett Ranskassa lähtee laivasta, sillä minä en
tosiaankaan taida välittää herra Bartlettia enää koskaan tavata.

Huomenna siis olemme Englannissa aikaisin ja reippaina, ja minä
tunnen tosiaan ihanaa väristystä, koska herra Eisman lähetti minulle
langattoman tänä aamuna, niinkuin hän tekee joka aamu, ja hän kehoittaa
minua käyttämään hyväkseni jokaista, kenet tapaamme, koska matkustelu
on korkein kasvatuksen muoto. Tarkoitan, että herra Eisman on aina
oikeassa, ja majuri Falcon tuntee kaikki Lontoon nähtävyydet, niin että
tosissaan näyttää siltä kuin Dorothylle ja minulle tulisi Lontoossa
oikein hauskaa.





LONTOO EI TODELLA OLE MITÄÄN




Huhtikuun 17 p:nä


No niin, Dorothy ja minä olemme nyt todella Lontoossa. Tarkoitan,
että me saavuimme Lontooseen eilen junassa, kun laiva ei purjehdi
Lontooseen saakka, vaan pysähtyy rannalle, ja sitten on noustava
junaan. Tarkoitan, että New Yorkissa on kaikki paljoa paremmin, sillä
laiva tulee ihan New Yorkiin asti, ja minä alan ajatella, ettei Lontoo
sittenkään ole kovin kasvattava kaupunki. Mutta minä en kertonut sitä
herra Eismanille, kun sähkötin hänelle eilen illalla, sillä herra
Eisman lähetti minut oikeastaan Lontooseen kasvatettavaksi, ja minusta
olisi kiusallista kertoa hänelle, että Lontoo tuottaa pettymyksen, kun
me New Yorkissa olemme niin paljon pitemmällä.

Ja sitten Dorothy ja minä jouduimme Ritziin, ja se on herttaisen täynnä
ameriikkalaisia. Tarkoitan, että luulisi tosiaan olevansa New Yorkissa,
koska minun mielestäni aina on matkustelussa ihaninta se, että aina
tapaa ameriikkalaisia ja aina tuntee olevansa kotona.

Niinpä Dorothy ja minä eilen menimme Ritziin puoliselle ja näimme
oikein sievän ja vaaleaverisen tytön lähimmässä pöydässä, ja minä
nyhkäisin Dorothya pöydän alitse, kun minusta ei ole hienoa nyhkäistä
ketään pöydän yli, sillä minähän opetan Dorothylle hyviä tapoja. Ja
minä sanoin: "Tuo on aika veikeä pikku tyttö, niin että hänen täytyy
olla ameriikkalainen tyttö." Ja niin hän olikin. Hän kutsui pääviinuria
ihan ameriikkalaisella puhetavalla ja oli kovin vihainen ja sanoi
sille: "Minä olen käynyt tässä hotellissa jo kolmekymmentäviisi vuotta
ja tämä on ensi kerta, kun minun on täytynyt odottaa." Ja minä tunsin
hänen äänensä, sillä hän oli todellakin Fanny Ward. Sitten minä
pyysin häntä tulemaan meidän pöytäämme, ja kaikki kolme olimme oikein
riemuissamme, kun oli näin päästy yhteen. Sillä minä ja Fanny olemme
tunteneet toisemme jo viitisen vuotta, mutta minusta tuntuu ikäänkuin
tuntisin hänet paremminkin, koska äiti tunsi hänet neljäkymmentäviisi
vuotta sitten, kun hän ja äiti kävivät yhdessä koulua, ja äiti on
aina lukenut hänen kaikista häistään kaikissa sanomalehdissä. Fanny
asuu siis nyt Lontoossa ja on kuuluisa yhtenä Lontoon veikeimmistä
tytöistä. Tarkoitan, että Fanny on melkein historjallinen, sillä
kun tyttö pysyy veikeenä viisikymmentä vuotta, alkaa hän todella
tulla historjalliseksi. Jos siis äiti ei olisi kuollut verisuonten
kovettumiseen, niin hänellä ja Fannyllä ja minulla olisi ollut vallan
hauskaa Lontoossa, sillä Fanny käy mielellään ostoksilla.

Sitten me menimme ostamaan hattuja, mutta sensijaan että olisimme
menneet naisten osastoon menimmekin lasten osastoon, ja Fannyjä minä
ostimme muutamia oikein veikeitä hattuja, koska lastenhatut maksavat
vain puolet ja Fanny aina ostelee niitä. Tarkoitan, että Fanny tosiaan
pitää hatuista, ja ostaessaan niitä lasten osastosta joka viikko hän
säästää tosiaan aika paljon rahaa.

Sitten palasimme Ritziin tavataksemme majuri Falconin, sillä majuri
Falcon kutsui meidät kanssaan teelle erään hienon naisen luo, jonka
nimi on lady Shelton. Ja majuri Falcon kutsui Fannyäkin mukaamme
teelle, mutta Fanny oli pahoillaan, koska hänen täytyi mennä
soittotunnilleen.

Ja siellä lady Sheltonin luona me tapasimme useita henkilöitä, jotka
näkyivät olevan englantilaisia. Tarkoitan, että jotkut Lontoon tytöistä
kuuluvat olevan ladyja, mikä näkyy olevan loordin vastakohta. Ja
jotkut, jotka eivät ole ladyja, ovat "kunnioitettavia". Mutta jotkut
taas eivät ole sitä eikä tätä, vaan ovat ihan niinkuin mekin, niin
että heitä voi nimittää vain neideiksi ja rouviksi. Mutta lady Shelton
oli ihan riemastunut, kun sai meidät ameriikkalaiset vieraikseen.
Tarkoitan, että hän vei Dorothyn ja minut peräsaliin ja yritti myydä
meille muutamia otsanauhoja. Semmoisia hän näkyy tekevän ompelemalla
joukon lasihelmiä nauhanpätkään, joka iltaisin sidotaan pään ympäri.
Niinpä minä kysyin häneltä, kuinka paljon ne maksoivat, ja hän ilmoitti
hinnaksi viisi puntaa. Silloin minä kysyin, kuinka paljon se teki
rahassa, ja se kuului olevan kaksikymmentäviisi dollaria. Tarkoitan,
että minulle tulee Lontoossa aika kiusa Dorothyn vuoksi, sillä hän
ei saisi sanoa, mitä hän sanoi englantilaisesta ladystä. Tarkoitan,
ettei hänen olisi sopinut sanoa lady Sheltonin otsanauhojen olevan
hänen mielestään todella hyödyllisiä jollekulle, sillä jokaisen tytön,
joka niistä maksaisi kaksikymmentäviisi dollaria, pitäisi saada päänsä
siteihin.

Sitten lady Shelton vei Dorothyn, majuri Falconin ja minut tätinsä
asuntoon, joka oli siinä likellä ensimmäisen kadunkulman takana. Sillä
hänen tätiään kuulutaan nimitettävän kreivittäreksi, ja hän kasvattaa
koiria. Ja hänen tädilläänkin oli vieraskutsut, ja hänen tukkansa
näytti ihan punaiselta, ja sellaiseksi vanhanpuoleiseksi naiseksi hän
oli kovin paljon maalattu. Ja ensimmäinen kysymys, jonka hän meille
teki, koski niitä hänen sisarentyttärensä helminauhoja. Hän kysyi,
olimmeko niitä ostaneet. Me vastasimme hänelle siis kieltävästi. Mutta
hän ei näkynyt käyttäytyvän niinkuin hänenlaisensa vanhanpuoleisen
kreivittären tulisi. Sillä hän sanoi: "Siinä menettelitte ihan oikein,
rakkaat ystävät, älkää salliko sisarentyttäreni puijata teitä. Ne
nauhat menevät muodista pois ennenkuin viikkoakaan on kulunut." Sitten
hän kysyi meiltä, haluaisimmeko ostaa koiran. Enkä silloin voinut
hillitä Dorothya, ennenkuin hän ehti sanoa: "Kuinka pian ne koirat
menevät muodista?" Mutta minä en luule kreivittären menetelleen,
niinkuin kreivittären tulisi menetellä, sillä hän nauroi kovin, kovin
äänekkäästi, nimitti Dorothya ihan verrattomaksi, tarttui Dorothyyn
ja suuteli häntä ja piti kättään hänen vyötäisillään kaiken aikaa.
Tarkoitan, että kreivittären ei tulisi rohkaista Dorothya, muutoin hän
on yhtä hienostumaton kuin Dorothy näkyy olevan. Mutta minä sanoin
kreivittärelle, ettemme tarvinneet koiraa.

Sitten minä tapasin oikein ihastuttavan englantilaisen ladyn, jolla oli
hyvin, hyvin kaunis timanttidiadeemi käsilaukussaan, sillä hän sanoi,
että hän oli arvellut joitakuita ameriikkalaisia olevan seurueessa, ja
se olisi todella ollut hyvin, hyvin edullinen kauppa. Tarkoitan, että
timanttidiadeemi on minusta ihastuttava, kun en todellakaan ennen ollut
tullut ajatelleeksi timanttien käyttämistä sellaisessa paikassa ja olin
luullut, että minulla oli melkein yksi kutakin koristelajia, kunnes
sain nähdä timanttidiadeemin. Se englantilainen rouva, jonka nimi on
rouva Weeks, sanoi, että se oli ollut hänen perheensä omaisuutena monet
monituiset vuodet, mutta timanteilla on se mainio ominaisuus, että ne
aina näyttävät uusilta. Ja minun alkoikin tehdä sitä kovin mieleni ja
kysyin häneltä, mitä se maksoi rahassa, ja sen hinta kuului olevan 7500
dollaria.

Sitten minä katselin ympärilleni huoneessa ja havaitsin herrasmiehen,
joka näytti oikein hienolta. Ja minä kysyin majuri Falconilta,
kuka hän oli, ja hän ilmoitti, että se oli sir Francis Beekman, ja
hän kuuluu olevan kovin, kovin varakas. Sitten minä pyysin majuri
Falconia esittelemään meidät toisillemme, ja kun se oli tehty, pyysin
minä sir Francis Beekmania pitämään hattuani sillä välin, kun minä
koetin timanttidiadeemia, sillä minä saatoin käyttää sitä nauhassa
takaraivolla, kun tukkani on bobattu, ja minä sanoin sir Francis
Beekmanille, että se minusta tosiaan näytti aika veikeeltä. Niin se
näytti hänestäkin, mutta hän sanoi, että häntä odotettiin muualle.
Ja sitten kreivitär tuli minun luokseni, ja hän on todella hyvin
sivistymätön, sillä hän sanoi minulle: "Älkää tuhlatko aikaanne
hänelle", ja selitti, että jos sir Francis Beekman rovonkaan tuhlaisi,
niin erään herra Nelson-nimisen herrasmiehen muistopatsas ottaisi hatun
päästään ja kumartaisi. Tarkoitan, että jotkut henkilöt ovat niin
epäsivistyneitä, että heillä näkyy olevan epäsivistyneitä ajatuksia
kaikesta.

Niin, minun sydämeni himoitsee todella sitä timanttidiadeemia, ja ihan
minä hermostuin, kun rouva Weeks sanoi menevänsä hauskaan illatsuun
eilen illalla, siellä kun olisi liuta ihastuttavia ameriikkalaisia,
jotka sen kyllä nappaisivat. Olin niin levoton, että annoin hänelle
sata dollaria, jotta hän säilyttäisi timanttidiadeemin minun varalleni.
Sillä mitäpä hyötyä on matkustelemisesta, jollei käytä tilaisuuksia
hyväkseen, ja onhan tosiaan kovin harvinaista, että saa ostaa mitään
edullisella kaupalla englantilaiselta naiselta. Niinpä minä eilen
illalla sähkötin herra Eismanille ja kerroin herra Eismanille,
ettei hän näy tietävän, kuinka kalliiksi sivistyksen hankkiminen
matkustamalla käy, ja sanoin, että tosiaan tarvitsisin kymmenentuhatta
dollaria ja ettei minun toivoakseni olisi tarvis lainata niitä
rahoja keltään tuntemattomalta englantilaiselta herrasmieheltä,
vaikka se herra olisi erittäin komeakin. Ja niin minä tuskitteluni
vuoksi en voinut nukkua koko yönä, sillä jollen minä saa rahoja sitä
timanttidiadeemia ostaakseni, voi käydä kovin vaikeaksi saada niitä
sataa dollaria takaisin englantilaiselta naiselta.

Mutta nyt minun täytyy tosiaan pukeutua, sillä majuri Falcon aikoo
viedä Dorothyn ja minut katsomaan kaikkia Lontoon nähtävyyksiä. Mutta
minä tosiaan luulen, että jollen saa sitä timanttidiadeemia, niin koko
käyntini Lontoossa tietää minulle pettymystä.




Huhtikuun 18 p:nä.


Eilen oli kerrassaan mainio päivä. Tarkoitan, että majuri Falcon tuli
noutamaan Dorothyn ja minut Lontoon kaikkia nähtävyyksiä katselemaan.
Ja minä tuumin, että olisi ihanaa, jos seurassamme olisi toinenkin
herrasmies. Niinpä käskin majuri Falconin soittamaan sir Francis
Beekmanille. Tarkoitan, että minä sain sähkösanoman herra Eismanilta,
joka ei sanonut voivansa lähettää kymmentätuhatta dollaria, mutta
lupasi lähettää tuhat dollaria, mikä tosiaan olisi vain pelkkä pisara
pytyssä timanttidiadeemin hinnan avuksi. Mutta sir Francis Beekman
sanoi, ettei hän voinut tulla, mutta minä kiusasin häntä yhtä mittaa
puhelimitse, kunnes hän lupasi tulla.

Kun majuri Falcon ajoi omaa autoaan, istui Dorothy hänen kanssaan, ja
minä istuin sir Francis Beekmanin kanssa, mutta minä sanoin hänelle,
etten minä aikonut nimittää häntä sir Francis Beekmaniksi, vaan että
todella aioin nimittää häntä Possuksi.

Lontoossa pidetään kovin, kovin suurta melua ihan tyhjästä. Tarkoitan,
että Lontoo ei tosiaan ole mitään. Niinpä ne pitävät suurta melua
tornista, joka tosiaan ei ole edes niin korkea kuin Hickoxin rakennus
Little Rockissa Arkansasissa ja kelpaisi ainoastaan savupiipuksi
johonkin torniimme New Yorkissa. Ja sir Francis Beekman tahtoi,
että menisimme katsomaan sitä tornia, koska hän sanoi, että eräältä
oikein kuuluisalta kuningattarelta siellä muuanna aamuna katkaistiin
pää, ja Dorothy huudahti: Olipa se aika hupsu, kun nousi sinä aamuna
vuoteeltaan! Se on tosiaan ainoa järkevä sana, minkä Dorothy Lontoossa
on lausunut. Emme siis viitsineet astua ulos autosta.

Emmekä me sitten enää menneet katsomaan useampia nähtävyyksiä, koska
eräässä kovin, kovin sirossa uudessa ravintolassa, nimeltä Kafee dö
Parii, todella tarjoillaan ihastuttavia samppanjagrogeja, jollaisia ei
voisi saada New Yorkissa, ei rahalla eikä rakkaudella, ja minä sanoin
Possulle, että matkustellessa täytyy todella käyttää hyväkseen kaikkea,
mitä kotona ei ole saatavissa.

Ja kun Dorothy ja minä sitten olimme Kafee dö Pariissa sivelemässä
ihojauhetta neniimme naisten pukuhuoneessa, tapasimme ameriikkalaisen
tytön, jonka Dorothy oli tuntenut Folliesissa, mutta joka nyt asuu
Lontoossa. Ja hän kuvaili meille Lontoon kiireestä kantapäähän. Ja
herrasmiehillä kuuluu Lontoossa olevan sellainen perin kummallinen
tapa, etteivät he anna tytöille paljon lahjoja. Tarkoitan,
että englantilaiset tytöt todella näkyvät tyytyvän kultaiseen
savukeimukkeeseen tai jonkinlaiseen rannerenkaaseen, joka on vain
kultaa ilman mitään kiviä ja jonka ameriikkalaiset tytöt tosiaan
antaisivat palvelijattarelleen. Ja hän sanoi, että siitä voi arvata,
minkälaisia englantilaiset herrasmiehet ovat, kun tietää, etteivät
edes englantilaiset säätyläisnaiset heiltä mitään saa. Ja hän sanoi,
että sir Francis Beekman oli tosiaan kautta Lontoon kuulu siitä,
ettei hän tuhlannut edes niin paljoa rahoja kuin englantilaiset
herrasmiehet yleensä. Ja Dorothy ja minä jätimme sitten hyvästi
Dorothyn tyttötuttavalle, ja Dorothy virkkoi: "Sanokaamme näille
kahdelle miestuttavallemme, että meillä on paha päänkivistys ja että
palaamme Ritziin, missä miehet ovat ameriikkalaisia." Sillä Dorothy
sanoi, että sir Francis Beekmanin seura on liian suuri hinta muutamista
lasillisista samppanjagrogia. Mutta minä sanoin Dorothylle, ettei vielä
kannattanut hellittää ja että minusta olisi somaa, jos ameriikkalainen
tyttö osaisi kasvattaa sellaista englantilaista herrasmiestä kuin
Possua.

Niin me palasimme pöytään, ja minun täytyy melkein myöntää, että
Dorothy on oikeassa Possuun nähden, koska se mielellään haastele?
aika paljon ja aina juttelee eräästä ystävästään, joka oli vallan
kuuluisa kuningas Lontoossa, nimeltä kuningas Edward. Ja Possu sanoi,
ettei hän koskaan unohtaisi niitä sukkeluuksia, joita kuningas Edward
aina veisteli, ja ettei hän koskaan unohtaisi sitä kertaa, kun oltiin
huvipurressa ja kaikki istuivat pöydän ympärillä ja kuningas Edward
nousi ja sanoi: "En välitä, mitä te teette, hyvät herrat, mutta minä
poltan sikaarin." Ja sitten Possu nauroi kovin, kovin äänekkäästi, ja
tietysti minäkin nauroin kovin, kovin äänekkäästi ja sanoin Possulle,
että hän oli ihan ihmeellinen leikinlaskija. Tarkoitan, että voi aina
tietää, milloin on naurettava, koska Possu aina nauraa ensimmäiseksi.

Ja sinä iltapäivänä kuulivat useat rouva Weeksin naistuttavat, että
minä aioin ostaa timanttidiadeemin, ja he soittivat meille ja pyysivät
meitä kotiinsa teelle, joten Dorothy ja minä menimme ja otimme mukaamme
herrasmiehen, jonka Dorothy oli tavannut eteisessä ja jolla on kovin,
kovin komea ulkonäkö, mutta hän on vain englantilainen ammattitanssija
eräässä kahvilassa, milloin hänellä on hommaa.

Menimme sitten teelle erään rouvan luo, jonka nimi oli lady Elmsworth,
ja hänellä taas näkyi olevan meille ameriikkalaisille myytävänä
öljyvärillä maalattu öljyvärikuva jostakin esi-isästään. Mutta minä
sanoin hänelle, että minun isäni oli vähintäänkin yhtä kaunis,
mutta ettei minulla ollut hänestä mitään muotokuvaa, sillä aina kun
kehoitin häntä menemään valokuvaajalle, vihelteli hän vain eikä ollut
tietääkseenkään.

Kun me sitten tapasimme rouvan, nimeltä lady Chizzleby, joka halusi
kutsua meidät kotiinsa teelle, niin sanoimme hänelle, ettemme tosiaan
tahtoneet ostaa mitään. Mutta hän sanoi, ettei hänellä ollut mitään
myydä, vaan että hän olisi lainannut meiltä viisi puntaa. Emme
siis menneet ja olen todella iloinen, ettei herra Eisman saapunut
Lontooseen, koska kaikki englantilaiset rouvat kutsuisivat hänet teelle
ja hän saisi kokonaisen vaununlastin helminauhoja päänsä siteiksi ja
antiikkisia koirankuvia, joista ei kellään ole iloa.

Ja eilen illalla Possu ja minä ja Dorothy ja tanssija, jonka nimi on
Gerald, menimme Kit-Kat-kerhoon, koska Geraldilla ei ollut mitään
parempaa hommaa, kun hän on työttömänä. Ja sitten Dorothy ja minä
hiukan riitelimmekin, kun minä sanoin Dorothylle, että hän tuhlasi
paljon aikaa hukkaan lähtiessään työttömän herrasmiehen kanssa, mutta
Dorothyn tapaista on aina pihkaantua johonkuhun ihan tosissaan eikä hän
koskaan opi, kuinka on meneteltävä. Tarkoitan, että minusta aina tuntuu
siltä, että jos tytöstä on todella hauskaa herrasmiehen seurassa,
joutuu hän ihan alakynteen, eikä siitä voi mitään todellista hyvää
koitua.

No, tästä illasta tulee oikea ilta, koska majuri Falcon aikoo viedä
Dorothyn ja minut tanssiin erään ladyn taloon tänä iltana tavataksemme
siellä Walesin prinssin tänä iltana. Ja nyt minun täytyy valmistautua
Possun seuraan, koska hänestä ja minusta näkyy tulevan vallan hyvät
ystävät, vaikkei hän olekaan vielä minulle kukkia lähettänyt.




Huhtikuun 19 p:nä.


Eilen illalla tapasimme todellakin Walesin prinssin. Tarkoitan, että
majuri Falcon tuli hakemaan Dorothya ja minua ja saattoi meidät erään
ladyn taloon, jossa oli hyväntekeväisyysjuhla armeliaisuutta varten.
Walesin prinssi on todella ihmeellinen. Tarkoitan, että jollei hän
olisikaan prinssi, olisi hän sittenkin ihmeellinen, sillä milloin vain
harjoitetaan hyväntekeväisyyttä jotakin armeliaisuutta varten osaa
hän seurustella ihmisten kanssa aivan kuin olisi siihen tottunut. Ja
sitten hän aina tanssii ihan jokaisen kanssa juuri armeliaisuudesta.
Ja majuri Falcon vei Dorothyn ja minut hänen luokseen ja esitteli
meidät toisillemme, ja minä tulin kovin liikutetuksi, kun hän pyysi
minua tanssiin. Ja minä päätin kirjoittaa päiväkirjaani jok'ikisen
sanan, minkä hän sanoi, niin että aina voin palata sitä lukemaan ja
yhä lukemaan, kun olen oikein vanha. Ja sitten me aloimme tanssia,
ja minä kysyin häneltä vieläkö hän jaksoi pitää hevosista, ja hän
sanoi, että kyllä vaan. Ja kun meidän tanssimme oli päättynyt, pyysi
hän Dorothylta tanssia, mutta Dorothy ei koskaan opi, kuinka pitää
prinssin edessä käyttäytyä, sillä hän heitti minulle viuhkansa ja
sanoi: "Pidä tätä sillävälin, kun minä sipsutan uuden lehden Englannin
historjaan", ja ihan Walesin prinssin nenän edessä. Ja minä olin
kovin, kovin harmissani Dorothyn tanssiessa Walesin prinssin kanssa,
koska hän jutteli Walesin prinssille herkeämättä kaiken aikaa, ja kun
tanssi oli päättynyt, kirjoitti Walesin prinssi kalvosimeensa muutamia
hänen alati käyttämiään jokapäiväisyyksiä. Ja jos hän siis mainitsee
jollekulle mahtavalle henkilölle, että hän on "kiva mies", ja toistaa
jonkun muun, Dorothyn käyttämän puolivillaisuuden, niin varmaankin
minua moititaan siitä, että olen tuonut moisen tytön englantilaisiin
seurapiireihin. Kun siis Dorothy palasi, oli meillä pienoinen riitakin,
koska Dorothy sanoi, että minusta Walesin prinssin tavattuani on
tulemassa liian englantilainen. Mutta tositeossa minä aionkin sanoa,
että usein muistelen isäukkoa, joka elelee siellä Arkansasissa ja
hänellä oli usein tapana kertoa, että hänen isoisänsä oli tullut
jostakin Australia-nimisestä paikasta Englannista, joten minä tosiaan
sanonkin, ettei ole ihmekään, jos Englanti joskus purskahtaa minussa
näkyviin. Sillä jos tyttö ikäänkuin puhuu Englannin murteella, on se
minusta tosiaan varsin somaa.




Huhtikuun 20 p:nä.


Eilen illalla minä todella ajattelin, että minun tulisi alkaa kasvattaa
Possua kohtelemaan tyttöä niinkuin ameriikkalaiset herrasmiehet tyttöjä
kohtelevat. Niinpä pyysin häntä tulemaan teelle saliimme hotelliin,
koska minulla oli pahanlainen päänkivistys. Tarkoitan, että tosiaan
näytän varsin sirolta vaaleanpunaisessa kotipuvussani. Ja minä lähetin
erään näppärän hotellipojan, Dorothyn ja minun tuttavani, joka on
vallan veikeä poika, nimeltään Harry, ja jonka kanssa me haastelemme
aika paljon. Ja minä annoin Harrylle kymmenen puntaa englantilaisten
rahaa ja käskin hänen mennä kaikkein kalliimman kukkaskauppiaan
myymälään ostaakseen minulle kovin, kovin kalliita orkideja kymmenellä
punnalla ja tuodakseen ne saliimme neljännestä yli viiden mitään muuta
virkkaamatta kuin että ne olivat minulle.

Sitten Possu tuli teelle, ja me joimme teetä, kun Harry tuli sisälle
eikä sanonut sanaakaan, vaan antoi minulle aika ison laatikon ja sanoi,
että se oli minulle. Sitten minä avasin laatikon, ja ihan tottakin
siellä oli tusina mitä komeimpia orkideja. Sitten minä etsin korttia,
mutta eihän siellä tietenkään mitään korttia ollut, ja minä tartuin
Possuun ja sanoin, että minun oli häntä oikein hartaasti syleiltävä,
koska kukkien täytyi olla häneltä. Mutta hän sanoi, ettei hän ollut
niitä lähettänyt. Mutta minä sanoin, että hän se tietysti oli, sillä
minä sanoin, että Lontoossa oli vain yksi ainoa herrasmies, joka oli
niin herttainen ja jalomielinen ja jolla oli niin lämmin sydän, että
hän lähettäisi tytölle tusinan orkideja, niinkuin hän nyt oli tehnyt.
Hän tahtoi edelleenkin kieltää. Mutta minä sanoin tietäväni, että se
oli hän, koska Lontoossa ei ollut toista niin ihmeellisen ihmeellistä
ja merkillistä herrasmiestä, että lähettäisi tytölle tusinan orkideja
joka päivä, kuten hän. Niin minun täytyi tosiaan pyytää anteeksi, että
halasin häntä niin kiihkeästi, mutta minä sanoin hänelle, että minä
olin niin täynnä sysäyksiä ja innoituksia, että kun minä tiesin hänen
aikovan lähettää minulle tusinan orkideja joka päivä, riemastuin siitä
niin kovin, etten voinut itseäni hillitä.

