KAUKOMIELI

Lemminkäisen taru suunniteltu näyttämölle, kolmessa kuvaelmassa


Kirj.

WILLIE ANGERVO





Hyvinkäällä,
Uus-uskonnollinen Kustannusliike,
1916.





      Omistettu vaimolleni




ALKULAUSE.


Nykyisen kahdennenkymmenennen vuosisadan kynnyksellä elämme vielä sen
kehityskauden mainingeissa, jolloin vallalla ollut aatesuunta kielsi
talismaanien taikavoiman, väittäen moisen uskon tietämättömyyden
menneisyydessä synnyttämäksi äpärälapseksi, jonka olisi väistyttävä
tiedon oikean rintaperillisen, kokemusperäisen, materialistisen
tutkimuksen tieltä, Materialismin oli kuluneen vuosisadan järki
omistanut siihen määrin lapsekseen, että se, hyljätessään vanhojen
taiat ja talismaanit, kielsi myöskin henkimaailman olemassaolon
ja asettui johdonmukaisesti kielteiselle kannalle koko henkisen
kehityksen pitkittyvään jatkuvaisuuteen, ainakin mikäli se koski
ihmistä eristettynä yksilönä.

Tämmöistä asiain tilaa ei kumminkaan kestänyt kauan. Pian alkoi
kuulua voimakkaita, tieteellisesti perusteltuja, ääniä päinvastaiseen
suuntaan. Moni nosti sormensa varoitukseksi, ellei ilman tutkimatta
heittää hukkaan vanhojen taikakaluja ja vaistomaisesti alistutaan
vähitellen antamaan niille edes tavallinen vanhuudelle kuuluva
kunnioitus, jonka materialismi tahtoi niiltä pois riistää —
ehkäisten menettelyllä talismaanien tuhoatuottavien ominaisuuksien
ilmipuhkeamisen.

Talismaaneille pitäisi näet olla sekä hyvää-, että pahaa-tuottavia
ominaisuuksia:

Ellei tahdota täydelleen ummistaa silmiä tosiasioille, pitää tämä
luulo paikkansa ainakin eräällä rajoitetulla alalla, nimittäin niihin
talismaaneihin nähden, jotka "pyhien kirjojen" nimellisinä omaavai
erikoisen merkityksen sekä yksilöiden, että koko ihmiskunnan henkisessä
kehityksessä. Mikä merkillinen tenho lieneekään niihin kytketty,
sillä näyttää siltä, kuin niiden kunnioittamisesta, tai hylkimisestä
riippuisi elämä ja kuolema koko sille kansalle, jolle ne alkujaan on
uskottu:

Niinpä nähdään, että niin kauan kuin Hermeksen "lauluja" pidettiin
siksi arvossa, että niiden ohjeita toteutettiin jokapäiväisessä
elämässä, niin kauan kesti elossa se mahtava sivistys, jonka perustana
ne tuhansia vuosia olivat seisoneet.

"Kuolleiden kirjan" mukana hautautui maailman näkyvistä ei ainoastaan
Osiris-mysteerioiden suuret henkiset salaisuudet, vaan myöskin
koko egyptiläinen kulluuri, joka aikoinaan oli häikäissyt maailmaa
loistollaan.

Zend-Avestan palvonnan lakattua hukkui kaldealainen sivistys, jonka
sirpaleetkin todistavat nykyajalle sen muinoista upeata mahtavuutta.

Orphilaisten hymnien lakattua soimasta, sai koko varhainen
kreikkalainen henkisyys iskun, jonka jälkeen se ei koskaan kyennyt
nousemaan siihen korkeuteen, jossa tarut kertovat sen kerran olleen.

Päinvastaisia kiellä talismaanien hyvistä, eli suojelevista
ominaisuuksista, puhuu taas Veedojen ja hindulaisen sivistyksen
keskinäinen suhde. Iästään ja vanhoillisuudestaan huolimalta elää
hindulainen kansallisuus tänäkin päivänä elinvoimaisena, vaikkakin
siitä läpi vuosituhansien on isketty suonta alinomaa ja sen verta
imetty muiden kansallisuuksien ylläpitämiseksi, sillä se on
edelleenkin, kaikista houkutuksista huolimatta, jatkuvasti ylläpitänyt
kunnioitustaan ja uskoaan Veedojensa suojeluskykyyn.