Sitten Dorothy ja Gerald tulivat sisälle, ja minä kerroin heille, mikä
ihmeen ihmeellinen herrasmies Possu näytti olevan, ja sanoin heille,
että kun herrasmies lähettää tytölle tusinan orkideja joka päivä, niin
hän tosiaan oli mielestäni kuin prinssi. Ja Possu punastui kovin ja
oli tosiaan kovin, kovin mielissään eikä enää kieltänyt, että hän oli
kukat lähettänyt. Sitten minä aloin hupsutella hänen kanssaan ja sanoin
hänelle, että hänen oli pidettävä varansa, koska hän tosiaan oli hyvin
komean näköinen ja minä olin niin herkkä, että vielä jonakuna päivänä
saatoin unohtaa itseni ja muiskauttaa hänelle suukkosen. Ja Possu tunsi
tosiaan hyvin, hyvin suurta mielihyvää siitä, että hän oli niin komean
näköinen herrasmies. Hän ei voinut olla punastumatta tuon tuostakin ja
nauraa irvisti kaiken aikaa koko naamallaan toisesta korvasta toiseen.

Sitten hän kutsui meidät päivällisille, ja hän ja Gerald menivät
muuttamaan vaatteita päivällistä varten. Ja sitten Dorothylla ja
minulla oli heidän mentyään pikku riitakin, kun Dorothy kysyi minulta,
oliko minun isäni murtovaras vai maantierosvo. Mutta minä vastasin
hänelle, etten minä ollut kyllin hienostumaton kuluttaakseni aikaani
herrasmiehelle, joka oli vain palkattu ammattitanssija, silloin
kun hänellä oli jotakin hommaa. Ja Dorothy sanoi, että Gerald oli
herrasmies, koska hän oli kirjoittanut hänelle aateliskilvellä
varustetun kirjelipun. Mutta minä käskin hänen koettaa, kelpaisiko se
kilpi syötäväksi. Ja sitten meidän täytyi mennä pukeutumaan.

Nyt tänä aamuna Harry, se meidän poikatuttavamme, joka on hotellin
juoksupoika, herätti minut kello kymmeneltä, koska hänellä oli tusina
orkideja laatikossa Possulta. Ja kun Possu nyt tottuu ostamaan tusinan
orkideja joka päivä, niin lopuksi näyttää timanttinauha hänestä varsin
hyvältä kaupalta. Sillä minä ajattelin aina, että rahojen tuhlaus on
vain totuttu tapa, ja jos saa herrasmiehen ostelemaan tusinan orkideja
kerrallaan, oppii hän tosiaan varsin hyviä tapoja.




Huhtikuun 21 p:nä.


No, niin, eilen illalla minä vein Possun ostoksille Bond
Street-nimiselle kadulle. Ja minä vein hänet jalokivimyymälään,
sanoen haluavani hopeista kuvaraamia, koska minun oli saatava hänen
valokuvansa ja tahdoin kehystää sen sellaiseen. Sillä minä sanoin
Possulle, että kun tyttö joutuu tuntemaan niin uhkean herrasmiehen kuin
hänet, haluaa hän pitää hänen kuvaansa toalettipöydällään voidakseen
sitä oikein paljon katsella. Ja Possu tuli ihan nenästä vedetyksi.
Katselimme siis hopeisia kuvakehyksiä. Mutta sitten minä sanoin
hänelle, että minusta ei hopearaami tosiaan ollut kyllin hyvä hänen
muotokuvalleen; olinhan vain unohtanut, että oli kultaraamejakin,
kunnes niitä täällä näin. Aloimme siis katsella kultaisia
valokuvaraameja. Ja sitten kävi ilmi, että hänen kuvansa oli otettu
upseerin univormussa. Silloin minä sanoin hänelle, että hänen täytyi
näyttää niin komealta upseeripuvussa, että kultakehyksetkään eivät
minusta olleet kyllin hyviä; mutta kun siellä ei ollut platinakehyksiä,
täytyi meidän ostaa paras, minkä löysimme.

Sitten minä kysyin häneltä, voisiko hän huomenna pukeutua vormuunsa,
koska minä kernaasti näkisin hänet siinä, ja sitten menisimme rouva
Weeksin teekutsuihin. Ja sitten hän tuli tosiaan hyvin iloiseksi, sillä
hän irvisti koko naamallaan ja lupasi noudattaa pyyntöäni. Sitten minä
sanoin hänelle, että minunlaiseni pikku etana näyttäisi olemattoman
vähäpätöiseltä astuessaan hänen komean univormunsa rinnalla. Ja sitten
me aloimme katsella rannerenkaita, mutta muuan hänen naistuttavansa,
joka on hyvä ystävä hänen vaimolleen, joka asuu heidän maahuvilassaan
maalla, tuli myymälään, ja Possu aivan hermostui, kun hänet tavattiin
jalokivikaupasta, jollaisessa ei ollut käynyt moniin vuosikausiin, ja
niin meidän oli pakko mennä tiehemme.

Tänä aamuna Gerald soitti Dorothylle ja sanoi, että ylihuomenna
heillä on puutarhakutsut teatterinäytäntöineen ja siellä myydään
ihmisille tavaroita hyväntekeväisyydestä, ja hän kysyi, tahtoisimmeko
Dorothy ja minä tulla myös myyjättäriksi myydäksemme ihmisille
hyväntekeväisyystavaroita. Ja me lupasimme tulla.

Ja nyt minun täytyy soittaa rouva Weeksille ja sanoa tuovani sir
Francis Beekmanin teelle huomenna, ja toivon, että kaikki käy hyvin.
Mutta minä toivon todella, ettei Possu kertoisi niin monia juttuja.
Tarkoitan, ettei minulla ole mitään herrasmiestä vastaan, joka kertoo
paljon juttuja, mutta herrasmies, joka kertoo paljon juttuja ja aina
samoja juttuja, on kovin ikävystyttävä. Tarkoitan, että Lontoo on
tosiaan epäkasvattava, kosken täällä näy muuta oppivan kuin joitakuita
Possun juttuja, joiden unhottamisessa minulla on täysi työ. Niinpä
alankin saada Lontoosta vallan kylläkseni.




Huhtikuun 22 p:nä.


Eilen Possu tuli univormussaan, mutta hän oli ihan kauhuissaan, kun oli
saanut kirjeen. Tarkoitan, että hänen vaimonsa on tulossa Lontooseen,
se kun aina tulee Lontooseen kerran vuodessa käännättääkseen vanhat
vaatteensa, koska täällä on tyttö, joka tekee sen kovin, kovin
halvalla. Ja hän aikoo asua sen rouvashenkilön luona, joka näki
meidät jalokivikaupassa, koska aina käy halvemmaksi kineesata jonkun
ystävän luona. Mutta minä yritin reipastuttaa Possua, sanoen, ettei
se rouvashenkilö kaiketikaan meitä nähnyt, ja jos olisi nähnytkin, ei
olisi uskonut silmiäänkään tavatessaan hänet jalokivikaupassa. Mutta
minä en kertonut hänelle, että Dorothyn ja minun kai on parasta pian
lähteä Pariisiin. Sillä Possun seura alkaa vähitellen todellakin kysyä
tytön hermoja. Mutta sainpa Possun oikein ihastumaan vormuunsa, kun
sanoin, että tunsin sopivani hänen seuraansa vain timanttidiadeemissa.
Ja sitten minä sanoin hänelle, että vaikka hänen vaimonsa oli
Lontoossa, sopi meidän silti olla ystäviä, koska minä en voinut olla
häntä ihailematta, vaikka hänen vaimonsa olikin Lontoossa. Ja minä
sanoin hänelle tosiaan uskovani, että tällainen asia oli melkein aina
kohtalon sormen jälki. Ja sitten me menimme teelle rouva Weeksin luo.
Ja Possu sopi rouva Weeksin kanssa timanttidiadeemin kaupasta, suostuen
pulittamaan rahat, ja rouva sai melkein halvauksen; mutta hän pitää
asian salassa, kun ei sitä kuitenkaan kukaan uskoisi. Nyt minulla siis
on timanttidiadeemi, ja minun täytyy myöntää, että kaikki aina kääntyy
parhain päin. Mutta minä lupasin Possulle, että jäisin ainaiseksi
Lontooseen ja että pysyisimme aina ystävinä. Sillä Possu sanoo aina,
että minä olen ainoa, joka ihailen häntä hänen oman itsensä tähden.




Huhtikuun 25 p:nä.


Niin, viime päivinä meillä on ollut niin paljon hommaa, ettei minulla
ole ollut aikaa kirjoittaa mitään päiväkirjaan, koska nyt olemme
laivassa, joka näyttää varsin pieneltä laivalta ja purjehtii Pariisiin,
jonne pääsemme tänä iltapäivänä. Sillä ei kestä läheskään yhtä kauan
matkustaa Pariisiin kuin Lontooseen. Tarkoitan, että tuntuu ihan
omituiselta ajatella matkan Lontooseen kestävän kuusi vuorokautta, kun
Pariisiin ehtii yhdessä päivässä.

Ja Dorothy on ihan kiukuissaan, kun hän ei tahtonut tulla, sillä hän on
sokeasti rakastunut Geraldiin ja Gerald sanoi, ettei meidän tosiaankaan
tulisi lähteä Lontoosta ennenkuin olimme käyneet Englantia katsomassa,
kun nyt kerran satuimme täällä olemaan. Mutta minä sanoin hänelle, että
jos Englanti oli samallainen paikka kuin Lontoo näkyy olevan, niin
tiedän jo tosiaan liian paljon mokomasta välittääkseni. Tarkoitan,
että Gerald sukelsi esiin asemalla, tuoden Dorothylle rannerenkaan, ja
silloin minä sanoin Dorothylle, että hän sai kiittää onneaan, kun pääsi
eroon moisesta miehestä. Mutta Dorothyn täytyi tulla mukaan, koska
herra Eisman maksaa hänen matkakulunsa, sillä hän tahtoo, että Dorothy
on minun esiliinani.

Ja viimeinen homma Lontoossa oli se puutarhajuhla. Ja minä myin aika
paljon punaisia ilmapalloja. Minä myin kahdestakymmenestä punnasta
punaisen ilmapallon Harry Lauderille, kuuluisalle skotlantilaiselle
herrasmiehelle, joka on se kuuluisa skotlantilainen tenori. Ja Dorothy
sanoi, ettei minun tarvinnut ostaa matkalippua Pariisin laivaan, sillä
jos minä sain sen kitupiikin ostamaan punaisen ilmapallon, niin kyllä
maar minä saatoin Kanaalin yli kävelläkin.

Eikä Possu tiedä, että me olemme lähteneet, mutta minä postitin hänelle
kirjeen sanoen, että kyllä halusin tavata hänet jonkun ajan päästä
joskus. Ja minä olin tosiaan iloinen päästessäni pois huoneistamme
Ritzissä. Tarkoitan, että viisi-kuusikymmentä kappaletta orkideja
tosiaan herättää tytössä hautajaistunnelmaa. Sitten minä lähetin
sähkösanoman herra Eismanille, ilmoittaen hänelle, ettemme voineet
mitään oppia Lontoossa, koska tiesimme liian paljon, ja että Pariisiin
tultuamme voisimme edes oppia franskaa, jos niin haluaisimme.

Ja minä olen tosiaan kovin, kovin utelias, kun olen kuullut
kovin paljon Pariisista ja aavistan, että sen täytyy olla paljoa
kasvattavampi kuin Lontoo; ja sormeni syyhyvät nähdäkseni Ritzin
hotellin Pariisissa.





PARIISI ON JUMALAINEN




Huhtikuun 27 p:nä.


Pariisi on jumalainen. Tarkoitan, että Dorothy ja minä saavuimme
Pariisiin eilen, ja se on tosiaan jumalainen. Sillä kun me tulimme
laivasta ja kävimme tullissa, oli hirveän kuuma ja tuntui lemuavan aika
lailla, ja kaikki ranskalaiset herrasmiehet tullitoimistossa kirkuivat
aika paljon. Silloin minä vilkaisin ympärilleni ja keksin ranskalaisen
herrasmiehen, joka oli tosiaan kovin komeassa vormussa, ja hän näkyi
olevan kovin, kovin tärkeä herra, ja minä annoin hänelle kahdenkymmenen
frangin verran Ranskan rahaa, ja hän oli kovin, kovin kohtelias,
tuuppi kaikki muut kumoon ja kiikutti matkalaukkumme tullitoimiston
läpi. Sillä minun mielestäni on kaksikymmentä frangia kovin vähän
herrasmiehelle, jolla jo takissaankin on vähintään sadan dollarin
edestä kultakaluunaa, housuista puhumattakaan.

Tarkoitan, että minusta ranskalaiset herrasmiehet kirkuvat aina
aika paljon, varsinkin autonajajat, kun ne vaan saavat juomarahaksi
pienikokoisen kellervän lantin, jota sanotaan "viideksikymmeneksi
sangtiiniksi". Mutta hyvä asia kaikissa ranskalaisissa herrasmiehissä
on se, että joka kerta kun ranskalainen herrasmies alkaa huutaa, voi
aina tukkia hänen suunsa viidellä frangilla, olkoon hän kuka tahansa.
Tarkoitan, että on niin virkistävää kuulla ranskalaisen herran
lakkaavan parkumasta, että se tosiaan olisi hyvä kauppa kymmenelläkin
frangilla.

Tulimme sitten Ritzin hotelliin, ja Ritzin hotelli on jumalainen. Sillä
kun tyttö saa istua suloisessa tarjoiluhuoneessa ja nauttia ihania
samppanjagrogeja ja katsella kaikkia Pariisin tärkeitä ranskalaisia
ihmisiä, niin minusta se on jumalaista. Tarkoitan, että kun tyttö
saa istua siellä ja katsella Dollyn sisaria ja Helmenhohtavaa ja
Maybelle Gillman Coreyta ja rouva Nashia, niin sille ei ole maailmassa
vertaa. Sillä kun katselee rouva Nashia, ja kuulee, mitä rouva Nash on
herrasmiehiltä saanut, niin tytön täytyy pidätellä henkeään.

Ja kun tyttö kävelee ympäriinsä ja lueskelee kaikkia kylttejä
kaikkine kuuluisine ja historjallisine nimineen, saa se hänet
tosiaan pidättelemään henkeään. Sillä kun Dorothy ja minä olimme
kävelyllä ja olimme kävelleet vain muutamia katuvälejä, niin niillä
muutamilla katuväleillä luimme kaikki historjalliset nimet, kuten
Cotyn ja Cartierin, ja minä tiesin, että näimme jotakin kasvattavaa
vihdoinkin ja ettemme olleet tehneet matkaamme turhaan. Tarkoitan,
että minä tosiaan yritän kasvattaa Dorothya ja herättää hänessä
kunnioituksentunnetta. Niinpä seisoimme kerran Vantomi-nimisen
torin kulmassa, ja jos kääntää selkänsä sen keskelle pystytettyyn
muistopatsaaseen, niin näkee pelkkiä Cotyn kylttejä. Ja minä sanoin
Dorothylle, eikö tosiaan ollut kirpaiseva ajatella seisovansa
sillä historjallisella paikalla, missä herra Coty valmistaa kaikki
hajuvetensä. Mutta Dorothy sanoi, että herra Coty oli kai tullut
Pariisiin ja haistanut, että Pariisissa saattoi tehdä afäärejä sillä
alalla. Dorothy, nähkääs, ei tosiaan opi koskaan mitään kunnioittamaan.

Sitten saimme nähdä jalokivikaupan ja näimme sen ikkunassa jalokiviä,
ja meistä ne tuntuivat olevan kovin, kovin huokeahintaisia, mutta
hinnat oli niihin kaikkiin merkitty frangeissa, eikä Dorothy ja minä
oikeastaan olla niin suuria matemikkoja, että osaisimme laskea, kuinka
paljon frangit tekevät rahassa. Menimme siis sisälle ja kysyimme, ja
hinta näkyi olleen ainoastaan kaksikymmentä dollaria, eivätkä ne kuulu
olleen timantteja, vaan "similiä", mikä on erään sanan nimi, joka
merkitsee jäljennös. Silloin Dorothy sanoi; että "similiksi" pitäisi
tytön sanoa herrasmiestä, joka hänelle mokomaa tarjoo. Tarkoitan,
että olisin joutunut tosiaan hämilleni, mutta herrasmies ei näkynyt
ymmärtävän Dorothyn englantia.

Näin ollen tulee tyttö tosiaan alakuloiseksi ajatellessaan, ettei
tiedä, onko se mitään muuta kuin mukailua. Tarkoitan, että herrasmies
voisi pettää tytön antamalla hänelle lahjan, joka on ainoastaan
kahdenkymmenen dollarin arvoinen. Kun siis herra Eisman ensi
viikolla tulee Pariisiin ja jos hän haluaa antaa minulle lahjan,
niin pyydän häntä ottamaan minut mukaan, koska hän on erinomaisen
taitava ja tottunut nuuskimaan halpoja esineitä. Ja kun herrasmies
jalokivikaupassa sanoi, että monen monilla Pariisin kuuluisilla
tytöillä oli mukailuja kaikista jalokivistään, jotka he pistivät
kassakaappiin, ja että he käyttivät vain mukailuja ollakseen komeita
ja voidakseen huoleti pitää hauskaa samalla kertaa, niin minä sanoin
hänelle, etten luullut kenenkään tytön, joka oli hieno neiti, voivan
ajatellakaan pitää niin hauskaa, ettei muistaisi katsoa jalokiviensä
perään.

Sitten palasimme Ritziin ja purimme matkalaukkumme erään tosiaan
herttaisen viinurin avulla, joka toi meille herkullisen puolisen. Hän
on nimeltään Leon ja puhuu englantia melkein kuin ameriikkalainen.
Ja Dorothy ja minä haastelemme hänen kanssaan melko paljon. Ja Leon
sanoi, ettei meidän tulisi oleskella Ritzissä kaikkea aikaamme, vaan
että meidän tosiaan pitäisi käydä Pariisia katsomassa. Silloin Dorothy
sanoi menevänsä alas eteiseen tavatakseen jonkun herran, joka näyttäisi
meille Pariisia. Parin minuutin päästä hän soitti minulle eteisen
puhelimesta ja sanoi minulle: "Olen täällä tavannut ranskalaisen
peipposen, joka on ranskalainen aatelismies varakreivin tittelillä,
niin juoksehan nyt pian alas." Ja minä sanoin: "Kuinka on ranskalainen
joutunut Ritziin?" Dorothy vastasi: "Hän pistäysi tänne sadetta
pakoon eikä ole huomannut, että se on jo tauonnut." Ja minä sanoin:
"Kai sinä tapasi mukaan olet löytänyt jonkun, jolla ei ole edes millä
auton maksaa. Mikset ottanut ameriikkalaista herrasmiestä, jolla on
aina rahaa?" Niin Dorothy sanoi, että hän oli luullut ranskalaisen
herrasmiehen tuntevan Pariisin paremmin. Minä vastasin: "Eihän se hölmö
edes tiedä, että sade on tauonnut." Mutta alas minä menin kuitenkin.

Ja se varakreivi oli todella oikein ihastuttava. Sitten me ajoimme
katselemaan Pariisia ja näimme, kuinka jumalainen se tosiaan
on. Tarkoitan, että Eiffel-torni on jumalainen, ja se on paljon
kasvattavampi kuin Lontoon Tower, koska Lontoon tornia ei voi edes
nähdä, jos sattuu seisomaan kahden katumitan päässä. Mutta kun tyttö
katselee Eiffel-tornia, tietää hän jotakin katselevansa. Sillä minä
luulen, että tosiaan olisi vaikea olla Eiffel-tornia huomaamatta.

Sitten menimme Madrid-nimiseen paikkaan teelle? Ja siellä oli tosiaan
jumalaista. Tarkoitan, että näin Dollyn sisaret ja Helmenhohtavan ja
rouva Coreyn ja rouva Nashin kaikki jälleen uudestaan.

Sitten menimme päivälliselle ja sitten Mongmartiin, ja siellä oli
tosiaan jumalaista, koska näimme heidät kaikki jälleen uudestaan.
Tarkoitan että Mongmartissa on oikea ameriikkalainen jazzorkesteri ja
aika paljon new-yorkilaisia, jotka me tunsimme, ja tuntui vallan siltä
kuin olisimme olleet New Yorkissa, mikä oli jumalaista. Ja sitten me
palasimme Ritziin. Sitten Dorothylla ja minulla oli pikku riitakin,
kun Dorothy sanoi, että minä meidän Pariisia katsellessamme kysyin
varakreiviltä, mikä oli sen tuntemattoman sotilaan nimi, joka oli
haudattuna aika suuren muistopatsaan alle. Silloin minä sanoin, ettei
aikomukseni ollut sitä kysyä häneltä, jos niin teinkään, sillä minähän
tarkoitin vain kysyä häneltä sen sotamiehen äidin nimeä, sillä kuolleen
sotamiehen äiti on aina se, jota minä aina näyn ajattelevan enemmän
kuin sitä kuollutta sotamiestä, joka on kuollut.

Ja se ranskalainen varakreivi aikoo käydä tapaamassa aamulla, mutten
minä aio ottaa häntä vastaan. Sillä ranskalaiset herrasmiehet tuottavat
tosiaan aina pettymyksen. Tarkoitan, että ne vievät meidät vallan
veikeihin paikkoihin, joissa tuntee elämänsä vallan hauskaksi ja luulee
tosiaan viettävänsä ihanan hetken. Mutta kun tulee kotiin ja miettii
sitä kaikkea, niin kaikki, mitä tyttö on saanut, on kahdenkymmenen
frangin hintainen viuhka, joka ei rahassa merkitse juuri mitään, ja
nukke, joita ravintoloissa lahjoitellaan ilmaiseksi. Tarkoitan, että
tytön tulee pitää varansa Pariisissa, sillä muutoin hänellä olisi
Pariisissa niin hauskaa, ettei hän pääsisi puusta pitkään. Sen vuoksi
tosiaan ajattelenkin, että ameriikkalaiset herrasmiehet ovat sittenkin
parhaita, sillä vaikka suutelo kädelle tuntuukin varsin ihanalta, niin
timantti- ja safiirirannerengas kestää iankaiken. Sitä paitsi en luule,
että minun tulisi lähteä kenenkään pariisilaisen herrasmiehen mukaan,
koska herra Eisman saapuu tänne ensi viikolla, ja hän sanoi minulle,
että ainoat herrasmiehet, joiden kanssa hän soisi minun seurustelevan,
ovat nerokkaat herrasmiehet, jotka voivat kasvattaa tytön aivoja.
Mutta minä en tosiaan näy näkevän monta herrasmiestä täällä Ritzissä,
jotka näyttävät siltä, että kehittäisivät tytön aivoja. Huomenna siis
lähdemme ostoksille ja minusta näyttää tosiaan liian paljolta toivoa
löytäväni herrasmiestä, jota herra Eisman pitäisi sopivana tyttöjen
älyjen kehittäjäksi ja joka viitsisi lähteä meidän kanssamme ostoksille.




Huhtikuun 29 p:nä.


Eilen vasta oli päivä. Tarkoitan, että Dorothy ja minä olimme juuri
lähdössä ostoksille, kun puhelin soi ja ilmoitettiin, että lady Francis
Beekman oli alhaalla ja halusi tulla yläkertaan. Siitä minä ihan
hämmästyin. Tarkoitan, etten tiennyt, mitä sanoin, ja niin sanoin:
hyvä on. Sitten minä kerroin Dorothylle, ja me löimme viisaat päämme
yhteen. Sillä lady Francis Beekman kuuluu olevan sen sir Francis
Beekman-nimisen herrasmiehen vaimo, joka ihaili minua Lontoossa ja
näkyi ihailevan minua niin paljon, että kysyi saisiko hän lahjoittaa
minulle timanttidiadeemin. Ja näytti siltä, että hänen vaimonsa oli
täytynyt siitä kuulla, ja näytti todella siltä, että hän sen vuoksi oli
saapunut suoraa päätä Lontoosta. Ja kun ovelle kolkutettiin oikein,
oikein kovaa, pyysin minä häntä tulemaan sisälle. Ja lady Francis
Beekman tuli sisälle ja hän oli aika kookas rouva, joka paljonkin
muistutti Bill Hartia. Tarkoitan, että lady Francis Beekman Dorothyn
mielestä muistutti paljonkin Bill Hartia, vaikka hän tosiaan sanoo
hänen vielä enemmän muistuttavan Bill Hartin hevosta. Ja hän lienee
sanonut, että jollen heti antaisi takaisin timanttidiadeemia, nostaisi
hän siitä aika melun ja tärvelisi minun maineeni. Sillä hän sanoi, että
koko jutussa täytyi tosiaan olla jotakin vinossa. Sir Francis Beekman
ja hän kuuluivat näetten olleen naimisissa kolmekymmentäviisi vuotta,
ja viimeinen lahja, jonka hän vaimolleen antoi, oli vihkisormus.
Silloin Dorothy avasi suunsa ja sanoi: "Rouvaseni, yhtä vähän te voitte
tärvellä minun ystävättäreni mainetta kuin upottaa Veitsin laivaston."

Tarkoitan, että olin aivan ylpeä Dorothysta, kun hän täten puolusti
mainettani. Sillä minusta ei tosiaan ole mikään niin ihmeellistä
kuin kaksi tyttöä, jotka tukevat toisiaan ja auttavat toisiaan sekä
myötä- että alamäessä. Sillä näyttipä lady Francis Beekman kuinka
tarmokkaalta tahansa, täytyi hänen tajuta, ettei hän kyennyt upottamaan
kokonaista laivastoa, joka oli täynnä laivoja. Ja niin hänen täytyi
heretä mainettani uhkaamasta. Sitten hän sanoi, että hän raahaisi
minut tuomioistuimen eteen ja sanoisi, että se oli ollut sopimatonta
vaikutusta. Mutta minä vastasin hänelle. "Jos te tulette tuo hattu
päässänne lakitupaan, niin saammepa nähdä, tarvitaanko siihen tuomarin
mielestä mitään sopimatonta vaikutusta, että Sir Francis Beekman tulee
vilkaisseeksi johonkuhun tyttöön." Silloin Dorothy avasi suunsa, ja
Dorothy sanoi: "Ystävättäreni on oikeassa, lady Beekman. Teidän pitäisi
olla kuningatar saadaksenne käydä rauhassa tommoinen hattu päässänne."
Ja lady Francis Beekman näkyi ihan suuttuvan. Ja sitten hän sanoi, että
hän lähettäisi hakemaan sir Francis Beekmanin, joka oli äkkiä lähtenyt
Skotlantiin metsästämään, kun sai kuulla, että lady Francis Beekman
oli saanut kuulla. Silloin Dorothy sanoi: "Tarkoitatteko, että olette
päästänyt sir Francis Beekmanin valtoimeksi niiden Skotlannin tuhlarien
joukkoon?" Ja Dorothy sanoi, että hänen olisi parasta katsoa miehensä
perään, jottei se jonakuna iltana joutuisi poikaviikarien seuraan ja
tuhlaisi puolta pennyä ihan turhaan. Tarkoitan, että aina rohkaisen
Dorothya suulauteen, kun meidän on haasteltava lady Francis Beekmanin
kaltaisten hienostumattomien ihmisten kanssa, koska Dorothy puhuu
hienostumattomien ihmisten kanssa heidän omaa kieltään paremmin kuin
minunlaiseni sivistynyt tyttö. Ja Dorothy sanoi: "Parasta on, ettette
lähetä hakemaan sir Francis Beekmania, sillä jos minun ystävättäreni
todella tahtoisi käydä sir Francis Beekmanin kimppuun, niin hänestä
tulisi niin putipuhdas, ettei jäisi jäljelle muuta kuin hänen
arvonimensä." Ja sitten minäkin puhuin suuni puhtaaksi ja sanoin, että
minä olin ameriikkalainen tyttö ja että me ameriikkalaiset tytöt emme
piittaa arvonimistä, koska me ameriikkalaiset tytöt aina sanomme, että
se mikä kelpaa Washingtonille, kelpaa meillekin. Mutta lady Francis
Beekman näkyi tulevan yhä vihaisemmaksi kaiken aikaa.

Sitten hän sanoi, että hän tarpeen tullen kertoisi tuomarille, että
sir Francis Beekman oli järjiltään silloin, kun hän sen minulle
antoi. Silloin sanoi Dorothy: "Jos menette oikeuteen ja tuomari tulee
teihin oikein tarkkaan katsahtaneeksi, niin hän päättelee sir Francis
Beekmanin olleen järjiltään kolmekymmentäviisi vuotta sitten." Niin
lady Francis Beekman sanoi tietävänsä minkälaisen henkilön kanssa hän
oli tekemisissä ja ettei hän halunnut olla minkään sellaisen henkilön
kanssa tekemisissä, koska se loukkasi hänen arvoaan. Ja Dorothy sanoi:
"Rouvaseni, jos me loukkaamme teidän arvoanne yhtä paljon kuin te
kiusaatte meidän näköhermojamme, niin teidän itsenne tähden soisin,
että olette Christian Science." Ja siitä näkyi lady Francis Beekman
suuttuvan. Ja hän sanoi jättävänsä kaikki lakimiehensä haltuun. Ja
lähtiessään hän astui peninkulmanpituisen hameenlaahuksensa päälle ja
oli tehdä kuperkeikan. Ja Dorothy kurkisti ulos ovesta, ja Dorothy
huusi eteiseen ja sanoi: "Saksatkaapa hieman tuota lievettänne, Isabel,
sillä nyt on vuosi 1926." Ja minä tunsin itseni tosiaan alakuloiseksi,
koska minusta oli koko aamumme tullut epähienoksi, kun meidän oli
täytynyt olla tekemisissä niin hienostumattoman rouvan kuin lady
Francis Beekmanin kanssa.




Huhtikuun 30 p:nä.


Ja eilen aamulla saapui todellakin lady Francis Beekmanin asianajaja.
Vaikkei hän oikeastaan ollut asianajaja, mutta hänen nimensä oli
kortilla ja hänen nimensä näkyi olevan Mons. Broussard, ja hän kuuluu
olevan _avokaa_, koska avokaa merkitsee franskan kielellä lakimiestä.
Ja Dorothy ja minä olimme pukeutumassa ja vielä ihan aamukelteissämme,
kuten tavallista, kun kuului äänekäs koputus ovelle; ja ennenkuin
ehdimme huutaa "antree", hyppäsi se suoraan huoneeseen. Se näkyi
siis olevan ranskalaista syntyperää. Tarkoitan, että lady Francis
Beekmanin asianajaja osaa tosiaan kirkua kuin autokuski. Tarkoitan,
että hän kirkui oikein kovaa huoneeseen hypätessään ja kirkui sitten
kirkumistaan. Ja Dorothy ja minä ryntäsimme saliin ja Dorothy vilkaisi
häneen ja Dorothy sanoi: "Tämän kaupungin pitää lakata kujeilemasta
meille joka aamu," sillä meidän hermomme eivät voineet sitä kestää.
Sitten Mons. Broussard ojensi meille käyntikorttinsa, kirkui ja
kirkui ja huitoi käsivarsillaan ilmassa kuin mikäkin. Silloin Dorothy
sanoi, että hän matki oivallisesti Mullin Ruusua, joka on tosiaan
punainen tuulimylly, mutta Dorothy lisäsi, että tuo mies piti paljoa
suurempaa melua ja pyöri oman tuulensa voimalla. Sitten me seisoimme
ja katselimme häntä pitkän aikaa, mutta hän näytti tulevan vallan
yksitoikkoiseksi sen pitkän ajan perästä, koska hän aina puhui ranskaa,
mikä meille tosiaan on hölynpölyä. Sitten Dorothy sanoi: "Katsotaas,
eikö kaksikymmentäviisi frangia tuki siltä suuta, sillä kun viisi
frangia riittää autonajajalle, pitäisi kahdenkymmenenviiden frangin
riittää asianajajalle." Sillä hän piti osapuilleen viisi kertaa niin
paljon melua kuin autonajaja, ja 5 kertaa 5 on 25. Ja heti kun hän
kuuli meidän puhuvan frangeista, näkyi hän juuri hiukan rauhoittuvan.
Niinpä Dorothy otti lompakkonsa ja antoi hänelle 25 frangia. Sitten
hän lakkasi parkumasta ja pisti rahat taskuunsa, mutta otti senjälkeen
esille isokokoisen purppuraelefanteilla koristetun nenäliinan ja alkoi
itkeä kohottaa. Silloin Dorothy tosiaan kävi alakuloiseksi ja sanoi:
"Kuulkaahan, te olette valmistanut meille varsin hauskan aamun, mutta
jos tuota vielä jatkatte, niin ulos te menette märkänä tai kuivana."

Silloin hän alkoi soittaa puhelinta ja näkyi tahtovan käyttää
sitä, mutta Dorothy sanoi: "Jos luulette sillä pääsevänne johonkin
numeroon, niin yrittäkää vain, mutta mikäli me olemme havainneet,
on se vain seinäkaappi." Sitten hän riensi puhelimen luo ja Dorothy
ja minä menimme jatkamaan pukeutumistamme. Ja kun hän oli soitellut
tarpeekseen, juoksenteli hän minun ovelleni ja sitten juoksenteli
Dorothyn ovelle ja parkui ja puhui aika paljon. Mutta meidän
mielestämme hän oli menettänyt kaiken uutuuden viehätyksensä, emmekä
hänestä enempää välittäneet.

Ja lopuksi kuului ovelta toinen äänekäs kolkutus, ja me kuulimme hänen
ryntäävän ovelle ja menimme molemmat ulos saliin katsomaan, mitä oli
tekeillä. Ja se oli tosiaan näkemisen arvoista. Sillä siellä oli
toinenkin ranskalainen. Ja se uusi ranskalainen ryntäsi sisälle ja
ulvoi "papaa" ja suuteli sitä edellistä. Ja hän näkyi olevan hänen
poikansa, koska poika on tosiaan papaan liiketoveri asianajoliikkeessä.
Ja sitten hänen papaansa puhua pärpätti aika paljon ja osoitti minua
ja Dorothya, ja sitten hänen poikansa katsoi meihin ja sitten hänen
poikansa kirkaisi oikein kovaa ja sanoi ranskaksi: "Mää, papaa, el song
sharmangt." Sillä tavalla hän näkyi kertovan papaalleen ranskaksi,
että me olimme vallan ihastuttavia. Ja vanhempi Broussard lakkasi
parkumasta, pani silmälasinsa nenälleen ja katsoi meitä tarkkaan.
Ja sitten hänen poikansa veti kierrekaihtimen ylös, jotta papaa voi
meitä paremmin katsella. Ja kun papaa oli lakannut meitä katselemasta,
oli hän vallan ihastunut. Hän muuttui pelkäksi hymyksi ja nipisteli
poskiamme ja hoki "sharmang" kaiken aikaa, koska "sharmang" merkitsee
ihastuttavaa franskan kielellä. Ja sitten hänen poikansa puhkesi
puhumaan ihan englantia ja hän puhuu tosiaan englantia yhtä hyvin kuin
ameriikkalainen. Sitten hän kertoi meille, että hänen papaansa oli
puhelimitse kutsunut hänet tänne, koska me emme näkyneet ymmärtävän
mitä papaa meille sanoi. Isä Broussard kuuluu puhuneen meille kaiken
aikaa englanninkieltä, mutta me emme näkyneet ymmärtävän hänen
englanninkieltään. Sitten Dorothy sanoi: "Jos se, mitä teitin papaanne
meille haastoi, oli englantia, niin minun tulisi saada kultamitali
kreikastani." Sen selitti sitten poika papaalle, ja papaa nauroi
oikein, oikein äänekkäästi ja nipisti Dorothya poskesta, ollen kovin
riemuissaan, vaikka pila osuikin häneen itseensä. Sitten Dorothy ja
minä kysyimme hänen pojaltaan, mitä papaa oli puhunut haastellessaan
meille englantia, ja hänen poikansa sanoi hänen kertoneen meille
kaikki mitä tiesi asiakkaastaan lady Francis Beekmanista. Ja sitten
me kysyimme hänen pojaltaan, miksi papaa itkeä kollotteli. Ja poika
sanoi papaan itkevän, koska hän ajatteli lady Francis Beekmania. Sitten
Dorothy kysyi: "Jos hän itkee ajatellessaan sitä ihmistä, niin mitä
hän tekee häntä katsellessaan?" Ja sitten poika selitti papaalle, mitä
Dorothy sanoi. Ja isä Broussard nauroi oikein, oikein äänekkäästi,
suuteli sitten Dorothya kädelle ja sanoi, että tämän jälkeen meidän
tosiaan täytyi yhdessä tyhjentää pullo samppanjaa. Sitten hän meni
puhelimeen ja tilasi pullon samppanjaa.

Sitten sanoi taas poika papaalle: "Miksemme kutsuisi näitä ihastuttavia
naisia Fontänbloohon tänään?" Ja papaa sanoi, että se olisi metkaa. Ja
sitten minä kysyin: "Kuinka voimme teitä kahta herrasmiestä nimittää
kumpaakin erikseen, sillä jos Pariisissa on asian laita niinkuin
Ameriikassa, niin olette kai molemmat herra Broussardeja." Mutta sitten
juolahti päähämme mainita heitä ristimänimiltään. Ja pojan nimi kuului
olevan Luii, joten Dorothy avasi suunsa ja sanoi: "Täällä Pariisissa
kuulemma teidät Luiit kaikki numeroidaan." Sillä kuuleehan aina
puhuttavan Luii kuudennestatoista, joka harjoittanee vanhanaikuisten
huonekalujen kauppaa. Tarkoitan, että hämmästyin kuullessani, kun
Dorothy alkaa syventyä historjaan, joten hänestä ehkä taitaa todellakin
tulla sivistynyt sitten kumminkin. Mutta Dorothy sanoi Luiille, ettei
hänen tarvinnut panna numerolappuaan näkyville, koska hän arvasi Luiin
numeron heti, kun häneen vilkaisi. Ja hänen papaansa kuuluu olevan
Robäär, mikä on Roopertti ranskaksi.

Niin Dorothy sanoi, että voisimme kyllä lähteä ulos Fontänbloohon Luiin
ja Robäärin kanssa, jos Luii riisuisi pois keltaiset sääryksensä,
jotka olivat keltaista säämiskää ja vaaleanpunaisilla helminapeilla
koristetut. Sillä Dorothy sanoi: "Leikki sijansa saakoon, mutta
kukaan tyttö ei halua katkeamatta nauraa." Ja koska Luii todella
haluaa kaikin mokomin olla mieliksi, riisui hän sääryksensä, mutta
kun hän oli riisunut sääryksensä, näimme hänen sukkansa, mutta hänen
sukkansa nähdessämme me näimme, että ne olivat isoruutuista mallia kuin
Skotlannin shaalit ja pieniä sateenkaaria ristiin raatiin. Ja Dorothy
katseli niitä hetkisen, tullen ihan noloksi, ja sanoi: "Kuules, Luii,
parasta lienee, että panet sääryksesi takaisin sääriisi."

Sitten tuli ystävämme Leon, joka on tarjoilijana toi samppanjapullon.
Ja hänen avatessaan samppanjapulloa molottivat Luii ja Robäär keskenään
ranskaa aika paljon, ja minusta todella tuntuu, että minun pitäisi
tiedustella, mitä he ranskaksi sanoivat, koska he saattoivat haastella
timanttidiadeemista. Sillä ranskalaiset herrasmiehet ovat kovin, kovin
kohteliaita. Mutta minä en tosiaan luule, että tyttö voi heihin luottaa
niin pian kuin he ovat kääntäneet selkänsä. Kun siis saan tilaisuuden,
aion kysyä Leonilta, mitä he sanoivat.

Lähdimme siis Fontänbloohon ja sieltä Mongmartiin ja pääsimme kotiin
vasta hyvin myöhään, ja meistä oli meillä ollut aika hauska päivä ja
yö, vaikkemme olleetkaan käyneet ostoksilla emmekä mitään ostaneet.
Mutta minusta meidän pitäisi käydä enemmän ostoksilla, sillä sitä
vartenhan Pariisi oikeastaan näkyy olevan olemassa.




Toukokuun 1 p:nä.


No niin, tänä aamuna minä kutsutin Leonin, joka on Dorothyn ja minun
tarjoilijaystävämme, ja kysyin häneltä, mitä Luii ja Robäär ranskaksi
sanoivat. Ja he kuuluivat sanoneen ranskaksi, että me kuuluimme
viehättävän heitä oikein, oikein paljon, koska he tosiaan pitivät
meistä oikein, oikein ihastuttavina eivätkä olleet tavanneet niin
ihastuttavia tyttöjä pitkään aikaan. Ja he kuuluivat sanoneen, että
he kuljettaisivat meitä ympäriinsä aika paljon ja merkitsisivät
kaikki laskut lady Francis Beekmanin laskuun, koska he vaanisivat
tilaisuutta varastaakseen timanttidiadeemin. Ja sitten he sanoivat,
että jolleivät voisikaan sitä meiltä varastaa, olimme me tosiaan
niin ihastuttavia, että meidän kanssamme oli perin hauska liikkua,
vaikkeivät onnistuisikaan meiltä varastamaan. Näin ollen he eivät
tosiaan voisi mitään menettää, kävipä niin taikka näin. Sillä lady
Francis Beekman maksaisi kernaasti kaikki laskut, kun he sanoisivat
hänelle, että heidän täytyi kuljetella meitä aika paljon, vaaniakseen
tilaisuutta varastaa sen meiltä. Sillä lady Francis Beekman on sen
sortin varakkaita naisia, jotka eivät tuhlaa rahaa mihinkään muuhun,
mutta jotka aina tuhlaavat rahoja käräjäjuttuun. Eikä hän tosiaan
valittelisi rahojen tuhlausta, koska joku minun tai Dorothyn lauseista
näkyi suututtaneen lady Francis Beekmania.

Ja sitten päätin ryhtyä miettimään, ja kyllä minä mietinkin
aika paljon. Sanoin siis Dorothylle, että aion panna oikean
timanttidiadeemin Ritzin aarrekaappiin ja sitten teettäisin ja
ostaisin jalokivisepältä jäljennöksen, jota nimitetään "similiksi".
Ja sitten jättäisin timanttidiadeemin "similin" milloin minnekin,
jotta Luii ja Robäär näkisivät, kuinka huolimattomasti sitä pitelen,
ja rohkaistuisivat. Luiin ja Robäärin kanssa ulkosalle lähtiessämme
voisin sitten panna sen käsilaukkuuni ja ottaa mukaani, jotta Luii ja
Robäär aina luulisivat timanttidiadeemin olevan heidän ulottuvillaan.
Ja kun sitten Dorothy ja minä saisimme heidät lähtemään kanssamme
ostoksille ja tuhlaamaan melko paljon, niin aina, kun he näkyisivät
menettävän rohkeutensa, minä avaisin käsilaukkuni ja sallisin
heidän nähdä vilauksen timanttidiadeemin "similistä". Sitten he
rohkaistuisivat vielä enemmän ja tuhlaisivat vielä enemmän rahaa. Ja
lopultahan saattaisin sallia heidän sen varastaakin, koska he sittenkin
ovat olleet herttaisia herrasmiehiä ja minä tosiaan haluaisin auttaa
Luiita ja Robääriä. Tarkoitan, että olisi vallan hupaista, kun he
varastaisivat sen lady Francis Beekmanille ja hän joutuisi maksamaan
heille aika paljon ja sitten huomaisikin, että diadeemi on tehty
taikinasta. Sillä lady Francis Beekman ei ole koskaan nähnyt sitä
oikeata diadeemia ja jäljennös pettäisi hänet ainakin siihen asti,
kun Luii ja Robäär ovat ehtineet nostaa palkkansa kaikesta kovasta
työstä, minkä ovat suorittaneet. Tarkoitan, että timanttidiadeemin
jäljennös maksaisi vain noin kuusikymmentäviisi dollaria, ja mitäpä
65 dollaria on, jos Dorothy ja minä voisimme tehdä hauskoja ostoksia
ja saada ihania lahjoja, jotka tuntuisivat vieläkin ihanammilta, kun
pysähtyisimme muistelemaan, että lady Francis Beekman on ne maksanut?
Ja se olisi läksytys lady Francis Beekmanille, jottei toiste sanoisi
mitä sanoi kahdelle minun ja Dorothyn laiselle ameriikkalaiselle
tytölle, jotka olimme kahden Pariisissa ilman minkään herrasmiehen
suojaa.

Kun sitten olin kertonut Dorothylle tuumani, niin Dorothy katsoi minuun
ja katsoi minuun ja sanoi tosiaan, että minun aivoni olivat ihmeellinen
konstvärkki. Tarkoitan, että hän sanoi minun aivoni muistuttavan
hänelle radiota, koska sitä kuuntelee päivät pääksytysten ja tulee
alakuloiseksi, ja juuri kun on lyömäisillään mäsäksi koko koneen, tulla
tupsahtaa sieltä mestariteos.

Kun siis Luii soitti minulle, niin Dorothy sanoi hänelle, että meistä
olisi hauskaa, jos hän ja Robäär veisivät meidät huomenaamulla
ostoksille. Sitten Luii kysyi papaalta, ja papaa vastasi, että kyllä
vaan se sopii. Sitten he kysyivät meiltä, haluaisimmeko lähteä heidän
kanssaan tänäiltana katsomaan näytelmää, jonka nimi on Foli Bershäär.
Sitten hän sanoi, että kaikki Pariisissa asuvat ranskalaiset ottavat
aina mielellään joitakin ameriikkalaisia mukaansa, saadakseen verukkeen
lähteä Foli Bershäriin. Niin me lupasimme lähteä. Ja nyt Dorothy ja
minä menemme ostoksille, hankkiaksemme mukailun timanttidiadeemista, ja
näyteikkunoita tutkimaan tietääksemme, mihin huomenna viemme Luiin ja
Robäärin ostoksille.

Ja minusta tuntuu tosiaan, että kaikki aina kääntyy parhain päin. Sillä
me tarvitsemme kuitenkin joitakuita herrasmiehiä kuljettelemassa meitä
ympäriinsä, kunnes herra Eisman saapuu Pariisiin, emmekä me voisi
liikkua keidenkään oikein miellyttävien herrojen kanssa, koska herra
Eisman haluaa meidän seurustelevan ainoastaan sellaisten älykkäiden
herrasmiesten kanssa, joilla on älykkäät aivot. Niin minä sanoin
Dorothylle, että vaikkeivät Luii ja Robäär näyttäkään kovin älykkäiltä,
voisimme sanoa herra Eismanille, että me olemme oppineet heiltä vaikka
franskankieltä. Ja vaikken minä vielä näy franskaa oppineenkaan, olen
toki melkein oppinut ymmärtämään Robäärin englantia. Kun siis Robäär
puhuu englantiaan herra Eismanin kuullen ja herra Eisman näkee minun
ymmärtävän, mitä hän sanoo, niin kai hän luulee minun osaavan franskaa.




Toukokuun 2 p:nä.


Eilen illalla menimme siis Foli Bershääriin, ja se oli tosiaan
jumalaista. Tarkoitan, että se oli tosiaan kovin taiteellista, koska
siellä oli alastomia tyttöjä. Ja muuan tytöistä oli Luiin tuttavia,
ja Luii sanoi, että se oli oikein, oikein sievä tyttöjä vasta
kahdeksantoista vuotias. Mutta Dorothy vastasi: "Kyllä se on sinulle
veistellyt, Luii, sillä kuinka olisi kahdeksantoista vuotias tyttö
ehtinyt tahria polvensa noin paksuun likaan?" Silloin Luii ja Robäär
tosiaan nauroivat kovin, kovin äänekkäästi. Tarkoitan, että Dorothy oli
kovin epähieno Foli Bershäärissä. Mutta minusta ovat alastomat tytöt
aina kovin taiteellisia, ja ihmisestä, jolla on taiteen tajuntaa, se
on kaunista, enkä minä suinkaan nauraisi sellaisessa taiteellisessa
paikassa kuin Foli Bershäärissä.

Ja minulla oli timanttidiadeemin "simili" mukanani Foli Bershäärissä.
Tarkoitan, että sillä voisi pettää asiantuntijankin, eivätkä Luii ja
Robäär juuri voineet kääntää katsettaankaan siitä pois. Mutten minä
siitä hätkähtänyt, koska olin sitonut sen oikein tiukkaan. Tarkoitan,
että olisi vallan kamalaa, jos he pääsisivät käsiksi timanttidiadeemiin
ennenkuin Dorothy ja minä olemme kuljettaneet heitä ostoksilla aika
paljon.

Ja nyt me ollaan valmiit lähtemään ostoksille tänä aamuna, ja Robäär,
joka saapui tänne aamuvirkkuna, on salissa Dorothyn kanssa, ja me
odottelemme Luiita. Ja minä jätin timanttidiadeemin salin pöydälle,
jotta Robäär näkisi, kuinka huolimaton minä kaikessa tosiaan olen,
mutta Dorothy pitää Robääriä silmällä. Nyt juuri kuulin Luiin tulevan
sisälle, koska minä kuulin hänen suutelevan Robääriä. Tarkoitan, että
Luii aina suutelee Robääriä, ja Dorothy sanoi Luiille, että jollei hän
lakkaisi suutelemasta Robääriä, niin ihmiset luulisivat hänen leipovan
vohveleja.

Ja nyt minun täytyy mennä toisten luo ja minä panen timanttidiadeemin
mukailun käsilaukkuuni Luiin ja Robäärin nähden, jotta he tietäisivät
sen aina olevan ulottuvillaan, ja sitten mennään ostoksille. Ja minun
täytyy melkein hymyillä ajatellessani lady Francis Beekmania.




Toukokuun 3 p:nä.


Eilinen päivä oli todella ihana. Tarkoitan, että Luii ja Robäär ostivat
Dorothylle ja minulle ihania lahjoja. Mutta sitten kaikki heidän
franginsa alkoivat loppua, minkävuoksi he alkoivat käydä alakuloisiksi,
mutta heti kun he alkoivat käydä alakuloisiksi, annoin minä
käsilaukkuni Robäärin haltuun, sillä välin kun menin sivuhuoneeseen
puseroa koettamaan. Siitä hän ilostui aika paljon, mutta tietenkin
Dorothy jäi heidän luokseen, ja piti silmällä Robääriä, joten hän ei
saanut tilaisuutta, mutta pelkkä laukun piteleminenkin reipastutti
häntä aika paljon.

Kun sitten heidän franginsa olivat loppuneet, sanoi Robäär, että hänen
täytyi soittaa jollekulle, ja kai hän soitti lady Francis Beekmanille
ja se sanoi varmaankin "all right", koska Robäär jätti meidät paikkaan,
jonka nimi on Café de la Paix, hänen kun oli mentävä jollekulle
asialle, ja kun hän palasi, näkyi hänellä olevan koko joukon enemmän
frangeja. Sitten he tarjosivat meille puolista, ja puolisen jälkeen
lähdettiin taas ostoksille.

Mutta minä opin kaikesta huolimatta tosiaankin aika paljon franskaa.
Tarkoitan, että jos haluaa puoliseksi herkullista kananpoikaa
herneitten kanssa, niin tarvitsee vain sanoa _pöti puaa_ ya _pulee_.
Tarkoitan, että franska on tosiaan perin helppoa, koska ranskalaiset
esimerkiksi käyttävät sanaa "chic" kaikesta, kun me sen sijaan
näymme käyttävän sitä vain herrasmiehistä, jotka muistuttavat Rudolf
Valentinoa.

Kun me siis iltapäivällä olimme ostoksilla, näin Luiin vievän
Dorothyn nurkkaan ja kuiskailevan hänelle aika paljon. Ja sitten näin
Robäärinkin vievän hänet syrjään ja kuiskailevan hänelle aika paljon.
Ja kun pääsimme takaisin Ritziin, kertoi Dorothy minulle, mitä ne
olivat hänelle kuiskailleet. Ja Luii kuuluu Dorothylle kuiskaillessaan
pyytäneen Dorothya varastamaan timanttidiadeemin minulta ja antamaan
sen papaan tietämättä hänelle, jolloin Luii antaisi Dorothylle tuhannen
frangia. Sillä lady Francis Beekman kuuluu sydänjuuriaan myöten siihen
kiintyneen ja on valmis maksamaan siitä aika paljon, koska hän on kovin
vihainen, ja kun hän tosiaan tulee niin vihaiseksi kuin hän on, on
sillä naisella vain yksi ajatus aivoissaan. Jos siis Luii voisi hankkia
diadeemin eikä papaa saisi siitä vihiä, niin hän saisi pitää kaikki
rahat yksin. Ja sitten kun Robäär myöhemmin kuiskaili Dorothylle, teki
hän saman ehdotuksen, tarjoten kaksituhatta frangia, kunhan vain Luii
ei saisi vihiä, jotta Robäär voisi pitää kaikki rahat itse. Ja minusta
olisi tosiaan somaa, että Dorothy voisi ansaita hiukan rahoja, koska
se voisi herättää Dorothyssa yritteleväisyyttä ja kunnianhimoja.
Huomenaamulla siis Dorothy ottaa timanttidiadeemin ja sanoo Luiille,
että hän on sen varastanut ja aikoo sen myydä Luiille, mutta hän
maksattaa hänellä rahat etukäteen, ja juuri kun hän on ojentamaisillaan
hänelle timanttidiadeemin, astun minä saliin ja sanon: "Kah, siinähän
on timanttidiadeemini! Olen sitä etsinyt jos jostakin." Siten minä
saan sen takaisin. Ja sitten Dorothy sanoo hänelle, että yhtä hyvin
hän voi ne tuhat frangia pitääkin, koska hän iltapäivällä varastaa sen
hänelle uudestaan. Ja sitten hän iltapäivällä myy sen Robäärille, ja
minä tosiaan luulen, että sallimme Robäärin sen pitää. Sillä minä pidän
aika paljon Robääristä. Tarkoitan, että hän on varsin herttainen vanha
herra, ja on oikein virkistävää nähdä, kuinka hän ja hänen poikansa
rakastavat toisiaan. Sillä vaikka ameriikkalaisesta tuntuukin oudolta
nähdä ranskalaisen herrasmiehen alati suutelevan isäänsä, on se minusta
tosiaan virkistävää, ja luullakseni olisi meille ameriikkalaisillekin
parempi, jos ameriikkalaiset isät ja pojat rakastaisivat toisiaan
enemmän siihen malliin kuin Luii ja Robäär.

Ja Dorothylla ja minulla on nyt melkoinen joukko ihania
käsilaukkuja, sukkia, nenäliinoja, nauhakkeita ja rihkamaa sekä
oikein siroja seurustelupuvun malleja, jotka ovat ihan peitetyt
timanttijäljennöksillä, vaikkei niitä tällöin nimitetä mukailuksi, vaan
sellainen puku on "diamangtee", ja minusta näyttää tyttö tosiaan aika
sievältä sellaisessa timanttiteessä.




Toukokuun 5 p:nä.


Eilen aamulla Dorothy siis myi timanttidiadeemin mukailun Luiille ja
sitten me saimme sen takaisin. Ja sitten menimme illalla Versaaliin.
Tarkoitan, että Luii ja Robäär olivat aivan mielissään, kun ei enää
menty ostoksille. Ja siitä päättelen, että lady Francis Beekmanin
mielestä on melkein kaikella rajansa. Ja sitten minä vein Luiin
kävelylle Versaaliin parkkiin, jotta Dorothy saisi tilaisuuden myydä
diadeemin Robäärille. Ja hän myi sen Robäärille. Ja papaa pisti sen
taskuunsa. Mutta kotimatkalla minä tulin ajatelleeksi asioita, ja
minusta tuntui, että timanttidiadeemin jäljennös sentään on aika hyvä
kapine itsekin pitää, varsinkin jos tyttö paljon liikkuu Pariisissa
ihailijoiden kanssa, jotka ovat ranskalaista syntyperää. Enkä
sittenkään oikeastaan luule, että neitosen tulisi rohkaista Robääriä
varastamaan mitään kahdelta ameriikkalaiselta tytöltä, jotka molemmat
ovat ypöyksin Pariisissa kahdenkesken ilman suojelevia herrasmiehiä.
Minä kysyin siis Dorothyltä, mihin taskuun Robäär oli sen pannut, joten
kotimatkalla istahdin autossa hänen viereensä ja vedin sen sieltä ulos.

Sitten olimme päivällisellä varsin omituisessa ravintolassa ja siellä
pisti Robäär käden taskuunsa ja alkoi sitten taas itkeä kollottaa. Hän
näet näkyi jotakin hukanneen, joten hän ja Luii jälleen alkoivat kilvan
parkua ja kohautella olkapäitään. Mutta Luii sanoi papalleen, ettei hän
ollut sitä papaan taskusta varastanut, ja sitten Robäär alkoi itkeä
entistä enemmän vain ajatellessaankin, että poika varastaisi jotakin
oman papaansa taskusta.

Ja kun Dorothy ja minä olimme saaneet tästä ihan kyliksemme, kerroin
minä hänelle koko jutun. Tarkoitan, että minun tosiaan kävi sääliksi
Robääriä, joten sanoin hänelle: "Älä enää itke, sillä sehän oli
sittenkin vain mukailu." Ja niin minä näytin sen heille. Ja sitten
Luii ja Robäär katselivat ihan henkeään pidätellen Dorothya ja minua.
Useimmilla pariisilaisilla tytöillä ei siis luullakseni ole niin paljoa
älyä kuin meillä ameriikkalaisilla tytöillä.

Ja kun se kaikki oli ohi, niin Luii ja Robäär näyttivät niin
alakuloisilta, että minun tosiaan kävi heitä sääliksi. Silloin pälkähti
päähäni tuuma. Minä sanoin heille, että huomenna voisimme kaikki mennä
jalokivisimilien kauppaan, josta he voisivat ostaa toisen samanlaisen
taikinadiadeemin antaakseen sen lady Francis Beekmanille, ja sanoisivat
myyjälle jalokivikaupassa, että hän kirjoittaisi laskuun käsilaukun,
ja sitten maksattaisivat sen lady Francis Beekmanilla muiden kulujen
ohella. Sillä eihän lady Francis Beekman ollut koskaan nähnyt oikeaa
timanttidiadeemia. Ja Dorothy avasi suunsa ja Dorothy sanoi, että
lady Francis Beekman ymmärsi timanteista yhtä paljon kuin sika
hopealusikoista, joten hänelle voisi taittaa jääpalasenkin, kunhan se
vain ei sulaisi. Ja sitten Robäär katsoi minuun ja katsoi minuun ja
kumartui suutelemaan minua otsaan ihan kunnioittavalla tavalla.

Sitten meillä oli vallan hauska ilta. Tarkoitan, että kaikki näymme
ymmärtävän toisiamme, sillä Dorothy ja minä voimme toki rakastaa
Robäärin ja Luiin kaltaisia herrasmiehiä plattoonisesti, niinkuin
hienosti sanotaan. Tarkoitan, että meidän välillämme on niinkuin
jotakin yhteistä, varsinkin kun yhdessä tulemme ajatelleeksi lady
Francis Beekmania.

Ja he aikoivat maksattaa lady Francis Beekmanilla aikamoisen summan
rahaa antaessaan hänelle timanttidiadeemin mukailun. Ja minä sanoin
Robäärille, että jos akka niinkuin valittaisi, niin kysyköön häneltä,
tiesikö hän, että sir Francis Beekman lähetti minulle kymmenen punnan
edestä orkideja joka päivä meidän Lontoossa ollessamme. Se suututtaisi
hänet niin, että hän kernaasti maksaisi timanttidiadeemista melkein
mitä tahansa.

Ja jahka lady Francis Beekman maksaa heille kaikki rahat, niin Luii
ja Robäär tarjoavat meidän kunniaksemme päivälliset Cirosissa.
Ja kun sitten herra Eisman saapuu tänne lauvantaina, pyydämme me
herra Eismania tarjoamaan päivälliset Luiin ja Robäärin kunniaksi
samassa paikassa, koska he ovat niin paljon auttaneet meitä kahta
ameriikkalaisia tyttöä ollessamme yksin Pariisissa osaamatta edes
franskan kieltä.

Sitten Luii ja Robäär pyysivät meitä tulemaan kutsuihin sisarensa luo
tänään, mutta Dorothy sanoo, että meidän on parasta olla menemättä,
koska sataa ja meillä molemmilla on erinomaisen sirot uudenuutukaiset
sateenvarjot. Ja Dorothy sanoi, ettei juolahtaisi hänen mieleensäkään
jättää uudenuutukaista sateenvarjoa ranskalaisen naisen eteiseen.
Eikä taas olisi hauskaa vieraisilla ollessaan kaiken aikaa pidellä
sateenvarjoa. Niin ollen meidän oli parasta pysyä turvallisesti poissa.
Soitimme siis Luiille ja ilmoitimme, että meillä oli paha päänsärky,
mutta kiitimme häntä kaikesta vieraanvaraisuudesta. Sillä juuri se,
että kaikki ranskalaiset ovat niin vieraanvaraisia kuin Luii ja Robäär
meille ameriikkalaisille, tekee Pariisin todella jumalaiseksi.





KESKUSEUROOPPA




Toukokuun 16 p:nä.


En olekaan kirjoittanut päiväkirjaani melko pitkään aikaan, koska herra
Eisman on saapunut Pariisiin, ja kun herra Eisman on Pariisissa, emme
me tosiaan tee mitään muuta kuin aina samaa.

Tarkoitan, että menemme ostoksille ja menemme teatteriin ja menemme
Mongmartiin, ja kun tyttö aina käyskentelee herra Eismanin kanssa, niin
ei tositeossa tapahdu yhtään mitään. Enkä minä viitsinyt vaivautua
edes franskan oppimisella, koska minusta aina näyttää siltä, että on
parasta jättää franska niille, jotka eivät kykene mihinkään muuhun
kuin puhumaan franskaa. Ja vihdoin herra Eismanin harrastus kaikkiin
minun ostoksilla käynteihini näkyi aika paljon laimentuvan. Ja kun hän
kuuli, että Viinissä oli nappitehdas myytävänä aika halvalla, niin
koska herra Eisman työskentelee nappialalla, niin hän tuumi, että olisi
vallan mainiota omistaa nappitehdas Viinissä, minkävuoksi hän matkusti
Viiniin ja sanoi, ettei hän välittäisi, vaikkei enää koskaan näkisi Rue
de la Paixia. Ja sitten hän sanoi, että jos Viini hänestä näyttäisi
tytön järkeä kehittävältä, kutsuisi hän sinne Dorothyn ja minut, ja me
voisimme tavata hänet Viinissä, oppiaksemme jotakin. Sillä herra Eisman
tosiaan haluaa edistää minun kasvatustani ja harrastaa sitä enemmän
kuin mitään muuta, varsinkaan ostoksilla käyntejä.

Ja nyt me olemme saaneet sähkösanoman ja herra Eisman sanoo
siinä sähkösanomassa, että Dorothyn ja minun tulisi lähteä idän
pikajunalla, koska meidän tosiaan tulisi nähdä Keskuseurooppa, sillä
Keskuseuroopassa on meille ameriikkalaisille tytöille aika paljon
opittavaa. Ja Dorothy sanoo, että jos herra Eisman haluaa näyttää
meille Keskuseurooppaa, niin hän lyö vetoa, ettei koko Keskuseuroopassa
ole Rue de la Paixia eikä näyteakkunoita.

Dorothy ja minä lähdemme siis idän pikajunalla, ja minusta on tosiaan
aivan tavatonta, että kaksi ameriikkalaista tyttöä, kuten minä ja
Dorothy, lähdemme aivan yksin idän pikajunalla, koska Keskuseuroopassa
kuulutaan puhuttavan vielä muitakin meille käsittämättömiä kieliä,
paitsi franskaa. Mutta arvaanhan minä, että melkein aina on joku
herrasmies, joka tahtoo suojella kahta ameriikkalaista tyttöä, jotka
ovat aivan yksinään matkustelemassa Keskuseuroopassa saadakseen
sivistystä.




Toukokuun 17 p:nä.


Nyt olemme siis idän pikajunassa, ja kaikki näyttää vallan
kummalliselta. Tarkoitan, että kun Dorothy ja minä nousimme tänä aamuna
ja vilkaisimme ulos vaunumme ikkunasta, oli tosiaan vallan kummallista.
Sillä siellä oli maataloja, ja me näimme aika paljon tyttöjä, jotka
näkyivät panevan pienempiä heinärukoja isompien heinärukojen päälle,
sillä välin kun heidän miehensä istuskelivat jonkun varjoisan puun
alla olutta juomassa. Tai myöskin näkyivät heidän miehensä istuvan
aidalla, polttelevan piippua ja tähyilevän heitä. Sitten Dorothy ja
minä katselimme kahta tyttöä, jotka näkyivät kyntävän koko pellon
yhden ainoan lehmän avulla. Ja Dorothy sanoi: "Minä luulen, että me
tyttöparat olemme joutuneet liian kauaksi New Yorkista, koska alkaa
näyttää siltä, että Keskuseurooppa ei ole luotu meitä tyttöjä varten."
Ja sitten me molemmat vallan hätäännyimme. Tarkoitan, että tulin oikein
alakuloiseksi, sillä jos tämä on sitä, mitä meidän ameriikkalaisten
tyttöjen tulisi herra Eismanin mielestä oppia, niin minusta se on
kerrassaan masentavaa. Siksipä luulenkin, ettemme viitsi tavata keitään
herrasmiehiä, jotka ovat syntyneet ja kasvatetut Keskuseuroopassa.
Tarkoitan, että mitä enemmän matkustelen ja mitä enemmän näyn näkevän
muita herroja, sitä enemmän pidän ameriikkalaisista herroista.

Nyt ryhdyn siis pukeutumaan ja menen ravintolavaunuun etsimään jotakuta
ameriikkalaista herrasmiestä jutellakseni hänen kanssaan, koska minä
tosiaan tunnen itseni niin alakuloiseksi. Tarkoitan, että Dorothy
yrittää alakuulostaa minua alati hokemalla, että minä luultavasti
lopuksi joudun jollekulle keskieurooppalaiselle maatilalle auranperää
kannattelemaan. Sillä Dorothyn leikki on tosiaan varsin epähienoa,
ja minä luulen, että tunnen oloni paljon paremmaksi, jos menen
ravintolavaunuun puoliselle.

No niin, minä menin ravintolavaunuun ja tapasin herrasmiehen, joka oli
vallan ihastuttava ameriikkalainen herrasmies. Tarkoitan, että se oli
ihan sattuma, sillä me tytöt olemme aina kuulleet Henry Spoffardista,
eikä se tosiaankaan ollut kukaan muu kuin se kuuluisa Henry Spoffard
sitä kuuluisaa Spoffardin sukua, joka on kovin, kovin hieno vanha
perhe, ja kovin, kovin varakas. Tarkoitan, että herra Spoffard kuuluu
erääseen New Yorkin kuuluisimmista perheistä, eikä hän ole useimpain
muiden vakavaurasten herrasmiesten kaltainen, vaan tekee kaiken
aikaa työtä muiden hyväksi. Tarkoitan, että hän on se herra, jonka
muotokuva aina julistetaan kaikissa sanomalehdissä, koska hän aina
sensuroi kaikki näytelmäkappaleet, jotka eivät ole hyviä ihmisten
siveelliselle moraalille. Ja me kaikki tytöt muistamme sen ajan,
kun hän oli Ritzissä puolisella ja tapasi erään herratuttavansa, ja
sillä herratuttavalla oli Peggy Hopkins Joyce mukanaan puolisella ja
hän esitti Peggy Hopkins Joycen herra Spoffardille ja herra Spoffard
pyörähti kantapäillään ja asteli pois. Sillä herra Spoffard on kovin,
kovin kuuluisa brespyteeriläinen ja hän on tosiaan liian paljon
brespyteeriläinen tavatakseen Peggy Hopkins Joycea. Tarkoitan, että on
harvinaista tavata niin nuorta herrasmiestä kuin herra Spoffard on niin
kovana brespyteeriläisenä, sillä useimpain herrojen ajatukset näkyvät
kolmenkymmenenviiden ikävuoden korvilla pyörivän aina jossakin muussa.

Kun siis en nähnyt ketään muuta kuin sen kuuluisan herra Spoffardin,
niin jouduin tosiaan aivan haltioihini. Sillä me tytöt olemme kaikki
kovin yrittäneet tulla Henry Spoffardille esitellyiksi, ja oli
vallan harvinaista joutua suljetuksi samaan junaan hänen kanssaan
Keskuseuroopassa. Sitten ajattelin, että olisi vallan harvinaista
minunlaiselleni tytölle joutua tuttavaksi herra Spoffardin kaltaisen
herrasmiehen kanssa, joka tosiaan ei tyttöön edes vilkaisekaan, jollei
tämä edes _näytä_ brespyteeriläiseltä. Eikä meidän perheemme Little
Rockissa tosiaan ollut niin järin brespyteeriläinen.

Sitten juolahti päähäni istuutua hänen pöytäänsä. Ja sitten minun
oli kyseltävä häneltä näitä kaikkia rahoja, sillä kaikissa rahoissa,
mitä ne Keskuseuroopassa käyttivät, ei ole edes niin paljon järkeä
kuin niiden pariisilaisten frangeissa. Näitä kuulutaan sanottavan
kroneniksi, ja kronenia näkyy tarvitsevan olla aika paljon, koska
niitä täytyy olla 50 tuhatta pienikokoisen savukepuntin ostamiseen,
ja Dorothy sanoo, että jos savukkeissa olisi tupakkaa, eikä ruumenia
niin emme jaksaisi nostaa kylliksi kronenia myymäläpöydälle niitä
maksaaksemme. Tänäkään aamuna, kun Dorothy ja minä pyysimme tarjoilijaa
tuomaan meille pullon samppanjaa, emme tosiaan tienneet, paljonko
antaisimme hänelle juomarahaa. Niin Dorothy käski minun ottaa yhden
sellaisen lippusen, jota nimitetään miljoonaksi kroneniksi, ja hän
ottaisi toisen miljoonakronenin, ja minä antaisin miehelle omani
ensin, ja jos se pahasti muljauttaisi, antaisi hänkin omansa. Kun siis
olimme maksaneet samppanjapullomme, annoin minä hänelle miljoonani,
ja ennenkuin ehdimme tehdä mitään muuta, tarttui hän käteeni ja alkoi
suudella kättäni ja vaipui lattialle polvilleen, kunnes meidän lopuksi
täytyi suorastaan työntää hänet vaunuosastostamme ulos. Miljoona
kronenia näkyi siis riittävän. Niin minä sanoin herra Spoffardille,
ettemme tienneet mitä oli tarjoilijalle annettava, kun hän toi meille
pullon mineraalivettä. Sitten minä pyysin häntä selittämään minulle
kaikki rahaseikat, sillä minä sanoin hänelle aina ajattelevani, että
ansaittu penni on säästetty penni. Ja se oli tosiaan aivan merkillistä,
koska herra Spoffard sanoi, että se oli hänenkin mielilauseensa.

Ja sitten me juttelimme aika paljon, ja minä sanoin hänelle, että
matkustelin hankkiakseni sivistystä, ja mainitsin, että mukanani
oli tyttö, jota yritin kasvattaa, sillä minä tuumin, että jos
hän ponnistelisi saadakseen enemmän kasvatusta, niin hän tulisi
sivistyneemmäksi. Sillä täytyihän herra Spoffardin tavata Dorothy
ennemmin tai myöhemmin, ja hän saattaisi ihmetellä, mitä minunlaiseni
hienostunut tyttö teki Dorothylla. Ja herra Spoffardissa heräsi
tosiaan vallan suurta mielenkiintoa. Sillä herra Spoffard haluaa
kasvattaa ihmisiä ja haluaa sensuroida kaikkea, ja hän tulikin tosiaan
Eurooppaan katselemaan kaikkea sitä, mitä ameriikkalaiset tulevat
tänne katselemaan, vaikkei heidän tosiaan tulisi sitä katsella, vaan
sen sijaan käydä kaikissa museoissa. Sillä jos se on kaikki, mitä
me ameriikkalaiset tulemme tänne Eurooppaan katselemaan, niin olisi
parasta, että pysyisimme kotona ja katselisimme ensin Ameriikkaa. Ja
herra Spoffard käyttää kaiken aikansa katsellakseen sellaista, mikä
tärvelee ihmisten moraalin. Siis täytyi herra Spoffardilla olla oikein,
oikein vahva moraali, koska muutoin se, mikä tärvelee muiden ihmisten
moraalin, tärvelisi hänenkin moraalinsa. Mutta se ei näy tärvelevän
herra Spoffardin moraalia, ja minusta on tosiaan ihmeellistä, että
ihmisellä on niin vahva moraali. Ja minä sanoin herra Spoffardille,
että minusta ei kulttuuri ollut, mitä sen pitäisi olla, ja että tosiaan
olisi pantava jotakin muuta sen tilalle.

Sitten herra Spoffard sanoi, että hän tulisi tapaamaan Dorothya ja
minua vaunuosastossamme tänä iltapäivänä ja me juttelisimme asiat
selville, jollei hänen äitinsä sattuisi tarvitsemaan häntä omassa
osastossaan. Sillä herra Spoffardin äiti kuuluu aina matkustelevan
herra Spoffardin kanssa, eikä herra Spoffard koskaan tee mitään ensin
kertomatta äidilleen ja kysymättä, sopiiko se. Ja hän sanoi minulle,
että siitä syystä hän ei ole mennyt naimisiinkaan, koska hänen äitinsä
mielestä ne keimailijattaret, joita meillä nykyisin näkyy olevan, eivät
sovellu nuoren miehen naitaviksi, kun nuorella miehellä on niin paljon
moraalia kuin herra Spoffardilla näkyy olevan ihan kukkuroilleen.
Sitten minä sanoin herra Spoffardille, että minä tosiaan ajattelin
aivan kuin hänen äitinsäkin kaikista sellaisista tyttöliehakoista, minä
kun olen vanhaa mallia.

Siten aloin huolehtia Dorothyn tähden aika paljon, koska Dorothy ei
ole kovinkaan vanhamallinen, vaan saattaisi sanoa herra Spoffardille
vasten naamaa jotakin, mikä saisi herra Spoffardin oudoksumaan, että
minunlaiseni vanhamallisella tytöllä oli jotakin yhteyttä Dorothyn
kaltaisen tytön kanssa. Niinpä minä kerroin hänelle, kuinka paljon
vaikeutta ja vaivaa minulla oli Dorothyn kasvattamisessa, ja halusin,
että hän tapaisi Dorothyn voidakseen sanoa minulle, luuliko hän
todellakin, että tuhlaisin aika paljon aikaa Dorothyn kaltaisen tytön
kasvattamiseen. Sitten hänen täytyi mennä äitinsä luo. Ja minä toivon
tosiaan, että Dorothy käyttäytyy tavallista hienostuneemmin, kun joutuu
herra Spoffardin seuraan.

No niin, herra Spoffard lähti juuri vaunuosastostamme, joten hän
siis todellakin kävi meidän puheillamme. Ja herra Spoffard kertoi
meille juurtajaksain äidistään, ja minä tosiaan tulin kovin, kovin
uteliaaksi, sillä jos Spoffardista ja minusta tulee ystävät, on hän sen
lajin herrasmiehiä, jotka aina haluavat, että tyttö tutustuu heidän
äiteihinsä. Tarkoitan, että kun tyttö oppii tuntemaan, minkälainen
herrasmiehen äiti on, niin hän tosiaan tietää paremmin, mihin tapaan
herrasmiehen äidin kanssa on haasteltava, kun hänet tapaa. Sillä
minunlaiseni tyttö osuu tosiaan melkein aina tapaamaan herrojen
äitejä. Mutta sellainen hienostumaton tyttö, kuin Dorothy, on tosiaan
senlaatuinen tyttö, joka ei koskaan tapaa herrasmiesten äitejä.

Ja herra Spoffard sanoo, että hänen täytyy hoivailla äitiään aika
paljon. Sillä herra Spoffardin äidin aivot eivät tosiaan koskaan ole
olleet kovin vahvat. Sillä hänen äitinsä kuuluu olevan niin perin
hienoa vanhaa sukua, että hänet jo aivan pienikokoisena lapsena
lähetettiin kouluun, ja se oli erikoiskoulu sellaisia perin hienoista
perheistä lähteneitä varten, joille asiat täytyy esittää perin
helppotajuisesti, jotteivät heidän aivonsa rasitu liiaksi. Ja asiat
täytyi edelleenkin tehdä hänen aivoilleen perin helpoiksi, ja siksi
hänellä on mukanaan neiti, jota nimitetään hänen seuranaisekseen,
joka käy hänen kanssaan kaikkialla ja jonka nimi on neiti Chapman.
Sillä herra Spoffard sanoo, että maailmassa tapahtuu aina jotakin
uutta, mitä ei hänen äidilleen ehditty koulussa kertoa. Siksipä nyt
sensijaan neiti Chapman hänelle aina juttelee. Sillä kuinkapa hän
esimerkiksi tietäisi mitä ajatella sellaisesta uudesta kojeesta kuin
radiosta, jollei hänellä olisi neiti Chapmania kertomassa, mikä se
oikeastaan on? Silloin Dorothy avasi suunsa ja Dorothy sanoi: "Kylläpä
sen neidin hartioilla on raskas edesvastuu! Entäpä, jos neiti Chapman
tulisi hänelle kertoneeksi, että radio on jonkinlainen kamiina ja
rouva jonakuna kylmänä päivänä sulloisi sen täyteen paperia ja
sytyttäisi siinä tulen?" Mutta herra Spoffard vakuutti Dorothylle,
ettei neiti Chapman koskaan niin pahoin erehtyisi. Sillä hän sanoi,
että neiti Chapman itse oli perin, perin hienoa vanhaa sukua ja tosiaan
älykäsaivoinen. Silloin Dorothy sanoi: "Jos hänellä tosiaan on niin
hienokuteiset aivot, niin varmaankin oli hänen hienossa vanhassa
perheessään joskus ollut palvelija, johon ei voinut luottaa." Mutta
herra Spoffard ei kiinnittänyt sen enempää huomiota Dorothyyn, koskei
Dorothy tosiaan osaa haastella.

Sitten minä ja herra Spoffard keskustelimme pelkästä siveellisyydestä
ja herra Spoffard sanoo, että hänestä tosiaan kaiken tulevaisuus
on kuuluisan polisiprefektin, herra Blankin käsissä, sen kuuluisan
poliisiprefektin, joka sulkee kaikki paikat New Yorkissa, joissa
myydään kaikkia väkijuomia. Ja herra Spoffard sanoi, että kun herra
Blank muutama kuukausi sitten päätti yrittää päästä poliisiprefektin
toimeen, niin hän kaatoi tuhannen dollarin edestä likööriä
likaviemäriinsä. Ja nyt herra Blank sanoo, että jokaisen muunkin
täytyy kaataa se likaviemäriinsä. Silloin Dorothy avasi suunsa ja
Dorothy sanoi: "Jos hän kaatoi tuhannen dollarin edestä likööriä
viemärinsä torveen saadakseen miljoonan dollarin edestä kuuluisuutta
ja hyvän homman, niin mitä me saamme kaataessamme sitä kurkkujemme
torviin?" Mutta herra Spoffard on liian älykäs vastatakseen moisiin
typeriin kysymyksiin. Hän vain vilkaisi Dorothyyn kovin arvokkaasti
ja sanoi, että hänen täytyi palata äitinsä luo. Ja minä olin tosiaan
vallan vihainen Dorothylle. Siksipä seurasin herra Spoffardia junan
salonkiin ja kysyin herra Spoffardilta, tuhlailinko hänen mielestään
aika paljon aikaa turhaan Dorothyn kaltaisen tytön kasvattamiseen. Ja
herra Spoffard arveli minun niin tekevän, koska hän tosiaan luulee,
ettei Dorothyn kaltainen tyttö koskaan opi mitään kunnioitusta. Mutta
minä sanoin herra Spoffardille, että olin tuhlannut niin paljon aikaa
Dorothyyn, että sydämeni ihan murtuisi, jos se olisi ollut turhaa. Ja
sitten minulle tuli kyyneleet silmiin. Mutta herra Spoffard on tosiaan
kovin, kovin simbaattinen, sillä kun hän näki, ettei minulla ollut
nenäliinaa, otti hän oman liinansa ja kuivasi kaikki kyyneleeni. Sitten
hän sanoi, että hän auttaisi minua Dorothyn kehittämisessä aika paljon,
saadaksemme hänen ajatuksensa liikkumaan sivistävämmissä asioissa.

Sitten hän sanoi, että meidän ja hänen pitäisi astua junasta
Mynhen-nimisessä paikassa, koska se on täynnä taidetta, jota Mynhenissä
nimitetään "kunstiksi" ja joka on kovin, kovin sivistävää. Ja sitten
hän sanoi, että hän ja Dorothy ja minä astuisimme Mynhenissä junasta,
koska hän lähettäisi äitinsä suoraa päätä Viiniin neiti Chapmanin
kanssa, jokainen paikka kun aina kuuluu näyttävän hänen äidistään
samanlaiselta. Me aiomme siis kaikki astua Mynhenissä junasta, ja minä
lähettänen herra Eismanille sähkösanoman, kun kukaan ei ole näkemässä.
Sillä minä en tosiaan luule kertovani herra Spoffardille mitään herra
Eismanista, koska heidän uskontonsa ovat kumminkin erilaiset, ja kun
kahdella herralla on niin erilaiset uskonnot, niin heillä tuskin
on paljoakaan rattoisaa puheenaihetta. Voin siis sähköttää herra
Eismanille, että Dorothy ja minä päätimme Mynhenissä astua junasta,
katsellaksemme kaikkea taidetta.

Sitten palasin Dorothyn luoja sanoin hänelle, että jos ei hänellä
vastedes ollut mitään sanottavaa, niin ei hänen tulisi sitä sanoakaan.
Sillä vaikka herra Spoffard on hienoa vanhaa perhettä ja vankka
brespyteeriläinenkin, niin sittenkin minä ja hän todella voisimme
olla ystäviä ja haastella aika paljon. Tarkoitan, että herra Spoffard
mielellään juttelee itsestään aika paljon. Ja minä sanoin Dorothylle,
että se todella osoittaa, että hän on sittenkin aivan kuin muutkin
herrat. Mutta Dorothy sanoi vaativansa vahvempia todistuksia. Ja
Dorothy sanoo, että hänen luullakseen minä kyllä voin tulla varsin
hyväksi tuttavaksi herra Spoffardin ja eritoten hänen äitinsä kanssa,
koska herra Spoffardin äidillä ja minulla on melko paljon yhteistä.
Mutta jos minä joskus joudun tekemisiin neiti Chapmanin kanssa, niin
kai siitä tulee tupenrapinat, sillä Dorothy näki neiti Chapmanin
puolisella ja Dorothy sanoo, että neiti Chapman on sellainen tyttö,
joka käyttää kovaa kaulusta ja miehenkravattia silloinkin, kun ei
ole ratsastamassa. Ja Dorothy sanoi, että juuri neiti Chapmanin
näkeminen hänen puolistellessaan saikin hänet ajattelemaan sitä perheen
palvelijaa. Ja Dorothy sanoi, että neiti Chapmanilla hänen mielestään
on kolme neljännestä koko snoppikolmikon aivoista — "snoppi" on näetten
se sana, jota Dorothy aina käyttää seurapiirien ihmisistä. Sillä
Dorothy sanoo, että herrasmiehen, jolla on sellaiset aivot kuin herra
Spoffardilla, tulisi käyttää aikansa pistelemällä nikkelilantteja
sähköllä käyvään pelilaatikkoon. Mutten minä viitsinyt edes vaivautua
vastaamaan Dorothyn laiselle tytölle. Ja nyt meidän täytyy valmistautua
astumaan junasta, kun juna saapuu Mynheniin, katsellaksemme kaikkea
Mynhenin kunstia.




Toukokuun 19 p:nä.


No, eilen herra Spoffard ja minä ja Dorothy astuimme Mynhenissä junasta
katsellaksemme kaikkea Mynhenin kunstia. Ja sain tosiaan tietää, että
Mynhen on täynnä kunstia, sillä jollen sitä muuten olisi tiennyt, niin
ne ovat maalanneet sanan "kunst" isokokoisilla mustilla kirjaimilla
joka paikkaan, niin ettei voi nähdä edes kengänkiilloittajan kojua,
joka ei olisi kunstia kukkuroillaan.

Ja herra Spoffard sanoi, että meidän tosiaan täytyi käydä Mynhenin
teatterissa, koska teatterikin oli täynnä kunstia. Siis me katselimme
kaikkien teatterien afiiseja erään aika älykkään hotellipojan avulla,
joka kykeni ne lukemaan ja kertomaan meille ja selitti meille, mitä
niissä sanottiin, sillä meille ne olivat ihan käsittämättömiä. Ja
niissä kuuluu sanotun, että Mynhenin teatterissa näyteltiin Kikiä,
joten minä sanoin, että mennään katsomaan Kikiä, koska olemme nähneet
Lenore Ulricin sitä New Yorkissa näyttelevän ja siis kyllä tietäisimme,
mistä on kysymys, vaikkei ne kuulukaan haastavan englanninkieltä. Ja
sitten mentiin Kunstin teatteriin. Ja huomasimme Mynhenin olevan ihan
täynnä saksalaisia, ja Kunstin teatteri oli tosiaan täynnä saksalaisia,
jotka seisoskelevat lämpiöissä, juovat olutta ja syövät aika paljon
sipulia ja kynsilaukkamakkaraa ja koviksi keitettyjä munia kaikkien
näytösten edellä. Sitten minun tosiaan täytyi kysyä herra Spoffardilta,
luuliko hän tulleemme oikeaan teatteriin, koska lämpiö tuntui lemuavan
aika paljon. Tarkoitan, että kun oluen haju tulee vanhanaikaiseksi,
niin se lemuaa aika paljon. Mutta herra Spoffard näkyi ajattelevan,
ettei Kunstin teatterilämpiö tuoksunut sen pahemmalta kuin muutkaan
paikat Mynhenissä. Silloin Dorothy avasi suunsa ja Dorothy virkkoi:
"Sanottakoon saksalaisista ja heidän kunstistaan mitä hyvänsä, mutta
tositeossa he ovat täynnä leikkelekaupan herkkuja."

Sitten astuimme Kunstin teatterisaliin. Mutta Kunstin teatterisali
ei tunnu tuoksuvan samalta hajulta kuin Kunstin teatterin lämpiö. Ja
Kunstin teatterin sali näkyi olevan koristettu jollakin sellaisella,
mikä näyttää seinille liimatuilta kullatuilta suolilta. Kultausta vain
ei oikein voinut nähdä, kun se oli peitetty vahvalla tomukerroksella.
Niin katsoi Dorothy ympärilleen ja Dorothy sanoi: "Jos tämä on kunstia,
niin maailman taidekeskiö lienee Xanxipaarin talvimarkkinoilla."

Sitten he alkoivat näytellä Kikiä, muttei se kai ollut samanlainen
Kiki kuin meillä Ameriikassa, koska siinä kuulemma puhuttiin vain
eräästä isokokoisten saksalaisten perheestä, jotka näkyivät pyrkivän
toistensa tielle. Tarkoitan, että kun näyttämö tulee täpösen täyteen
kahdesta tai kolmesta kovin kookkaasta saksalaisesta, niin he tosiaan
väkisinkin joutuvat toistensa tielle. Ja sitten Dorothy joutui
juttusille nuoren herrasmiehen kanssa, joka näkyi olevan saksalainen
herrasmies ja istui hänen takanaan, ja Dorothy luuli hänen paukuttavan
käsiään. Mutta tositeossa hän rikkoikin kovaksi keitettyä munaa hänen
tuolinsa selkää vasten. Ja hän puhui englanninkieltä kovin murtaen,
mikä kai oli saksalaista murretta. Ja Dorothy kysyi häneltä, joko
Kiki oli tullut näyttämölle. Ja hän sanoi, ettei se vielä ollut,
mutta että se oli tosiaan kaunis saksalainen näyttelijätär, saapunut
suoraan Berliinistä, ja hän sanoi, että meidän tosiaan tulisi odottaa,
kunnes hän esiintyisi, vaikkemme ehkä häntä ymmärtäisikään. Ja lopuksi
hän tulikin. Tarkoitan, että tiesimme hänet häneksi, koska Dorothyn
saksalainen herratuttava nyhkäisi Dorothya makkaralla. Niin me
katselimme häntä ja katselimme ja Dorothy sanoi: "Jos Schuman Heinkellä
vielä tosiaan on isoäiti, niin olemme keksineet hänet Mynhenissä."
Emmekä me sitten enempää välittäneet Kikin katselemisesta, koska
Dorothy sanoi, että hänen täytyisi paremmin tuntea rakennuksen perustus
ennenkuin panisi henkemme alttiiksi katsellessamme sitä kuuluisaa
kohtaa, jossa Kiki viime näytöksessä pyörtyy. Sillä Dorothy sanoi,
että jos rakennuksen perustus oli yhtä antiikki kuin lemukin, niin
tapahtuisi kattostrooffi, kun Kiki kaatua jymähtäisi lattialle. Ja
alakuloiseksipa kävi herra Spoffardkin, mutta muuten hän oli tosiaan
iloinen, sillä hän sanoi olevansa sataprosenttinen ameriikkalainen ja
sanoi, että se oli oikein saksalaisille, koska aloittivat semmoisen
sodan ameriikkalaisia vastaan.




Toukokuun 20 p:nä.


No, tänään herra Spoffard aikoo kuljettaa minua ympäri kaikissa
Mynhenin museoissa. Ne ovat täynnä kunstia, jota minun tosiaan tulisi
katsella. Mutta Dorothy sanoi, että häntä eilen illalla rangaistiin
kaikista synneistään, joten hän nyt aikoo aloittaa uuden elämän
lähtemällä saksalaisen herratuttavansa mukaan, joka vie hänet Hof
Broj-nimiseen paikkaan. Se on maailman avarin oluttupa. Ja Dorothy
sanoi, että minä saisin kernaastikin täyttää itseni kunstilla,
mutta hän täyttäisi itsensä mieluumminkin oluella. Mutta Dorothy ei
tosiaankaan koskaan tule täyteen muuta kuin epähienoutta.




Toukokuun 21 p:nä.


Nyt herra Spoffard, minä ja Dorothy olemme jälleen junassa ja matkalla
Viiniin. Tarkoitan, että herra Spoffard ja minä vietimme yhden
kokonaisen päivän kuljeskelemalla kaikissa Mynhenin museoissa, mutta
sitä minä en tosiaan edes huoli ajatella, sillä kun minulle tapahtuu
jotakin kauheaa, niin minä koetan aina olla kristillismielinen
enkä edes ajattele sitä, vaan kiellän, että sellaista on koskaan
tapahtunutkaan, vaikka jalkojani tuntuukin särkevän aika paljon. Ja
kova päivä oli Dorothyllakin Mynhenissä, sillä hänen saksalainen
herratuttavansa, jonka nimi on Rudolf, saapui kello yhdeltätoista
hakemaan häntä aamiaiselle, mutta Dorothy sanoi hänelle, että hän oli
jo murkinoinut, mutta hänen herratuttavansa sanoi, että hänkin oli jo
syönyt ensimmäisen aamiaisensa, mutta että nyt oli aika syödä toinen.
Niin hän vei Dorothyn Hof Brojn taloon, jossa jokainen syö valkoisia
makkaroita ja pretzejelejä ja juo olutta kello yhdeltätoista. Ja kun he
olivat nauttineet valkoiset makkaransa ja oluensa, halusi herrasmies
viedä hänet ajelulle, mutta he ehtivät ajaa vain muutaman katuvälin,
sillä sitten tuli puolisen aika. Ja he söivät aika runsaan puolisen ja
sitten hän osti Dorothylle ison laatikon liköörillä täytettyä suklaatia
ja vei hänet mattineelle. Ja ensimmäisen näytöksen jälkeen Rudolfin
tuli nälkä, joten heidän täytyi mennä lämpiöön seisomaan nauttiakseen
voileipiä ja olutta. Mutta Dorothysta ei kappale juuri ollut hauska,
joten Rudolf toisen näytöksen jälkeen sanoi, että he lähtisivät
pois, koska jo oli teenkin aika. Ja kun he olivat nauttineet teetä
runsaiden pikkuleipäin kera, niin Rudolf kutsui hänet päivälliselle
ja Dorothy oli liian uuvuksissa kieltäytyäkseen. Ja kun he olivat
syöneet päivällistä, menivät he puutarhakahvilaan nauttimaan olutta
ja pretzejeleitä. Mutta lopuksi alkoi Dorothy reipastua, joten hän
pyysi herrasmiestä saattamaan hänet takaisin hotelliin. Siihen Rudolf
suostuikin mutta hän sanoi, että oli parasta ensin hiukan haukata. Näin
ollen Dorothy tänään tuntee itsensä yhtä alakuloiseksi kuin minäkin,
mutta Dorothy ei ole kristillismielinen eikä osaa muuta kuin kärsiä.

Kaikesta kristillismielisyydestäni huolimatta minä kuitenkin alan
vallan väsyä ajatellessani Viiniä. Tarkoitan, että herra Eisman on
Viinissä, enkä ymmärrä, kuinka voisin viettää aika paljon aikaa herra
Eismanin kanssa ja aika paljon aikaa herra Spoffardin kanssa ja
pidättää heitä tapaamasta toisiaan. Sillä herra Spoffard ei kenties
käsittäisi, miksi herra Eisman näkyy kuluttavan melko paljon rahoja
minun kasvatukseeni. Ja Dorothy yrittää yhä pitää minua nyrpeänä
puhumalla neiti Chapmanista ja sanomalla luulevansa, että kun neiti
Chapman näkee minut ja herra Spoffardin yhdessä, niin hän varmaan
sähköttää perheen mielitautispesialistille. Näin ollen minun täytyy
olla niin täynnä kristillismielisyyttä kuin suinkin ja alati toivoa
parasta.




Toukokuun 25 p:nä.


Tähän asti on kaikki tosiaan käynyt parhain päin. Sillä herra
Eismanilla on kovin, kovin paljon touhua kaiken päivää nappiammatissaan
ja hän käskee minun kulkea kaupungilla Dorothyn kanssa kaiken
päivää. Niinpä minä ja herra Spoffard käymme kaupungilla kaiken
päivää. Ja sitten minä sanon herra Spoffardille, etten minä tosiaan
välitä käydä niissä kaikissa paikoissa, joihin iltaisin mennään,
vaan haluan sensijaan mennä nukkumaan ollakseni huomenna valmis. Ja
sitten Dorothy ja minä menemme herra Eismanin kanssa päivälliselle ja
sitten teatteriin ja viivymme varsin myöhään Shapoo Ruush-nimisessä
gapareessa ja minä pysyttelen pystyssä samppanjan avulla. Jos me
siis pidämme herra Spoffardia silmällä emmekä törmää yhteen hänen
katsellessaan sellaista, mitä meidän ameriikkalaisten ei tosiaan
pitäisi katsella, niin kaikki käy parhaiten. Tarkoitan, että olen
saanut herra Spoffardinkin luopumaan museoiden katselemisesta, kun
sanoin, että mieluummin katselen luontoa. Sillä kun katsellaan luontoa,
niin sitä katsellaan puistossa hevosen vetämistä vaunuista, mikä on
paljoa helpompaa jaloille. Ja nyt hän alkaa puhella, että minun tulisi
tavata hänen äitinsä, joten kaikki tosiaan näkyy sittenkin kääntyvän
parhaaseen suuntaan.

Mutta iltaisin minä olen pahemmassa kuin pulassa herra Eismanin kanssa.
Tarkoitan, että iltaisin herra Eisman on vallan hermostuneena, koska
joka kerta, kun hän sopii keskustelukokouksesta nappitehdasasiassa,
tulee niille Viinin herroille aika lähteä kahvilaan istumaan. Tai
sitten, joka kerta kun hän aikoo neuvotella nappitehdasasiasta, pistää
joidenkuiden viiniläisten herrojen päähän lähteä retkeilylle eväät
mukana, ja he vetävät jalkaansa polvihousut, jotka jättävät polvet
paljaiksi, pistävät sulan hattuunsa ja tallustavat kaikki Tyroliin. Ja
siitä tulee herra Eisman varsin alakuloiseksi. Mutta jos joku tulee
alakuloiseksi, niin pitäisi minun tulla, sillä kun tyttö ei ole saanut
viikkokauteen nukkua, niin tyttö ei voi torjua alakuloisuuden tunnetta.




Toukokuun 27 p:nä.


No, lopuksi minä näännyin, ja herra Spoffard sanoi, että hänen
mielestään minunlaiseni hento tyttönen yritti liian paljon
koettaessaan parantaa koko maailmaa, varsinkin kun piti aloittaa
Dorothyn kaltaisesta tytöstä. Ja hän sanoi, että Viinissä oli kuuluisa
tohtori nimeltä tohtori Froid, joka kykeni poistamaan kaikki vaivani,
koska hän ei anna tytölle lääkkeitä, vaan haastelee hänet terveeksi
psykoanalyysillä. Eilen hän siis vei minut tohtori Froidin luo. Ja
tohtori Froidilla ja minulla oli vallan pitkä englanninkielinen
keskustelu. Ja jokaisella kuuluu olevan niinsanottuja hillittyjä
vaistoja, mikä merkitsee, että hän haluaa tehdä jotakin eikä sitä tee,
vaan sensijaan uneksii siitä. Ja tohtori Froid kysyi minulta, mistä
minä näen unta. Mutta minä sanoin hänelle, etten minä tosiaan nähnyt
unta mistään. Tarkoitan, että käytän aivojani päivisin niin paljon,
etteivät ne yöllä näy tekevän muuta kuin lepäävän. Ja tohtori Froidia
ihmetytti kovin tyttö, joka ei näkynyt mistään uneksivan. Senjälkeen
hän tiedusteli elämääni perin tarkoin. Tarkoitan, että hän on kovin
myötätuntoisen simbaattinen ja näkyy osaavan lypsää tytöltä aika
paljon. Tarkoitan, että kerroin hänelle asioita, joita en tosiaan
piirtäisi edes päiväkirjaani. Ja hänessä herätti kovin, kovin suurta
mielenkiintoa tyttö, joka aina näkyi tekevän kaikkea, mitä halusi. Ja
sitten hän kysyi minulta, enkö tosiaan koskaan halunnut tehdä jotakin,
mitä en tehnyt. Enkö esimerkiksi koskaan halunnut tehdä jotakin
oikein rajua, esimerkiksi ampua jotakuta? Ja minä sanoin, että olin
ampunut, mutta että luoti meni vain herra Jenningsin keuhkoon ja tuli
heti jälleen ulos. Silloin tohtori Froid katsoi minuun kauan aikaa ja
sanoi, ettei hän tosiaan pitänyt sitä mahdollisena. Sitten hän kutsui
apulaisensa ja osoitti minua ja puhui apulaiselleen aika paljon Viinin
kielellä. Ja sitten hänen apulaisensa katsoi minuun katsomistaan, ja
minä näyn tosiaan olevan merkillinen potilas. Ja sitten tohtori Froid
sanoi, että minun tarvitsisi vain kehittää joitakin hillittyjä vaistoja
ja vähän nukkua.




Toukokuun 29 p:nä.


Asiat näkyvät tosiaan ihan jännittyvän. Sillä eilen oli sekä herra
Spoffard että herra Eisman Bristolin hotellin eteisessä, ja minun
täytyi olla olevinani kumpaakaan näkemättä. Tarkoitan, että on varsin
helppoa olla olevinaan näkemättä yhtä herrasmiestä, mutta kovin vaikeaa
on näyttää näkemättömältä, kun niitä on kaksi. Jotakin täytyy siis
tosiaan pian tapahtua, tai muutoin minun täytyy myöntää, että tapahtuu
asioita jotka eivät käy parhaaseen suuntaan.

Nyt tänään iltapäivällä Dorothyn ja minun oli tavattava kreivi
Salm teellä kello neljältä, vaikkei sitä Viinissä nimitetä teeksi,
vaan sen nimenä kuuluu olevan "jauzel", eikä Viinissä juoda teetä,
vaan sensijaan kahvia. Tarkoitan, että on aivan kummallista nähdä
kaikkien Viinin herrojen päättävän työnsä ja menevän jauzeliin tunti
senjälkeen, kun ovat syöneet puolisensa. Mutta aika ei tosiaan näytä
merkitsevän paljoa viiniläisille herroille, paitsi se aika, kun he
lähtevät kahvilaan, minkä he kaikki näkyvät tietävän vaistomaisesti,
tai he eivät tosiaan näy välittävän, vaikka erehtyvät ja menevät sinne
liian varhainkin. Sillä herra Eisman sanoo, että kun olisi aika puhua
nappiliikkeestä, niin heiltä näkyy loppuvan kaikki harrastus, kunnes
herra Eisman hermostuu niin pahoin, että on huutamaisillaan.

Sitten me menimme Deimelsiin ja tapasimme kreivi Salmin. Mutta kun me
nautimme jauzeliamme kreivi Salmin kanssa, näimme herra Spoffardin
äidin tulevan sisälle saattajansa, neiti Chapmanin kanssa, ja neiti
Chapman näkyi katselevan minua aika paljon ja juttelevan minusta
herra Spoffardin äidille aika paljon. Siitä minä ihan hermostuin,
sillä olisin tosiaan toivonut, ettemme olisi olleet kreivi Salmin
seurassa. Tarkoitan, että on ollut varsin vaikeaa saada herra Spoffard
uskomaan, että yritän parantaa Dorothya, mutta jos minun olisi
uskoteltava hänelle, että yrittelen parantaa kreivi Salmiakin, niin
hän kenties alkaisi ajatella, että melkein kaikella on rajansa. Ja
herra Spoffardin äiti näkyi olevan kuuro, koska hän näemmä käyttää
kuulotorvea, enkä minä tosiaan voinut olla kuulematta melko paljon
sanoja, joita neiti Chapman käytti minusta, vaikkei olekaan varsin
hyvätapaista kuunnella ihmisten puheita. Ja neiti Chapman kuului
kertovan herra Spoffardin äidille, että minä olin "naikkonen" ja että
hänestä minä olin varsinaisena syynä siihen, että hänen poikansa oli
niin alkanut laiminlyödä äitiään. Ja sitten herra Spoffardin äiti
katsoi minuun ja katsoi minuun, vaikkei olekaan varsin hyvätapaista
tuijottaa ihmisiin. Ja neiti Chapman puhui puhumistaan herra Spoffardin
äidille, ja minä kuulin hänen mainitsevan Willie Gwynnistä, ja minä
luulen, että neiti Chapman on tiedustellut minusta ja luulen hänen
tosiaan kuulleen jotakin niiltä ajoilta, jolloin Willie Gwynnin
omaisilla oli vallan pitkä haastelu minun kanssani ja he taivuttivat
minut kymmenestätuhannesta dollarista hylkäämään Willie Gwynnin
naimatarjouksen. Siis minä tosiaan toivon, että herra Spoffard
esittelisi minut äidilleen, ennenkuin mummo tulee ihan täyteen
ennakkoluuloja. Sillä toinen asia näkyy pinoutuvan toisensa päälle,
kunnes minä melkein alan olla hermostumaisillani, eikä minulle vielä
ole ollut aikaa tehdä sitä, mitä tohtori Froid neuvoi tyttöä tekemään.

Täniltana minä siis aion kertoa herra Eismanille, että minun on mentävä
aikaisin nukkumaan, jotta sitten voisin lähteä vallan pitkälle ajelulle
herra Spoffardin kanssa luontoa ihailemaan. Ja ehkä hän sitten sanoo
jotakin varmaa ja päättäväistä, sillä mikään ei tee herrasmiehiä niin
päättäväisiksi kuin luonnon ihaileminen, kuutamossa.




Toukokuun 30 p:nä.


No, eilenillalla herra Spoffard ja minä olimme varsin pitkällä ajelulla
puistossa, vaikkeivät ne Viinin kielellä sano sitä puistoksi, vaan
"prateriksi". Ja sellainen prater on tosiaan jumalainen, koska se on
ihan kuin Coney Island, mutta samalla sijaitsee metsässä ja on vallan
täynnä puita, ja siellä on varsin pitkä ajotie henkilöitä varten, jotka
ajelevat hevosen vetämillä vaunuilla. Ja minä huomasin, että neiti
Chapman oli puhunut minua vastaan aika paljon. Ja hän näkyi tosiaan
tiedustelleen minusta, ja minua vallan ihmetytti kuulla, mitä kaikkea
neiti Chapman näkyi saaneen minusta selville, vaikkei hän ollut kuullut
siitä, että herra Eisman minua kasvatteli. Ja sitten minun täytyi
kertoa herra Spoffardille, etten minä ollut aina ollut niin kääntynyt
eli herännyt kuin nyt, sillä maailma oli täynnä herroja, jotka olivat
vain susia lammasvaatteissa ja aina valmiit vetämään meitä tyttöparkoja
nenästä. Ja sitten minä itkinkin aika paljon. Ja minä kerroin hänelle,
kuinka olin ollut vain pieni tyttönen Little Rockista silloin, kun ensi
kertaa lähdin Little Rockista, ja nyt oli jo herra Spoffardillakin
kyyneleet silmissä. Ja minä kerroin hänelle, että olin perin, perin
hyvästä kodista, koska isä oli varsin nerokas ja oli kovin, kovin
etevä alallaan, ja jokainen sanoi aina, että hän oli kovin nerokas.
Sitten kerroin herra Spoffardille, että siihen aikaan kun lähdin Little
Rockista luulin, että kaikkien herrasmiesten ainoana pyrkimyksenä
oli suojella meitä tyttöjä, ja sitten kun huomasin, etteivät ne niin
paljoa meitä halunneetkaan suojella, oli jo liian myöhäistä. Ja sitten
minä itkin oikein viljalti. Ja minä kerroin, miten lopulta käännyin
luettuani kaikki, mitä hänestä kirjoitettiin sanomalehdissä, ja että
kun sitten näin hänet idän pikajunassa, tuntui minusta, ettei se
voinut olla muuta kuin kohtalon sormen jälki. Ja sitten minä sanoin
herra Spoffardille, että minusta tyttö oli tosiaan kaäntyneempi,
jos hän tiesi, mitä merkitsi olla kääntymätön, kuin jos hän olisi
kääntyneenä syntynyt eikä siis tositeossa edes tietäisi, mikä häntä
vaivasi. Silloin herra Spoffard kumartui suutelemaan minua otsalle
hyvin kunnioittavalla tavalla ja sanoi, että minä hänen mielestään
muistutin paljon tyttöä, josta kerrotaan paljon raamatussa ja jonka
nimi oli Magdan Leena. Ja sitten hän sanoi, että hän itsekin oli
ollut kirkkokuoron jäsenenä, joten hänen ei suinkaan sopinut heittää
ensimmäistä kiveä minunlaiseeni tyttöön.

Ja me ajelimme ympärinsä praterissa, kunnes oli aivan myöhäistä, sillä
oli kuutamo, ja me juttelimme aika paljon siveellisyydestä, ja kaikki
praterin orkesterit soittivat etäällä "Mamma rakastaa pappaa." Sillä
"Mamma rakastaa pappaa" oli juuri ehtinyt Viiniin, ja ne kaikki näkyvät
olevan hullaantuneita siihen kappaleeseen, vaikkei se Amerikassa enää
niin uutta ole. Ja sitten hän vei minut kotiin hotelliin.

Ja kaikki kääntyy aina parhain päin. Sillä tänä aamuna herra Spoffard
saapui luokseni sanoen haluavansa tutustuttaa minut äitiinsä. Silloin
minä sanoin hänelle, että mielelläni söisin puolista hänen äitinsä
kanssa kahdenkesken, koska voisimme pitää pienen kahdenkeskisen
teetateetin, jos meitä olisi vain kaksi. Ja minä pyysin häntä tuomaan
äitinsä meidän huoneeseemme, koska minusta tuntui siltä, että neiti
Chapman ei voisi tulla meidän huoneeseemme kaikkea pilaamaan.

Ja kun hän toi äitinsä meidän saliimme, olin minä ottanut ylleni
yksinkertaisen, vaatimattoman oranssinvärisen puvun, josta olin
ratkonut pois kaikki pitsit ja koristukset, ja vetänyt käsiini parin
mustia puolihansikkaita, joita Dorothy oli käyttänyt, ja jalassa
minulla oli korottomat kengät. Ja kun herra Spoffard esitteli meidät
töillemme, niin minä niiasin, sillä minusta on aina perin siroa,
että tyttö niiailee aika paljon. Ja sitten hän jätti meidät kahden
kesken, ja me rupattelimme yhdessä ja minä sanoin hänelle, etten
oikein pitänyt kaikista niistä nykyajan tyttöriehakoista, koska minä
olin saanut vanhanaikaisemman kasvatuksen. Sitten herra Spoffardin
äiti kertoi minulle neiti Chapmanilta kuulleensa, etten minä ollut
kovinkaan vanhanaikainen. Mutta minä sanoin hänelle, että olin niin
vanhanaikainen, että aina hyvin hartaasti kunnioitin kaikkia minua
vanhempia enkä tohtisi heille sanoa kaikkea, mitä heidän tuli tehdä,
kuten esimerkiksi neiti Chapman kuului hänelle sanovan, mitä kaikkea
hänen tulisi tehdä.

Sitten minä tilasin puolista ja ajattelin, että samppanja tekisi
hänelle sen ohella varsin hyvää, minkävuoksi minä kysyin pitikö hän
samppanjasta. Ja hän pitää tosiaan samppanjasta hyvin, hyvin paljon.
Mutta neiti Chapmanista ei alkoholipitoisten juomain nauttiminen ole
ihmiselle oikein sopivaa. Mutta minä sanoin hänelle, että minä olin
kristillismielinen ja että me kristillismieliset kaikki näymme uskovan,
ettei tosiaan voi olla mitään pahaa missään, niin kuinka sitten
pienikokoinen pullo samppanjaa voisi haitata? Mutta rouva ei liene
koskaan ennen katsellut asiaa siinä valossa, sillä hän sanoi, että
myöskin neiti Chapman uskoi kristillismieliseen tieteeseen, mutta uskoi
juomaksi sopivan pikemminkin veteen vivahtavat aineiden. Sitten me
söimme puolista, ja hän alkoi tuntea olonsa varsin, varsin mukavaksi.
Sitten minä tuumin, että olisi parasta tilata toinen pullo samppanjaa,
sillä minä sanoin olevani niin harras kristillismielinen, etten uskonut
kahdenkaan samppanjapullon mitään haittaavan. Tyhjensimme siis toisen
pullon samppanjaa, ja hän innostui kovin kristillismielisyyteen,
sillä hän sanoi todella uskovansa, että se oli parempi uskonto kuin
brespyteeriläisyys. Ja sitten hän sanoi, että neiti Chapman koetti
saada häntä käyttämään kristillismielisyyttä yhteen ja toiseen,
mutta että neiti Chapmanilla ei näkynyt olevan niin laajaa otetta
kristillisen tieteen uskonnosta kuin minulla.

Sitten minä sanoin, että neiti Chapman kai kadehtii hänen komeaa
ulkonäköään. Ja hän myönsi sen olevan totta, koska neiti Chapman aina
tahtoi häntä ostamaan hattuja, jotka olivat tehdyt mustista jouhista,
koska jouhet eivät niin painavasti purista ihmisen aivoja. Silloin
minä sanoin, että antaisin hänelle yhden hatuistani, jossa oli vallan
isokokoisia ruusuja. Otin sen siis esille, muttemme saaneet mahtumaan
sitä hänen päähänsä, koska hatut ovat aivan pieniä, kun hiukset
leikataan polkkatukaksi. Sitten aioin ottaa sakset ja leikata hänen
tukkansa, mutta sitten ajattelin, että olin jo tehnyt kylliksi hänen
hyväkseen yhden päivän osalta.

Sitten Henryn äiti sanoi, että minä olin tosiaan kirkkain päivänsäde,
mikä koskaan oli hänen elämäänsä valaissut. Ja kun Henry palasi
noutamaan äitiään takaisin hänen omaan huoneeseensa ei rouva ollutkaan
halukas lähtemään. Mutta kun hän oli saanut hänet raahatuksi pois,
soitti hän minulle, oli aivan kiihtynyt ja sanoi haluavansa kysyä
minulta jotakin, mikä oli kovin, kovin tärkeää. Ja minä lupasin tänä
iltana tavata hänet.

Mutta nyt minun on tavattava herra Eisman, koska mielin tehdä jotakin,
mikä tosiaan on kovin, kovin tärkeää ja on tehtävä heti kohta.




Toukokuun 31 p:nä.


No niin, minä ja Dorothy ja herra Eisman olemme junassa matkalla
paikkaan, jonka nimi on Budapest. En siis ennen lähtöäni enää nähnyt
Henryä, mutta minä jätin hänelle kirjeen, sillä minä ajattelin, että
olisi vallan mainiota, jos hänen täytyisi kirjoittaa paperille, mitä
aikoi minulta kysyä, sensijaan että hän minulta kysyisi; eikä hän
voinut minulle kirjoittaa, jos olin samassa kaupungissa kuin hän.
Sanoin siis hänelle kirjeessäni, että minun täytyi lähteä viiden
minuutin päästä, koska huomasin, että Dorothy oli tulemaisillaan kovin
kääntymättömäksi, ja jollen minä toimittaisi häntä pois, niin kaikki,
mitä olin tehnyt hänen hyväkseen, menisi tosiaan hukkaan. Käskin
hänen siis kirjoittaa paperille, mitä hänellä oli minulle sanottavaa,
ja postittaa sen Ritzin hotelliin Budapestiin. Sillä minä näyn aina
uskovan vanhaan totuuteen, että on parasta vaatia mustaa valkoiselle.

Olikin varsin helppo saada herra Eisman lähtemään Viinistä, koska hän
eilen kävi katsomassa nappitehdasta, mutta kaikki nappitehtaan väki
kuului olleen työstä poissa jonkun pyhimyksen syntymäpäivää juhlimassa.
Näyttää siis siltä, että kun jollakulla pyhimyksellä on syntymäpäivä,
keskeyttävät he kaikki työnsä, voidakseen juhlia sen syntymäpäivää.
Sitten herra Eisman vilkaisi heidän kalenteriinsa ja huomasi, että aina
joku pyhimys on syntynyt jokseenkin jokaisena vuoden viikkona. Ja niin
hän päätti, että Ameriikka on hänelle kyllin hyvä.

Mutta Henry ei voi seurata minua Budapestiin koska hänen äitinsä on
tohtori Froidin käsittelyn alaisena, ja hän kuuluu olevan paljoa
vaikeampi potilas kuin minä lienen ollut. Tarkoitan, että tohtori Froid
joutuu varsin tiukalle, koska rouva kai ei voi muistaa, mikä on unta
ja mitä hänelle todella on tapahtunut. Ja sitten rouva kertoo hänelle
kaikki, ja tohtorin täytyy käyttää arvostelukykyään. Tarkoitan, että
kun herra Spoffardin äiti kertoo hänelle, että kovin kovin muhkea nuori
herrasmies yritti liehakoida häntä Viidennellä Avenuella, niin tohtori
käyttää arvostelukykyään.

Pian siis olemme jälleen Ritzin hotellissa, ja minun täytyy sanoa, että
käy varsin hauskaksi löytää Ritzin hotelli ihan Keskuseuroopan keskeltä.




Kesäkuun 1 p:nä.


No, eilen saapui Henryn kirje, ja siinä sanotaan mustalla valkoiselle
piirrettynä, etteivät hän eikä hänen äitinsä ole koskaan tavannut
minunlaistani tyttöä ja että hän haluaisi naida minut. Sitten minä
vein Henryn kirjeen valokuvaajalle ja teetin siitä aika monta
valokuvajäljennöstä, koska tyttö voisi hukata Henryn kirjeen eikä
hänellä silloin olisi mitään jäljellä hänestä muistuttamassa. Mutta
Dorothy sanoo, että on parasta pitää kiinni Henryn omasta kirjeestä,
koskeivät valokuvat hänen mielestään tosiaankaan sitä oikein vastaa.

Ja tänä iltapäivänä minä sain sähkösanoman Henryltä, ja sähkösanoma
sanoo, että Henryn isä on kovin, kovin sairaana New Yorkissa,
joten heidän on heti lähdettävä New Yorkiin; ja hänen sydämensä on
murtunut, kun hän ei saa nähdä minua jälleen, mutta hän pyytää minua
lähettämään hänelle vastaukseni sähköteitse, jotta hänen sielunsa saa
lepoa hänen paluumatkallaan New Yorkiin. Minä siis lähetin hänelle
sähkösanoman, suostuen hänen kosintaansa. Ja tänä iltana minä sain
toisen sähkösanoman ja Henry sanoo, että hän ja hänen äitinsä ovat
kovin, kovin onnellisia, ja Henryn äiti voi enää tuskin sietää neiti
Chapmania, ja Henry sanoi toivovansa, että pian päättäisin palata
New Yorkiin pitämään hänen äidillensä seuraa aika paljon, sillä
hänen mielestään minä voin kasvattaa Dorothya sittenkin paremmin New
Yorkissa, siellä kun on kieltolaki eikä kukaan voi saada tippaakaan
maistaakseen.

Ja nyt minun on siis päätettävä, haluanko lopultakin todella mennä
naimisiin Henryn kanssa. Sillä minä tiedän liian paljon mennäkseni
naimisiin kenenkään Henryn kaltaisen herrasmiehen kanssa, ensin
harkitsematta asiaa. Sillä Henry on sellainen herrasmies, joka
hermostuttaa tyttöä aika paljon, ja kun herrasmiehellä ei ole mitään
muuta tehtävää kuin hermostuttaa tyttöä, niin tosiaan näkyy olevan
rajansa melkein kaikella. Kun herrasmiehellä, näettekös te, on joku
toimi, niin herrasmies on toimistossaan, mutta kun hänen ainoana
toimenaan on tähyillä muiden ihmisten hommia, niin hän saattaa tulla
tuoksahtaa kotiin ja lähteä kotoa ihan milloin hyvänsä. Eikä tyttö
silloin tosiaan voisi sanoa, että hänen aikansa on hänen omansa. Ja
jollei Henry kävisi alati ovissa, niin hänen äitinsä niitä avaisi ja
sulkisi alinomaa, koska hän näkyy luulevan, että minä olen ihan pelkkää
päivänpaistetta. Näin ollen on tässä vaikea ongelma, ja minä taidan
olla pahemmassa kuin pulassa. Sillä saattaisihan tosiaan olla parempi,
että Henry sattuisi päättämään, ettei hän menisikään naimisiin, vaan
muuntaisi mielensä ja hylkäisi tytön, jolloin olisi oikeus ja kohtuus,
että tyttö antaisi hänelle haasteen aviolupauksen rikkomisesta.

Mutta minä luulen tosiaan, että tapahtukoon mitä tahansa, niin Dorothyn
ja minun on parasta palata New Yorkiin. Katsotaanhan siis, haluaako
herra Eisman lähettää meidät kotiin. Tarkoitan, etten tosiaan luule
herra Eismanin vastustavan kotiinpalaamistamme, sillä jos hän niin
tekee, niin minä alan taas käydä ostoksilla, ja silloin hän aina
näkyy tulevan järkiinsä. Mutta koko paluumatkalla New Yorkiin on
minun yritettävä tehdä päätös suuntaan tai toiseen. Sillä emmehän me
tytöt sille mitään mahda, että tytöllä on ihanteita, ja joskus minun
sydämeni näkyy liikkuvan romantiilisissa asioissa, ja juolahtanee
joskus mieleeni, että jossakin maailman loukossa ehkä on herrasmies,
joka näyttää kreivi Salmin näköiseltä ja jolla sitäpaitsi on rahaa. Ja
kun tytön sydän kääntyy moisiin romantiilisiin asioihin, niin ei tytön
sydän tosiaan näy tietävän, mennäkö naimisiin Henryn kanssa vai eikö.





ÄLY ON TOSIAAN KAIKKI KAIKESSA




Kesäkuun 14 p:nä.


No, Dorothy ja minä saavuimme New Yorkiin eilen, koska herra Eisman
lopulta päätti lähettää meidät kotiin, sillä hän sanoi, että koko
nappiliike ei riittäisi minua kauemmin Euroopassa kasvattamaan. Siis
me erosimme herra Eismanista Budapestissa, koska herra Eismanin
oli matkustettava Berliiniin katsomaan kaikkia Berliinissä asuvia
nälkää näkeviä sukulaisiaan, jotka sodasta asti eivät ole tehneet
muuta kuin nähneet nälkää. Ja hän kirjoitti minulle juuri ennenkuin
höyrylaivamme lähti purjehtimaan ja sanoi etsineensä esille kaikki
nälistyneet sukulaisensa ja tarkastelleensa niitä tarkoin, ja hän
oli päättänyt olla tuomatta niitä Ameriikkaan, koska hänen nälkää
näkevien sukulaistensa joukossa ei ollut ainoatakaan, joka olisi
voinut matkustaa rautatiepiletillä tarvitsematta suorittaa lisämaksua
ylipainosta.

Dorothy ja minä astuimme siis laivaan, ja koko laivamatkalla minun
oli harkittava, tahdoinko tosiaan mennä naimisiin kuuluisan Henry H.
Spoffardin kanssa vai enkö, sillä hän odotteli minun saapumistani
New Yorkiin ja oli niin levoton, että tuskin saattoi odottaa minun
saapumistani New Yorkiin. Mutta minä en ole turhaa tuhlannut kaikkea
aikaani Henryyn, vaikken suostuisikaan hänen vaimokseen, sillä minulla
on Henryltä muutamia kirjeitä, jotka olisivat kovin, kovin mukavia
omistaa, jollen Henrystä huolisi. Ja Dorothy näkyy olevan minun
kanssani aika paljon yhtä mieltä, koska Dorothy sanoo, että ainoa
suhde, jossa hän tahtoisi Henryyn olla, olisi olla hänen leskensä
kahdeksantoistavuotiaana.

Laivaan tultuani minä sitten päätin, etten viitsisi vaivautua
herrasmiehiä tapaamaan, sillä mitäpä hyötyä olisi tavata herrasmiehiä,
kun laivalla ei ole mitään muuta tehtävää kuin käydä ostoksilla
pienessä puodissa, missä ei ole myytävänä mitään viittä dollaria
kalliimpaa? Ja jos tapaisinkin jonkun herrasmiehen laivassa, niin
hän tahtoisi saattaa minut laivasta, ja silloin törmäisimme yhteen
Henryn kanssa. Mutta sitten kuulin, että laivalla oli herrasmies,
joka oli suuri irrallisten timanttien kauppias Amsterdam-nimisestä
kaupungista. Tein siis tuttavuutta sen herrasmiehen kanssa, ja me
seurustelimme toistemme kanssa aika paljon, mutta illalla ennen maihin
astumistamme jouduimme vallan riitaan, joten minä en viitsinyt häneen
edes vilkaistakaan lähtiessäni laivaportaille, vaan pistin irralliset
timantit käsilaukkuuni, jotta minun ei tarvinnut niitä tullissa
ilmoittaa.

Tullissa Henry odottelikin minua, sillä hän oli tullut Pennsylvaniasta
minua tapaamaan, koska heidän maatilansa on Pennsylvaniassa ja Henryn
isä on kovin, kovin sairaana Pennsylvaniassa, joten Henryn täytyy
pysyä siellä jokseenkin kaiken aikansa. Ja kaikki reportterit olivat
tullissa, ja he kaikki olivat kuulleet Henryn ja minun kihlauksestamme
ja halusivat tietää, mitä minä olin ollut ennenkuin menin kihloihin
Henryn kanssa. Silloin minä sanoin heille, etten ollut muuta kuin
seurapiirityttö Little Rockista Arkansasista. Ja sitten minä ihan
suutuin Dorothyyn, sillä kun muuan reporttereista kysyi Dorothylta
milloin minä tein debyyttini eli ensi kertaa esiinnyin Little Rockin
seurapiireissä, niin Dorothy sanoi, että minä depytienasin Little
Rockin vuosimarkkinoilla ja karnevaalissa viisitoistavuotiaana.
Tarkoitan, ettei Dorothy koskaan laiminlyö tilaisuutta olla epähieno,
silloinkaan kun haastelee sellaisille kirjaimellisille herroille kuin
reportterit.

Sitten Henry vei minut huoneistooni Roll-Royce-autollaan, ja sinne
saapuessamme hän halusi antaa minulle kihlasormukseni, ja ihan minun
sydämeni alkoi pamppailla. Sitten hän sanoi, että hän oli käynyt
Cartierilla ja tarkastanut kaikki kihlasormukset, mutta niitä kaikkia
katseltuaan päättänyt, etteivät ne olleet puoliksikaan kyllin hyviä
minulle. Sitten hän otti kotelon taskustaan, ja minä kävin ihan
uteliaaksi. Ja Henry sanoi, että hän katsellessaan kaikkia niitä
isoilla timanteilla koristettuja sormuksia tosiaan tunsi, ettei
niissä ollut mitään tunnetta, joten hän sensijaan tahtoi antaa
minulle luokkasormuksensa Amherstin opistosta. Sitten minä katsoin
häneen ja katsoin häneen, mutta minä kykenin hillitsemään itseni niin
täydellisesti, etten sanonut mitään pelin sillä asteella, vaan sanoin,
että hän oli tosiaan kovin herttainen ollessaan niin täynnä tunnetta.

Sitten Henry sanoi, että hänen oli palattava Pennsylvaniaan puhumaan
isälleen meidän naimahommistamme, koska hänen isälleen on tosiaan
tullut sydämen asiaksi, ettemme menisi naimisiin. Ja sitten minä
sanoin Henrylle, että jos minä kohtaisin hänen isänsä, niin kenties
minä voittaisin hänet puolelleni, koska minä aina näyn voittavan
herrasmiehet puolelleni. Mutta Henry sanoo, että siinäpä se pulma juuri
onkin, sillä joku tyttönen voittaa alati hänen isänsä puolelleen,
niin että he tuskin uskaltavat päästää häntä näkyvistään ja tuskin
uskaltavat sallia hänen yksinään mennä kirkkoonkaan. Sillä kun
hän viimeksi meni yksinään kirkkoon, niin joku tyttö voitti hänet
kadunkulmassa puolelleen, ja hän palasi kotiin kaikki taskurahat
hukattuina, eivätkä he voineet uskoa häntä, kun hän sanoi panneensa
ne kolehtilautaselle, koskei hän viimeksi kuluneina viitenäkymmenenä
vuonna ole koskaan pannut kolehtiin kymmentä senttiä enempää.

Todellinen syy, miksi ei Henryn isä sallisi Henryn naida minua, näkyy
siis olevan, että isä sanoo Henryn aina huvittelevan mielin määrin,
ja joka kerta kun Henryn isä haluaa vähän itsekin huvitella, estää
Henry hänet aina eikä salli hänen edes sairastaa hospitaalissa,
jossa hän voisi hieman omin päin huvitella, vaan pitää hänet kotona,
jossa hänellä täytyy olla Henryn hänelle valitsema sairaanhoitajatar
ja sekin mies. Kaikki hänen vastaväitöksensä näkyvät siis johtuvan
pelkästä kostonhalusta. Mutta Henry sanoo, että hänen vastaväitöksensä
eivät voi jatkua enää varsin pitkälti, sillä onhan hän jo lähes
yhdeksänkymmenvuotias, ja luonto kyllä hakee velkansa ulos ennemmin tai
myöhemmin.

Ja Dorothy sanoo, että olenpa minä aika hupsu tuhlatessani aikaani
Henryyn, vaikka voisin järjestää niin, että tapaisin Henryn isän,
jolloin koko asia olisi vatvottu valmiiksi muutamassa kuukaudessa ja
minä omistaisin tositeossa koko Pennsylvanian valtion. Mutta minä
en luule, että minun tulisi noudattaa Dorothyn neuvoa, koska Henryn
isää vartioidaan kuin haukkaa, ja Henry itse on hänen valtuutettu
asiamiehensä, joten ei sellaisesta tosiaan mitään hyvää koituisi. Ja
miksi minä sittenkään kuuntelisin Dorothyn kaltaisen tytön neuvoa,
koska hän matkusteltuaan kautta Euroopan ei tuonut kotiin muuta kuin
kultaisen rannerenkaan!

Vietettyään illan luonani täytyi Henryn palata Pennsylvaniaan ollakseen
siellä torstaina aamulla, koska hän kuuluu seuraan, jonka ainoana
tehtävänä on sensuroida kaikki filminäytelmät. He näetten leikkaavat
filmirullista kaikki palat, joissa on vaarallisia asioita, joita
ihmiset eivät saisi katsella. Sitten he sommittelevat ne vaaralliset
kohdat yhteen ja antavat niiden juosta kankaalla moneen monituiseen
kertaan. Siksipä olisi tosiaan varsin vaikeaa raahata Henry pois
tuollaisesta torstaiaamun kokouksesta, ja hän jaksaa tuskin odottaa
toisesta torstaiaamusta toiseen. Sillä hän ei tosiaan näy nauttivan
mistään niin paljoa kuin filmikuvain sensuroimisesta, ja sitten
kun filmi kerran on karsittu, ei se enää herätä hänessä mitään
mielenkiintoa.

Sitten Henryn lähdettyä juttelin pitkän aikaa Lulun kanssa, joka
on minun palvelijattareni ja oli matkoilla ollessani kotimiehenä
huoneistossani. Ja Lulu on tosiaan sitä mieltä, että minun pitäisi
sittenkin mennä naimisiin herra Spoffardin kanssa, koska Lulu sanoo
tutkineensa herra Spoffardia kaiken aikaa, kun purki matkalaukkujani,
ja Lulu sanoo olevansa varma, että milloin vain minusta tuntuisi, että
minun pitäisi ravistaa herra Spoffard irti liepeistäni, niin voisin
panna hänet lattialle istumaan ja antaa hänelle tukun moraalille
vaarallisia ranskalaisia postikortteja sensuroitavaksi, jolloin voisin
viipyä poissa kuinka kauan vain haluttaisi.

Ja Henry aikoo järjestää, että tulen joskus Pennsylvaniaan viikon
loppua viettämään ja tapaamaan kaikki hänen omaisensa. Mutta jos Henryn
koko perhe on yhtä reformeerattu kuin Henry näkyy olevan, niin kyllä
siitä minunkin laiselleni tytölle tulee aika kova koettelemus.




Kesäkuun 15 p:nä.


Eilen aamulla oli aikamoinen tulikoe minunlaiselleni hienostuneelle
tytölle, kun kaikki sanomalehdet kertoivat minun ja Henryn menneen
kihloihin toistemme kanssa, mutta kaikki näkyivät jättäneen
mainitsematta, että olin hienoston tyttö, paitsi eräs sanomalehti, ja
se oli juuri se, joka kertasi Dorothyn sanat, että olin depytienannut
karnevaalimarkkinoilla. Kävin siis Ritzissä Dorothya tapaamassa ja
sanoin Dorothylle, että hänenlaisensa tytön tulisi pitää suunsa kiinni
reportterien aikana.

Ja varsin monet reportterit kuuluivat soitelleen Dorothylle, mutta
Dorothy sanoi, ettei hän tosiaan sanonut mitään kellekään heistä,
paitsi eräälle reportterille, jonka kysymykseen, minkälaista rahaa
minä käytin, hän oli vastannut minun käyttävän nappeja. Mutta Dorothyn
ei tosiaan olisi tullut mitään sellaista lausua, koska varsin monet
ihmiset näkyvät tietävän, että herra Eisman kasvattaa minua, ja hänet
tunnetaan kautta Chicagon nappikuningas Gus Eismanin nimellä, joten
yksi asia voisi vihjaista toiseen, kunnes ihmisten ajatukset ehkä
alkaisivat jotakin arvella.

Mutta Dorothy sanoi, ettei hän maininnut mitään enempää minun
depytienaamisestani Little Rockissa, koska Dorothy toki tietää, etten
minä Little Rockissa mitään depyyttiä tehnyt, koska juuri silloin,
kun olisi ollut aika tehdä depyyttini, herratuttavani herra Jennings
ammuttiin ja sitten kun oikeusjuttu oli lopussa ja valamiehistö
oli yksimielisesti minut vapauttanut, olin tosiaan liian väsynyt
depytienatakseni.

Sitten Dorothy sanoi, miksemme toimeenpanisi kutsuja nyt, niin että
voisit nyt tehdä depyyttisi ja antaa niiden kaikkien kuulla; sillä
Dorothy näkyy ihan kuollakseen ikävöivän kutsuja. Ja se on tosiaan
ensimmäinen järkevä ehdotus, minkä Dorothy on tehnyt, sillä minustakin
pitäisi jokaisen tytön, joka on kihlautunut niin hienosta vanhasta
perheestä lähteneelle herrasmiehelle kuin Henry on, tosiaankin
depytienata. Ja minä käsken hänen heti tulla luokseni, jotta
suunnittelisimme depyyttiäni, mutta me pitäisimme asian kovin, kovin
salassa ja järjestäisimme depyytin huomenillaksi. Sillä jos Henry
kuulisi minun depytienaavan, niin hän saapuisi Pennsylvaniasta ja
pilaisi kutsut vallan kokonaan, sillä pilatakseen kutsut tarvitsee
Henryn niihin vain saapua.

Dorothy tuli siis mukaani ja me suunnittelimme depyyttini. Ensin
päätimme painattaa sirosti painettuja kutsukortteja, mutta kun niiden
painattaminen aina vie jonkun verran aikaa, niin olisi tosiaan ollut
hupsua niitä painattaa, koska kaikki herrasmiehet, jotka aioimme
depyyttiini kutsua, olivat Pallokerhon jäseniä, joten voisin vain
kyhätä tiedonannon depyytistäni ja antaa sen Willie Gwynnille ja käskeä
Willie Gwynnin kiinnittää sen Pallokerhon ilmoitustaululle.

Ja Willie Gwynn naulasi sen kerhon taululle ja sitten hän kävi luonani
kertomassa, ettei hän koskaan ollut nähnyt niin suurta innostusta
hamasta Dempsey-Firpon kilpaotteluista asti, ja sanoi, että koko
Pallokerho saapuisi miehissä. Sitten meidän oli suunniteltava, mitä
tyttöjä kutsuisimme depyyttiini. Enhän minä näetten kai vielä tunne
kaikkia susiteen naisia, koska tyttö ei tietenkään tapaa susiteen
naisia ennenkuin hänen depyyttinsä on ollut, ja sitten kaikki
hienonmaailman naiset tulevat depytienaajaa katsomaan. Mutta minä
tunnen tositeossa kaikki susiteen miehet, koska oikeastaan kaikki
seurapiirien miehet kuuluvat Pallokerhoon. Kun minulla siis on ollut
Pallokerho depyytissäni, niin asettuakseni oikealle paikalleni
seuraelämässä tarvitsee minun vain tavata heidän äitinsä ja sisarensa,
kaikki heidän pikku ystävättärensä kun jo tositeossa muutenkin tunnen.

Mutta minusta aina tuntuu, että on ihanaa, kun on kosolti tyttöjäkin
kutsuissa, jos tytöllä on kutsuissa kosolti herrasmiehiä, ja olisi
vallan ihanaa saada kaikki Folliesin tytöt mukaan, mutta minä en
tosiaan voisi niitä kuitenkaan kutsua, kun ne eivät kuulu minun
seurapiiriini. Sitten ajattelin pääni ympäri ja tuumin, että vaikkei
olisikaan etikepin mukaista kutsua heitä vieraiksi, niin olisi kyllä
etikepin mukaista tilata heidät sinne seuruetta hauskuttamaan, ja
sitten kun he olisivat esittäneet esitettävänsä, voisivat he yhtyä
vieraisiin, mikä ei tosiaan olisi seurustelutapojen rikkomista.

Sitten soi puhelin, ja Dorothy meni vastaamaan, ja siellä kuului olleen
Joe Sanguinetti, joka on Pallokerhon miltei virallinen viinanhankkija,
ja Joe sanoi kuulleensa minun depyytistäni ja sanoi, että jos hän saisi
tulla minun depyyttiini ja tuoda mukanaan kerhonsa, joka on Brooklynin
Hopeasuihkukerho, niin hän hankkisi kaikki viinakset ja takaisi, että
rommi lainehtisi ehtymättömän vuolaana virtana.

Ja Dorothy sanoi hänelle, että kyllä hän saisi tulla, ja hän
laski puhelimen torven kädestään, ennenkuin kertoi minulle
hänen ehdotuksestaan, ja minä vallan suutuin Dorothylle, koska
Hopeasuihkukerhoa ei edes mainita seurapiirirekisterissä eikä sillä ole
paikkaansa tytön depyytissä. Mutta Dorothy sanoi, että siihen aikaan,
kun kutsuvieraat alkoivat heilua, täytyisi olla vallan nero voidakseen
erottaa, kuka kuului Pallokerhoon, kuka Hopeasuihkukerhoon ja kuka
Pythiaan ritareihin. Mutta tosiaan minä olin melkein pahoillani,
että pyysin Dorothya auttamaan depyyttini suunnittelemisessa, paitsi
että Dorothy kyllä on varsin hyvä olemassa kutsuissa, jos poliisit
sattuisivat tulemaan sisälle, koska Dorothy aina osaa käsitellä
poliiseja, enkä minä vielä ole tuntenut ainoatakaan poliisimiestä,
joka ei olisi sokeasti rakastunut Dorothyyn. Ja sitten Dorothy soitti
kaikkien sanomalehtien kaikille reporttereille ja kutsui heidät kaikki
depyyttiini, jotta he voisivat nähdä sen omin silmin.

Ja Dorothy sanoo, että hän aikoo pitää huolta, että depyyttini joutuu
kaikkien sanomalehtien etupalstoille, vaikkapa sitten olisi tehtävä
murha.




Kesäkuun 19 p:nä.


No niin, on kulunut kolme päivää siitä, kun depyyttikutsuni alkoivat,
mutta lopuksi minä väsyin ja jätin vieraat viime yönä ja menin
nukkumaan, koska minulta muutaman päivän kuluttua näkyy aina katoavan
kaikki mielenkiinto kutsuihin; mutta Dorothyn harrastus sellaiseen
ei koskaan katoa. Ja kun minä tänä aamuna heräsin, hyvästeli Dorothy
parhaillaan muutamia vieraita. Tarkoitan, että Dorothylla näkyy olevan
aika paljon elintarmoa, sillä seurueen viimeiset vieraat olivat
vieraita, jotka me poimimme kokoon, kun seurue toissapäivänä meni Long
Beachiin uimaan, ja nämä vieraat olivat tosiaan uusia, mutta Dorothy
oli hyvin kestänyt seuranpidon alusta loppuun tarvitsematta ottaa
edes turkkilaista kylpyä, niin kuin useimpain herrasmiesten täytyi
tehdä. Minun depyyttini on siis todella ollut erikoinen, koska varsin
monet niistä vieraista, jotka olivat meillä depyyttini lopulla, eivät
olleet samoja vieraita, jotka olivat sitä aloittamassa, ja tytölle
on tosiaan erikoislaatuista saada näin paljon erilaisia herrasmiehiä
depyyttiinsä. Se on siis tosiaan ollut vallan suuri syksee, koska
kaikki sanomalehdet ovat depyytistäni varsin laajalti kertoneet; ja
minä tunsin itseni vallan ylpeäksi, kun näin _Daily Viewsin_ etusivun,
jossa isokokoisilla otsikkokirjaimilla mainittiin: "LORELEIN DEBYYTILLÄ
JYMYMENESTYS". ja _Zits' Weekly_ sanoi heti suoraan, että jos nämä
kutsut tietävät minun tuloani susiteehen, niin he toivovat elävänsä ja
näkevänsä, mitä merkillistä minä hommaankaan, sitten kun olen voittanut
depytanttikainouteni ja asettunut oikealle paikalleni seuraelämässä.

Näin minä tosiaan sain aihetta pyytää Dorothylta anteeksi ja kiittää
häntä siitä, että hän oli kutsunut Joe Sanguinettin depyyttiini, koska
oli ihan ihmeellistä, kuinka hän kykeni hankkimaan kaikki kutsuissa
tarvittavat väkijuomat, ja hän ylitti lupauksensakin. Tarkoitan, että
hänen trokarinsa ajoivat laivarannasta autoilla suoraan asuntooni,
ja ainoana vaikeutena hänellä oli, ettei hän voinut saada trokareita
lähtemään seurasta, sitten kun ne olivat hankkineet liköörit. Ja
lopulta syntyi kinailukin, kun Willie Gwynn väitti Joen trokarien
haastaneen riitaa hänen kerhonsa jäsenten kanssa kieltämällä
Pallokerhon poikia laulamasta mukana heidän kvardetissaan. Mutta Joen
trokarit sanoivat, että Pallokerhon pojat halusivat laulaa lauluja,
jotka eivät olleet säädyllisiä, siksi että he tahtoivat laulaa laulun
"äidistä". Ja silloin kaikki alkoivat asettua puolelle tai toiselle,
mutta Folliesin tytöt puolustivat kaikki Joen trokareita alusta pitäen,
sillä me kaikki tytöt kuuntelimme heitä kuumat kyyneleet silmissä.
Siitä tuli Pallokerho mustasukkaiseksi, ja väittely kehittyi asteesta
asteelle, kunnes joku soitti sairasvaunuja. Ja sitten tulivat poliisit
sisälle.

Sitten Dorothy tapansa mukaan voitti puolelleen kaikki poliisit. Ja
kaikilla poliiseilla näkyi olevan määräys tuomari Schultzmeyeriltä,
siltä kuuluisalta tuomarilta, joka tuomitsee kaikki kieltolakirikokset,
että milloin hyvänsä he tunkeutuvat kekkereihin, joista lupaa tulla
hauskat kekkerit, on heidän soitettava hänelle, olkoon mikä aika
päivästä tai yöstä tahansa, sillä tuomari Schultzmeyer rakastaa kovin
kekkereitä. Poliisit soittivat siis tuomari Schultzmeyerille, ja hän
riensi niin rutosti, että ehti paikalle ennenkuin oli kotoaankaan
lähtenyt. Ja kutsujen illatsun aikana sekä Joe Sanguinetti että
tuomari Schultzmeyer rakastuivat silmittömästi Dorothyyn. Sattuipa
Joelle ja tuomarille pikku riitakin, ja tuomari sanoi Joelle, että
jos hänen tavaransa olisi juotavaksi kelpaavaa, niin hän vetoaisi
lakiin ja ottaisi sen takavarikkoon, mutta kun hänen plutkunsa ei
ollut sen arvoista, että vatsaansa kunnioittava herrasmies viitsisi
sen takavarikoida, niin hän ei alentunut ottamaan sitä takavarikkoon.
Sitten kello yhdeksän tienoissa aamulla täytyi tuomari Schultzmeyerin
lähteä keinuista lakitupaan tuomitsemaan kaikki rikolliset, jotka
rikkovat kaikki lakipykälät. Hänen täytyi siis jättää Dorothy ja
Joe kahden kesken, ja hän oli siitä kovin, kovin kiukuissaan.
Ja minä tosiaan ihan surkuttelin jokaista, ken sattui tuomari
Schultzmeyerin tutkittavaksi sinä aamuna, sillä hän antoi jokaiselle
kieltolainrikkojalle yhdeksänkymmentä päivää vankeutta ja palasi
seuraan kello kahdeltatoista. Ja sitten hän viipyi joukossamme siihen
asti, kun kaikki mentiin Long Beachiin uimaan toissapäivänä, jolloin
hän näkyi menettävän tajuntansa, minkävuoksi jätimme hänet erääseen
Garden Cityn sairaalaan.

Depyyttini oli siis tosiaan seurustelukauden suurin syksee, sillä
juuri samana iltana oli Willie Gwynnin sisarella tanssiaiset Gwynnien
maatilalla Long Islandissa, ja Willie Gwynn sanoi, että kaikki New
Yorkin nuoret herrasmiehet loistivat poissaolollaan hänen sisarensa
kutsuista, koska ne kaikki olivat minun kutsuissani. Näyttää siis
siltä, että minusta tosiaan tulisi mainio emäntä, jos vain voisin
taivuttaa itseni siihen, että minusta tulisi rouva Henry Spoffard
nuorempi.

No, Henry soitti tänä aamuna ja Henry sanoi, että hän oli vihdoinkin
saanut isänsä uskomaan, että minun oli turvallista hänet tavata, ja
Henry tuli tänä iltana minua noutamaan, jotta lähtisin hänen omaistensa
puheille ja katsomaan hänen kuuluisaa, vanhaa, historjallista taloaan
Pennsylvaniassa. Ja sitten hän kyseli depyyttikutsuistani, joista
jotkut Philadelphian lehdet lienevät maininneet. Mutta minä sanoin
hänelle, että depyyttiäni ei oltu paljoakaan suunniteltu, vaan että
se oli pikemminkin hetkellinen mielijohde, enkä minä ollut hennonnut
soittaa hänelle ja niin äkkipikaa riistää häntä isänsä luota sellaiseen
aikaan, kun kerran oli kysymys vain seurusteluseikoista.

Nyt minä siis valmistaudun matkustamaan Henryn omaisten luo, ja tuntuu
kuin koko tulevaisuuteni riippuisi siitä. Sillä jollen minä voi sietää
Henryn omaisia paremmin kuin Henryä itseään, niin koko asia luultavasti
loppuu lakituvassa.




Kesäkuun 21 p:nä.


Jaha, minä olen nyt viettämässä loppuviikkoa Henryn omaisten luona
hänen vanhassa perhekartanossaan Philadelphian ulkopuolella, ja minä
alan tuumia, että maailmassa sittenkin on muutakin tavoiteltavaa kuin
perhe. Ja minä alan tuumia, että perhe-elämä kuuluu vain sellaisille,
jotka voivat sitä sietää. Niinpä ne näkyvät täällä Henryn kotona
nousevan kovin varhain. Tarkoitan, ettei tosiaan ole niinkään hullua
nousta varhain, jos on jotakin minkä vuoksi nousee varhain; mutta kun
tyttö nousee varhain eikä ole mitään syytä, miksi nousee, alkaa se
tosiaan tuntua järjettömältä.

Niinpä me eilen nousimme kaikki varhain, ja silloin minä tapasinkin
kaikki Henryn omaiset sillä Henry ja minä olimme biilanneet
Pennsylvaniaan, ja jokainen oli meidän saapuessamme makuulla, kun
kello oli jo yli yhdeksän. Aamulla siis Henryn äiti tuli huoneeseeni
herättääkseen minut ajoissa suurukselle, koska Henryn äiti on minuun
kovin, kovin mielistynyt, ja hän haluaa aina jäljitellä kaikkia
pukujani ja tarkastaa aina mielellään kaikki kapineeni, nähdäkseen
mitä minulla on. Ja hän löysi laatikollisen liköörikonfekteja, jotka
ovat täynnä liköörejä, ja hän ihastui tosiaan kovin. Vihdoin sainkin
pukeutuneeksi, ja hän heitti tyhjän laatikon pois ja minä autoin hänet
portaita alas ruokasaliin.

Ja Henry odotteli ruokasalissa sisarensa kanssa, ja silloin minä hänen
sisarensa tapasinkin. Eikä Henryn sisar kuulu koskaan olleen oma
itsensä sodan puhkeamisen jälkeen, sillä hän ei koskaan käyttänyt kovaa
kaulusta ja kravattia ennenkuin ajoi sairasvaunuja sodassa, ja nyt he
eivät voi saada häntä niitä riisumaan. Sillä aselevosta asti näkyy
Henryn sisar tuumivan, että säännölliset naisten vaatteet merkitsevät
naisistumista. Niinpä ei Henryn sisar näy ajattelevan mitään muuta kuin
hevosia ja automööpelejä, ja jollei hän ole autovajassa, niin ainoa muu
paikka, missä hän on onnellinen, on talli. Tarkoitan, että hän tosiaan
kiinnittää varsin vähän huomiota omaisiinsa ja näkyy kiinnittävän
vähemmän huomiota Henryyn kuin kukaan muu, koska hän on saanut
päähänsä, ettei Henryn äly ole varsin miehuullista. Ja sitten me kaikki
odottelimme Henryn isän saapumista, jotta hän lukisi ääneensä raamattua
ennen aamiaista.

Sitten tapahtui jotakin, mikä oli tosiaan ihme, sillä Henryn isä
kuuluu tositeossa eläneen rullatuolissa kuukausimääriä ja hänen
miehisen sairaanhoitajansa täytyi kiikuttaa häntä siinä tuolissa jos
jonnekin. Niinpä hänen sairaanhoitajansa toi hänet rullatuolissa
ruokasaliin, ja silloin Henry sanoi: "Isä, tästä tytöstä tulee sinun
pieni miniäsi", ja Henryn isä katsoi minuun tarkasti, nousi pois
rullatuolistaan ja käveli! Silloin kaikki kummastuivat vallan suuresti,
mutta Henry ei kummastunut niin kovin, sillä Henry tuntee isänsä
kuin kirjan. Ja sitten he kaikki koettivat tyynnyttää hänen isäänsä,
ja isä yritti lukea raamatusta, mutta hän tuskin saattoi kohdistaa
ajatuksensa raamattuun ja tuskin syödä palaakaan, sillä kun herrasmies
on niin heikko kuin Henryn isä, ei hän voi vilkua tyttöä toisella
silmällään ja toisella silmällään katsella kermalla sekoitettua
puurolautastaan tekemättä jotakin kommellusta. Ja niin tuli Henry
lopulta aivan alakuloiseksi ja sanoi isälleen, että hänen täytyisi
palata huoneeseensa, jottei sattuisi uutta taudinkohtausta. Ja sitten
se miehinen hoitaja kärräsi hänet hänen huoneeseensa, ja se oli tosiaan
liikuttavaa, sillä ukko itki kuin pieni lapsi. Sitten minä aloin
ajatella, mitä Dorothy oli minulle neuvonut Henryn isän suhteen, ja
minä tulin tosiaan ajatelleeksi, että jos Henryn isä vain voisi päästä
kaikilta rauhaan ja olla hetkisen ominpäin, niin ehkei Dorothyn neuvo
sittenkään olisi hullumpi.

Ja aamiaisen jälkeen me kaikki valmistausimme menemään kirkkoon, mutta
Henryn sisar ei käy kirkossa, koska Henryn sisar aina haluaa viettää
jokaisen sunnuntain autovajassa hajoittamalla heidän maataloustöissä
käyttämänsä kuorma-Fordin osiinsa ja panemalla sen jälleen kokoon. Ja
Henry sanoo, että se mitä sota vaikutti sellaiseen tyttöön kuin hänen
sisareensa, on tosiaan pahempaa kuin sota itse.

Sitten Henry ja hänen äitinsä ja minä menimme kaikki kirkkoon, ja
palattuamme kirkosta kotiin me söimme puolista, ja puolinen näkyi
oikeastaan olevan samaa kuin aamiainen, paitsi ettei Henryn isä voinut
tulla puoliselle, koska hän minut tavattuaan sai niin ankaran kuumeen,
että heidän täytyi lähettää noutamaan lääkäriä.

Sitten iltapäivällä Henry meni rukouskokoukseen, ja minä jäin yksinäni
Henryn äidin seuraan, jotta voisimme levätä jaksaaksemme sitten
illallisen jälkeen mennä kirkkoon. Ja Henryn äidin mielestä minä olen
pelkkää kirkasta päivänpaistetta, eikä hän juuri tahdo päästää minua
näkyvistäänkään, koskei hän surmillaan olisi yksinään. Sillä kun hän
on yksinään, näkyvät hänen aivonsa tuskin ollenkaan toimivan. Ja
hän koettelee mielellään kaikkia minun hattujani ja kertoo, kuinka
kaikki kuoron nuorukaiset tuskin voivat irroittaa silmiään hänestä.
Ja tietenkin täytyy tytön olla hänen kanssaan yhtä mieltä, mutta käy
varsin vaikeaksi olla henkilön kanssa yhtä mieltä, kun sitä täytyy olla
kuulotorven läpi, sillä väkisinkin käy siinä ääni käheäksi ennemmin tai
myöhemmin.

Ja illallinen osoittautui olevan oikeastaan samaa kuin puolinen, sillä
erotuksella vain, että kaikki uutuuden viehätys kai oli haihtunut
kuin tuhka tuuleen. Sitten minä sanoinkin Henrylle, että minulla oli
liian paljon pään kivetystä lähteäkseni jälleen kirkkoon, joten Henry
ja hänen äitinsä lähtivät kirkkoon ja minä jäin huoneeseeni, istuen
mietiskelemään, ja tein sen johtopäätöksen, että elämä on tosiaan liian
lyhyt vietettäväksi perheylpeydessä, vaikka heillä olisikin aika paljon
rahaa. Paras tuuma minulla siis on harkita, millä keinoin saisin Henryn
päättämään olla minua naimatta, ja sitten ottaisin vain, mitä voin
saada, ja olisin tyytyväinen.




Kesäkuun 22 p:nä.


Niin, eilen minä pakotin Henryn saattamaan minut junalle
Philadelphiassa ja käskin hänen jäädä Philadelphiaan ollakseen lähellä
isäänsä, jos hänen isälleen niinkuin sattuisi taas taudinkohtaus.
Ja istuessani loistovaunussani junassa minä päätin, että oli aika
päästä Henrystä eroon, maksoi mitä maksoi. Ja minä tulin siihen
johtopäätökseen, että se, mikä kaikkein enimmin suututti ja hermostutti
herrasmiehiä, oli ostoksilla käynti. Sillä itse herra Eismankin, joka
tositeossa on kuin syntynyt tyttöjen kanssa ostoksilla juoksutettavaksi
ja kyllä tietää, mitä se tietää, joutuu usein kovin alakuloiseksi
kaikista minun ostoksistani. Minä päätin siis palata New Yorkiin ja
käydä myymälöissä ostamassa oikein aika runsaasti Henryn laskuun, sillä
onhan meidän kihlauksemme julkaistu kaikissa sanomalehdissä ja Henryn
luotto on minun luottoani.

Ja kun minä tätä kaikkea harkitsin, niin kuului koputus salonkivaununi
ovelle, ja minä käskin hänen tulla sisälle vain, ja siellä oli
herrasmies, joka sanoi katselleensa minua New Yorkissa aika paljon ja
oli aina halunnut tulla minulle esitellyksi, koska meillä oli aika
paljon yhteisiä ystäviä. Ja sitten hän antoi minulle käyntikorttinsa,
ja kortilla oli hänen nimensä, ja se oli herra Gilbertson Montrose, ja
hänen ammattinaan oli filminkirjoittajan ammatti. Ja sitten minä pyysin
häntä istumaan ja meillä oli kirjallinen keskustelu.

Ja sitten minusta todella tuntui, että eilinen päivä oli käännekohta
minun elämässäni, sillä vihdoinkin minä olen tavannut herrasmiehen,
joka ei ole ainoastaan taiteilija, vaan jolla lisäksi on älyä.
Tarkoitan, että hän on senlaatuinen herrasmies, että tyttö voisi istua
hänen jalkojensa juuressa päiväkausia perätysten ja melkein aina oppia
yhtä ja toista. Sillä kun kaikki ympäri käy, ei ole mitään, mikä niin
kirpaisisi tyttöä kuin herrasmiehen aivot, varsinkin senjälkeen kun
tyttö on viettänyt loppuviikon Henryn kanssa. Ja herra Montrose puhui
puhumistaan koko matkan ajalla New Yorkiin asti, ja minä istuin ja
kuuntelin vain. Ja herra Montrosen mielestä Shakespear on hyvin suuri
näytelmäkirjailija ja hänestä on Hamlet vallan kuuluisa murhenäytelmä,
ja mitä romaaneihin tulee, niin hänen mielestään melkein jokaisen
pitäisi lukea Dickensiä. Ja kun me jouduimme runouden alalle, niin
hän lausui "Dan McGrewin murhan" niin nasevasti, että melkein saattoi
kuulla luodin vinkuvan.

Ja sitten minä pyysin herra Montrosea kertomaan minulle itsestään.
Ja herra Montrose kuului olevan paluumatkalla Washingtonista, jossa
hän oli käynyt tapaamassa Bulgarian lähettilästä nähdäkseen, halusiko
Bulgaria rahoittaa filmin, jonka hän on kirjoittanut suuresta
historjallisesta aiheesta ja joka koskettelee Dolly Madisonin
sukupuolielämää. Ja herra Montrose kuuluu tavanneen aika paljon
bulgarialaisia bulgarialaisessa ravintolassa Lexington Avenuella,
ja siitä hän sai aiheen yrittää hommata rahoja Bulgariasta. Sillä
herra Montrose sanoi, että hän voisi panna filminsä täyteen Bulgarian
propagandaa, ja hän sanoi Bulgarian lähettiläälle, että joka kerta, kun
hän totesi, kuinka vähän Ameriikan filmit tiesivät Bulgariasta, alkoi
hänen selkäpiitään karmia.

Silloin minä sanoin herra Montroselle, että tunsin itseni kovin,
kovin köykäiseksi jutellessani hänenlaisensa herrasmiehen kanssa,
joka tiesi niin paljon Bulgariasta, sillä minä en tosiaankaan tiennyt
Bulgariasta muuta kuin että Bulgarian lehmistä lypsettiin joghurtia,
joka on vatsalle erikoisen terveellistä piimää. Mutta herra Montrose
sanoi, ettei Bulgarian lähettilään mielestä Dolly Madisonissa kai
ollut paljoakaan nykyistä Bulgariaa koskevaa, mikä herra Montrosen
mielestä johtui siitä, ettei lähettiläs oikeastaan ymmärtänyt mitään
drammatiigasta. Sillä herra Montrose sanoi voivansa sommitella
filminsä niin, että Dolly Madisonilla olisi bulgarialainenkin
rakastaja, joka halusi hänet naida. Ja sitten Dolly Madison alkaisi
aprikoida, minkälaisia hänen lastenlastenlastenlapsensa olisivat,
jos hän ottaisi bulgarialaisen, ja sitten hän istuisi miettimään
ja näkisi näyssä Bulgarian vuodelta 1928. Ja sitten herra Montrose
pistäytyisi Bulgariassa valokuvaamassa sen näyn. Mutta Bulgarian
lähettiläs kohautti olkapäitään koko asialle, mutta hän antoi herra
Montroselle vallan ison pullon bulgarialaista kansallisjuomaa. Ja
Bulgarian kansallisjuoma muistuttaa väriltään enimmin vettä, eikä se
vallan väkevältä maistukaan, mutta viittä minuuttia myöhemmin alkaa
todeta erehdyksensä. Ja minä tuumin itsekseni, että jos erehdykseni
toteaminen saisi minut unohtamaan, mitä Pennsylvaniassa sain kokea,
niin velvollisuuteni itseäni kohtaan tosiaankin oli sen avulla unohtaa
kaikki. Maistoimme siis vieläkin.

Ja sitten herra Montrose kertoi minulle, että hänen oli kovin vaikea
päästä eteenpäin eläväinkuvain alalla, koska kaikki hänen filminsä ovat
ihmisten tajunnan yläpuolella. Sillä kun herra Montrose kirjoittaa
sukupuolikysymyksistä, on hänen filminsä täynnä sykologiaa. Mutta
kun joku muu kirjoittaa siitä, vilisee kankaalla vain läpikuultavia
yöpukuja, ja koristeellisia kylpyammeita. Ja herra Montrose
sanoo, että elävilläkuvilla ei ole mitään tulevaisuutta ennenkuin
elävätkuvat ovat selventäneet sukupuoliaiheensa ja käsittävät,
että viisikolmattavuotiaalla naisella voi olla ihan yhtä monta
sukupuoliongelmaa kuin kuusitoistavuotiaalla tyttöheilakalla. Sillä
herra Montrose haluaa kirjoittaa maailmannaisista eikä salli, että
maailmannaisia esittämään päästetään pienikokoiset viisitoistavuotiaat
tyttöset, jotka eivät elämästä tiedä mitään eivätkä ole edes olleet
ojennuslaitoksessa.

Ja niin me molemmat saavuimme New Yorkiin ennenkuin aavistimmekaan.
Ja minä tulin ajatelleeksi, kuinka sama matka Henryn kanssa hänen
autossaan oli tuntunut vuorokauden pituiselta, ja niin tulin
ajatelleeksi, etteivät rahat sittenkään olleet kaikki kaikessa, koska
lopultakin vain äly merkitsee jotakin. Ja sitten herra Montrose
saattoi minut kotiin, ja me aiomme syödä puolista yhdessä Promrosen
teehuoneessa jotakuinkin joka päivä ja yhä jatkaa kirjallisia
keskustelujamme.

Sitten minun täytyi tuumia, kuinka pääsisin eroon Henrystä, samalla
kuitenkaan tekemättä mitään, mikä jälkeenpäin tuottaisi minulle
ikävyyksiä. Lähetin siis hakemaan Dorothya, sillä vaikkei Dorothy
olekaan varsin visu puijaamaan rahoja herrasmieheltä, on hän toki
varsin kekseliäs ja nokkela pääsemään sellaisesta eroon.

Ja sitten Dorothy kysyi ensiksi, miksen minä ottanut tilaisuudesta
vaaria, sillä hän arveli, että jos Henry olisi minut nainut, niin hän
olisi tehnyt itsemurhan kaksi viikkoa myöhemmin. Mutta minä kerroin
hänelle suunnitelmastani tehdä aika paljon ostoksia ja minä sanoin
hänelle, että aioin kutsua Henryn ja järjestää niin, etten olisi kotona
silloin, kun hän saapuisi, mutta että Dorothy voisi olla ottamassa
hänet vastaan, antautua hänen kanssaan juttusille ja kertoa hänelle
kaikista ostoksistani ja kuinka tuhlaavainen minä näyin olevan, mistä
johtuisi, että hän minut naituaan joutuisi köyhäintaloon ennen vuoden
loppua.

Ja Dorothy käski minun jäähyväisiksi vielä kerran silmäillä Henryä ja
sitten jättää hänet hänen haltuunsa, sillä ensi kerralla minä näkisin
hänet lakituvassa ja silloin minä hänet tuskin tuntisin, koska Dorothy
hänet niin säikäyttäisi, että saattaisi koko hänen muotonsakin muuttua.
Minä päätin siis jättää hänet Dorothyn käsiin ja toivoa parasta.




Heinäkuu 10 p:nä.


Hohhoh, viime kuu oli tosiaan kuin päiväkirja itsessään, ja minä olen
alkanut käsittää olevani niitä tyttöjä, joille jotakin tapahtuu. Ja
minun täytyy sittenkin myöntää, että elämä on tosiaan ihmeellistä.
Sillä ihan viime kuluneiden viikkojen aikana on tapahtunut niin paljon,
että tytön pää melkein menee pyörälle.

Tarkoitan ensiksikin, että menin jalokivikauppaan ostoksille ja ostin
hurmaavan nelitahkoisen smaragdin ja pitkän rihman helmiä Henryn
laskuun. Sitten soitin Henrylle kaukolinjan puhelimella ja sanoin
hänelle, että halusin nähdä häntä aika paljon, ja hän oli kovin,
kovin mielissään ja lupasi heti saapua New Yorkiin. Ja sitten minä
pyysin Dorothya tulemaan kotiini ollakseen siellä Henryn saapuessa ja
näyttämään Henrylle, mitä olin hänen laskuunsa ostellut, ja kertomaan
hänelle, kuinka tuhlaavainen minä näytin olevan. Ja kuinka minä näyin
tulevan vain hupsua hupsummaksi. Ja minä annoin Dorothylle valtuuden
mennä niin pitkälle kuin halusi, kunhan hän ei vain vihjaise mitään
kunnialleni käypää. Sillä mitä tahrattomammalta minun maineeni
näyttäisi, sitä paremmin saattaisi asia lopuksi päättyä. Ja Henry oli
täsmällisesti talossa kahtakymmentä minuuttia yli yhden, ja minä käskin
Lulun laittaa puolista hänelle ja Dorothylle ja käskin Dorothyn sanoa
hänelle, että minä olin mennyt katsomaan Venäjän kruununkalleuksia,
joita joku venäläinen suuriruhtinatar kaupitteli Ritzissä.

Ja sitten minä menin Primrosen teehuoneeseen syömään puolista herra
Montrosen kanssa, koska herra Montrose kernaasti kertoo minulle
kaikista suunnitelmistaan ja sanoo, että minä hänen mielestään
paljon muistutan tyttöä, jonka nimi oli matami Recamier ja
jolle intellektentit herrasmiehet tavallisesti kertoivat kaikki
suunnitelmansa, silloinkin kun Ranskan vallankumous riehui heidän
ympärillään.

Ja herra Montrose ja minä söimme herkullisen puolisen, vaikken minä
herra Montrosen seurassa koskaan pane merkille, mitä syön, sillä herra
Montrosen jutellessa tyttö vain kuuntelee molemmilla korvillaan. Mutta
kaiken aikaa minä kuunnellessani ajattelin Dorothya ja tuskittelin,
että hän ehkä kertoisi Henrylle jotakin, mikä ei olisi minulle
vallan edullista jälkeenpäin. Ja vihdoin herra Montrosekin näkyi sen
huomaavan ja sanoi: "Mikä sinua vaivaa, tyttöseni? Maksaisinpa pennin
ajatuksistasi."

Sitten minä kerroin hänelle kaikki. Ja hän näkyi miettivän aika
paljon ja sitten hän sanoi: "On tosiaan kovin ikävää, että herra
Spoffardin perhe-elämä tuskastuttaa sinua, sillä herra Spoffard olisi
ihanteellinen mies minun filmieni kustantajaksi." Ja sitten herra
Montrose sanoi, että hän alunpitäen oli ajatellut, kuinka ihanteellista
olisi, että minä esittäisin Dolly Madisonia. Sitten minä aloin
miettiä ja sanoin herra Montroselle, että toivoin saavani vallan ison
rahasumman myöhemmin ja kustantaisin sen itse. Mutta herra Montrose
vastasi, että se olisi liian myöhään, koska kaikki eläväinkuvain yhtiöt
sitä nyt tavottelivat ja se melkein hetikohta siepattaisiin.

Tällöin minä melkein säikähdin, sillä äkkiä juolahti mieleeni, että
jos ottaisin Henryn ja samalla työskentelisin elävissäkuvissa, niin
ei Henryn seuraelämä olisi niin hirveää. Sillä jos tytöllä olisi niin
paljon puuhaa, ei tosiaan merkitsisi vallan paljoa, vaikka hänen
täytyisikin sietää Henryä silloin, kun hänellä ei ollut puuhaa. Mutta
sitten minä muistin, millä asioilla Dorothy oli, ja sanoin herra
Montroselle, että pelkäsin olevan jo liian myöhäistä. Riensin siis
puhelimeen ja soitin kotiin Dorothylle ja kysyin, mitä hän oli Henrylle
sanonut. Ja Dorothy sanoi näyttäneensä hänelle sen nelitahkoisen
smaragdin ja kertoneensa hänelle minun ostaneeni sen pikku leluksi
vihreään pukuuni, mutta että kun olin saanut siihen pukuun tahran,
aioin antaa sekä puvun että smaragdin Lululle. Ja sitten hän sanoi
näyttäneensä helmet ja sanoi, että minä ne ostettuani kaduin, etten
ostanut vaaleanpunaisia, valkoiset kun olivat niin perin tavallisia,
joten minä olin käskenyt Lulun purkaa ne ja ommella aamunuttuuni. Ja
sitten hän oli sanonut hänelle olleensa vähän pahoillaan, että olin
mennyt ostamaan venäläisiä kruununkalleuksia, koska hän aavisteli niiden
tietävän onnettomuutta, mutta että minä olin hänelle sanonut, että jos
ne sellaisiksi osoittautuisivat, niin voisinhan minä jonakuna iltana,
kun uusi kuu oli noussut taivaalle, mennä nakkaamaan ne vasemman olkani
yli Hudson-virtaan, mikä kyllä kirot poistaisi.

Ja sitten hän sanoi Henryn alkaneen käydä levottomaksi. Sitten hän
kertoi sanoneensa hänelle olevansa iloinen, että minä kerrankin
jouduin naimisiin, koska minulla oli sellainen kova onni, että aina
kun menin kihloihin, näkyi minun kihlatulleni jotakin tapahtuvan.
Silloin Henry kysyi, mitä esimerkiksi. Ja Dorothy sanoi, että pari
niistä oli mielisairaalassa, yksi oli velkaantuneena ampunut itsensä ja
lopuista piti pakko-työsiirtola huolta. Ja Henry kysyi, kuinka heille
nyt niin oli käynyt, ja Dorothy selitti, että se vain johtui minun
tuhlaavaisuudestani, ja sanoi ihmettelevänsä, ettei Spoffard ollut
siitä koskaan kuullut, sillä minunhan tarvitsi syödä vain puolista
Ritzissä jonkun kuuluisan pörssimiehen kanssa, jotta seuraavana päivänä
tapahtuisi romahdus. Ja hän sanoi, ettei hän suinkaan tahtonut mitään
vihjaista, mutta että minä olin syönyt päivällistä erään kovin, kovin
mahtavan saksalaisen kanssa, kun seuraavana päivänä Saksan markat
muuttuivat makulatuuriksi.

Siitä kaikesta minä melkein vimmastuin ja käskin Dorothyn pysyttää
Henryn talossa, kunnes minä tulisin sinne selittämään. Sitten minä jäin
puhelimeen sillä välin, kun Dorothy meni katsomaan, odottaisiko Henry.
Ja Dorothy tuli minuutin päästä takaisin ja sanoi, että vierashuone oli
tyhjä, mutta että jos rientäisin Broadwaylle, niin epäilemättä näkisin
tomupilven Pennsylvanian aseman puolella, ja siellä huristaisi Henry.

Sitten minä palasin herra Montrosen luo ja sanoin, että minun täytyi
tavoittaa Henry Pennsylvanian asemalta, maksoi mitä maksoi. Ja jos joku
sanoisi, että me lähdimme Primrosen teehuoneesta kiireellisesti, niin
se olisi vallan lievää kieltä. Niin me menimme Pennsylvania asemalle ja
hädin tuskin minä ehdin Philadephian junaan, jättäen herra Montrosen
junan viereen levottomana kynsiänsä pureskelemaan. Mutta minä huusin
hänelle, että hän menisi hotelliinsa, ja lupasin soittaa hänelle
tulokset, heti kun juna olisi saapunut perille.

Sitten minä kävelin junan läpi, ja siellä oli Henry, kasvoillaan ilme,
jota en ikinä unohda. Sillä kun hän näki minut, näkyi hän kutistuvan
puoleen normaalikoostaan. Minä istahdin siis hänen viereensä ja sanoin
hänelle, että hänen menettelynsä tosiaan hävetti minua ja että jollei
hänen rakkautensa voinut kestää pikku koetta, jonka minä ja Dorothy
pikemminkin huvin vuoksi olimme keksineet, niin en viitsisi mokomalle
herrasmiehelle virkkaa sanaakaan. Ja minä sanoin hänelle, että jollei
hän voinut erottaa oikeata nelitahkoiseksi veistettyä smaragdia
rihkamakaupan lelusta, niin hänen tulisi hävetä. Ja minä sanoin,
että jos hän luuli, että jokainen rihmallinen valkoisia lasihelmiä
oli kalliita päärlyjä, niin ei ollut ihmekään, että hän saattoi niin
pahoin erehtyä tytön luonnetta arvostellessaan. Ja sitten minä aloin
itkeä Henryn tavattoman epäluuloisuuden vuoksi, jolloin hän yritti mua
lohduttaa, mutta minä olin niin syvästi loukkaantunut, etten lausunut
hänelle siivoa sanaa ennenkuin olimme Newarkin sivuuttaneet. Mutta
Newarkin sivuutettuamme Henry itsekin itki, ja minun sydämeni aina
niin heltyy kuullessani herrasmiehen itkevän, että minä lopuksi annoin
hänelle anteeksi. Kotiin päästyäni minun siis täytyy viedä jalokivet
kauppaan takaisin.

Ja sitten minä selitin Henrylle, että halusin elämällemme tulevan
jotakin tarkoitusta ja että tahdoin tehdä maailman paremmaksi, kuin
mitä se tähän asti näkyy olleen. Ja minä sanoin hänelle, että kun hän
tiesi niin paljon filmiammatista kaiken sensuroimisensa perusteella,
niin olin ajatellut, että minun mielestäni hänen pitäisi itse
antautua filmialalle. Sillä minä sanoin hänelle, että hänenlaisensa
herrasmiehen velvollisuus maailmaa kohtaan oli valmistaa säädyllisiä
filmejä ollakseen esimerkkinä muille filmiyhtymille ja näyttääkseen
maailmalle, millaisia säädylliset filmit olivat. Ja Henryssä se
herätti kovin, kovin suurta mielenkiintoa, koskei hän milloinkaan
ollut ajatellut filmialaa. Sitten minä sanoin hänelle, että voisimme
saada herra Gilbertson Montrosen kirjoittamaan meille filmitekstit,
ja hän sensuroisi ne ja minä näyttelisin niissä, ja kun kaikki
olisimme tehneet tehtävämme, niin varmaan siitä tulisi taidetta.
Mutta ne olisivat myöskin puhtaampia kuin useimmat taideteokset
näkyvät olevan. Henry sanoi siis, että päästyämme Philadelphiaan me
ryhtyisimme hommaan, mutta hän ei tosiaan ollut sitä mieltä, että
minun tulisi niissä näytellä. Mutta minä sanoin Henryle, että mikäli
olin nähnyt hienon maailmannaisten yrityksiä elävien kuvien alalla,
en luullut, että olisi arvoa alentavaa, jos joku heistä yrityksissään
onnistuisikin. Näin sain hänet siihenkin suostumaan.

Päästyämme siis Henryn maatilalle me kerroimme kaikki Henryn omaisille,
ja he kaikki ihastuivat. Sillä se oli ensi kertaa sodan jälkeen,
kun Henryn omaiset olivat saaneet jotakin määrätietoista mieleensä
painettavaksi. Tarkoitan, että Henryn sisar asian kuultuaan ihan
hypähti riemusta, sillä hän sanoi, että hän ottaisi pitääkseen huolta
kuorma-autoista ja pitäisi ne ensiluokkaisessa kunnossa. Sitten minä
myöskin lupasin Henryn äidille, että hän saisi näytellä filmeissä.
Tarkoitan, että voisimme esittää hänestä lähikuvan silloin tällöin,
koska toki jokaisessa filmissä täytyy olla lystillistä lievennystä. Ja
minä lupasin Henryn isälle, että me kärräisimme hänet läpi ateljeerin
ja sallisimme hänen katsella kaikkia näyttelijättäriä, jolloin hän
oli vähällä taaskin saada uuden puuskan. Ja sitten minä soitin herra
Montroselle ja sovin hänen kanssaan, että hän tulisi tapaamaan Henryä
ja pohtimaan hänen kanssaan asiaa. Ja herra Montrose sanoi: "Jumala
siunatkoon sinua, herttainen lapsi!"

Ja minä alan melkein uskoa, mitä jokainen sanoo, että minä olen pelkkää
päivänpaistetta, koska jokainen näkyy tulevan onnelliseksi joutuessaan
kosketuksiin minun kanssani. Tarkoitan, kaikki muut paitsi Eisman.
Sillä New Yorkiin palattuani minä avasin kaikki hänen sähkösanomansa
ja huomasin, että hänen piti saapua Aquitanialla jo heti seuraavana
päivänä. Minä siis menin Aquitanialle häntä vastaan, vein hänet Ritziin
puoliselle ja kerroin hänelle kaikesta. Silloin hän kävi kovin, kovin
alakuloiseksi, sillä hän sanoi, että ihan heti, kun hän oli saanut
minut täydelleen kasvatetuksi, minun pitikin juosta tieheni ja mennä
avioliittoon. Mutta minä sanoin hänelle, että hänen tosiaan tulisi
olla minusta hyvin ylpeä, sillä kun hän vastaisuudessa näkisi minut
puolisella Ritzissä kuuluisan Henry H. Spoffardin vaimona, niin minä
aina niiaisin hänelle, jos hänet näkisin, ja hän voisi osoittaa minua
kaikille tuttavilleen ja sanoa, että juuri hän, Gus Eisman, oli
kasvattanut minut tähän asemaan. Ja se ilahdutti herra Eismania aika
paljon, enkä minä tosiaan välitä, mitä hän juttelee tuttavilleen,
koskeivät hänen tuttavansa kumminkaan ole minun lajiani, eikä sitä,
mitä hän minusta sanoneekin, huhu minun seurapiirissäni kerro. Kun siis
puolinen oli nautittu, luulen tosiaan, että vaikkei herra Eisman varsin
onnellinen ollutkaan, ei hän kuitenkaan voinut olla tuntematta jotakin
huojennusta, varsinkin minun monia ostoksiani ajatellessaan.

Senjälkeen vietettiin siis hääni, ja koko Philadelphian ja New
Yorkin kermasto tuli minun häihini, ja kaikki olivat minulle kovin
herttaisia, koska melkein jokainen heistä on kirjoittanut filmin.
Ja jokainen sanoo, että minun hääni olivat kovin, kovin ihanat.
Tarkoitan, että Dorothykin sanoi niiden olleen ihanat, vaikka Dorothy
väitti täytyneensä keskittää ajatuksensa armeenialaisten verilöylyyn
voidakseen pidättyä nauramasta ääneensä jokaisen kuullen. Mutta se
vain osoittaa, ettei edes avioliitto ole pyhä Dorothyn kaltaiselle
tytölle. Ja häiden jälkeen minä kuulin Dorothyn salavihkaa juttelevan
herra Montoselle ja sanovan herra Montoselle, että kai minusta tulisi
suuri eläväinkuvain sankaritar, jos hän sepittäisi minulle osan, jossa
olisi esitettävä vain iloa, surua ja vatsankipua. En siis luule, että
Dorothykaan on oikein uskollinen ystävä.

Henryjä minä emme lähteneet kuherrusmatkalle, koska minä sanoin
Henrylle, että olisi tosiaan itsekästä meidän molempain matkustaa pois
yhdessä yksinämme sillä välin kun kaikki meidän toimintamme meitä niin
kipeästi kaipasi. Sillä täytyihän minun viettää aika paljon aikaa herra
Montrosen kanssa, yhdessä tarkastaessamme filmitekstejä, koska herra
Montrose sanoo, että minulla on enemmän aatteita kuin mitään muuta.
Siis toimittaakseni Henrylle jotakin tehtävää sillä välin kun herra
Montrose ja minä puuhailemme filmissä, minä pyysin Henryä perustamaan
menestysliiton kaikkien ylimääräisten tyttöjen keskuuteen, jotta he
kertoisivat hänelle kaikki huolensa ja hän saisi tilaisuuden antaa
heille hengellistä hoivaa. Ja siitä on tosiaan tullut hyvin, hyvin
suuri syksee, sillä nykyisin ei ole muissa ateljeereissa varsin paljon
työtä tekeillä, joten ylimääräisillä tytöillä ei ole mitään parempaa
tointa, ja tietäväthän he kaikki, ettei Henry anna heille työtä meidän
ateljeerissamme, jos he eivät yhdy liittoon. Ja mitä turmeltuneempia
he sanovat olleensa ennenkuin Henry heidät tapasi, sitä enemmän Henry
siitä pitää, ja Dorothy sanoo, että hän oli eilen ateljeerissa, ja
selittää, että jos se kaikki, mitä ne ylimääräiset tytöt ovat Henrylle
itsestään kertoilleet, voitaisiin filmata ja puijata sensorin silmien
ohi, niin elävätkuvat kyllä pian olisivat päässeet lapsenkengistään.

Ja Henry sanoo, että minä olen avannut hänelle ihan uuden maailman ja
ettei hän eläissään ole ennen ollut näin onnellinen. Ja näyttää tosiaan
siltä kuin ei kukaan, jonka tunnen, olisi koskaan ollut näin onnellinen
elämässään. Sillä minä taivutan Henryn päästämään isänsä ateljeeriin
joka päivä, koska ateljeerissa toki pitää olla joku pelästyspeikkokin
ja se tässä tapauksessa voi yhtä hyvin olla Henryn isä kuin joku
muukin. Minä olen siis antanut käskyn kaikille sähkömiehille, etteivät
kääntäisi valosoihtujaan häneen, vaan sallisivat hänen pitää hauskaa,
koska tämä onkin hänen ensimmäinen tilaisuutensa. Henryn äiti taas
leikkauttaa tukkansa polkaksi ja parafinoittaa kasvonsa, valmistuakseen
esittämään Carmenin osaa, koska hän näki matami Calve-nimisen tytön
sitä näyttelevän, kun hän oli kuherrusmatkallaan, ja hän on tosiaan
aina tuumaillut, että hän voisi sen tehtävän suorittaa paremmin.
Enkä minä häntä estellyt, vaan sallin hänen pitää päänsä ja nauttia
riemustaan. Mutten minä viitsi sähkömiehille puhua Henryn äidistä.
Eikä Henryn sisar ole Verdungin taistelun jälkeen koskaan ollut näin
onnellinen, sillä hänen huolehdittavinaan on kuusi kuorma-autoa ja
viisitoista hevosta, ja hän sanoo, että aselevosta asti hänestä ei
mikään ole siinä määrin muistuttanut sotaa kuin elävienkuvien ammatti.
Ja myöskin Dorothy on hyvin onnellinen, sillä Dorothy sanoo, että hän
on tässä kuussa nauranut enemmän kuin Eddie Cantor koko vuodessa. Mutta
kun tulee herra Montrosen vuoro, luulen, että hän on onnellisempi
kuin kukaan muu, koska hän saanee minulta niin paljon ymmärtämystä ja
simbatiaa.

Ja minä olen itsekin hyvin onnellinen, koska suurinta elämässä
sittenkin on tehdä kaikki muut onnellisiksi. Ja kun nyt jokainen
on niin onnellinen, luulen tosiaan, että on sopiva aika päättää
päiväkirjani, kun minulla nyt kumminkin on liian paljon puuhaa
harjoitellessa filmejäni herra Montrosen kanssa, voidakseni enää pitää
yllä mitään muuta kirjallista toimintaa. Ja minulla on niin kiirettä
Henryn elämän päivänpaisteena, että se kaikkien muiden suoruuksieni
ohella kyllä riittänee tytön tavoittelemaksi saavutukseksi. Niinpä siis
tosiaan luulen, että voin sanoa hyvästi päiväkirjalleni siinä tunnossa,
että kaikki lopultakin aina kääntyy parhain päin.