Samoin on Juutalaisuuden laita. Sitkeys sen elinvoimassa on suurimmaksi
osaksi luettava sen kunnioituksen ansioksi, jota se aina on osoittanut
Vihityn opettajansa, Mooseksen, antamaan lakiin.

Selvintä kiellä talismaanien taikavoiman puolustukseksi puhuu
kumminkin Suomen kansan Kalevala, joka sen merkityksen nojalla,
mikä sillä on ollut Suomen kansan olemassaololle, on hyvällä syyllä
oikeutettu luettavaksi samanlaisien ja saman arvoisten "pyhien
kirjojen" joukkoon, kuin 'yllä mainitut. Kiin kauan kuin se oli salassa
nykyisiltä suomensukuisilta kansoilta — — — tai toisin sanoen, oli
salassa vain kansalta, mutta kyllä vielä tallella kansan keskuudessa
elävien tietäjien omaisuutena — — — piti se hiljaisuudessa yllä
kansan elinvoimaa, ehkäisten sitä sen vaikeuksien aikana kokonaan
kuolemasta, kunnes aika oli kypsä kansalle ja Kalevalalle sen uudelleen
julkituomiseen.

Ja mikä ihmeellinen käännös tapahtuikaan Suomen kansan kehityksessä
tuona merkillisenä hetkenä?

Heti kun Kalevala pääsi uudelleen päivän valoon, alkoi Suomen kansa
herätä vuosisataisesta, ellei vuosituhansisesta, unestaan: alkoi
tuntea oman arvonsa, kansallisvelvollisuutensa omassa maassaan, sekä
nähdä, että sillä kansallisuutena oli erikoisia velvollisuuksia,
erikoisine kultuuritehtävineen, koko maailman sivistykselle ja koko
ihmiskunnan henkiselle kehitykselle. Vaikkapa riistettäisiinkin
Kalevalalta tämä yleismaailmallinen kunnia, niin joka tapauksessa
täytyy myöntää, -että suomalaisuuden kansallinen herääminen tapahtui
samanaikaisesti Suomen suuren talismaanin, Kalevalan, julkisuuteen
tuomisen kanssa.

Näin ollen voidaan täydellä syyllä kysyä, mikä mahtanee olla se taika,
joka pyhien kirjojen talismaaneille antaa niiden mullistavan voiman?

Vertaamalla kaikkien kansallisuuksien pyhiä kirjoja toisiinsa,
huomaa niissä helposti'muutamia yhteisiä piirteitä, joita lähemmin
tutkimalla saa houkutuksen pitämään taian syinä. Yksi niisiä, ehkä
kaikista helpommin huomattavin, on se, että ne kaikki aivan erikoisesti
painostavat henkimaailman olemassa-oloa ja henkisyydelle perustettua
maailmankatsomusta, esittämällä sen ilmenneessä maailmassa ainoaksi
olevaiseksi, pysyväiseksi, joskin alituisesti eteenpäinpyrkiväksi,
kehityksen alaiseksi tekijäksi. Vaikkakin ne sitten upottavat ihmisen
tämän henkisen kehilyksen-lain virtaukseen, niin näyttävät ne samalla
ihmiselle tien, kuinka voida itsetietoisesti tarttua kehitys-lain
ohjaksiin ja kehittyä aktiiviseksi voimaksi lain sisällä. Olettamalla
tämmöinen edellytys, että moinen voiman käyttö todellakin joutuisi
yhden, tai useamman ihmisen käsiin jossakin kansallisuudessa, joka
tietenkin olisi sitä enemmän mahdollinen, kuta julkisemmin tuo "tie"
voiman saavuttamiseen on ilmoitettu kussakin kysymyksessä olevassa
talismaanissa, ja kansalla olisi tarjolla "tielle" kelvollisia
pyrkijöitä, — — — niin ei suinkaan ole ihmeellistä, jos talismaanien
löytö ja julkisuuteen tuominen osottautuisi kysymyksessä olevalle
kansallisuudelle niin suurimerkilykselliseksi, että sen olemassaolo
riippuisi kokonaan siitä, millä tavoin kansa suhtautuu talismaaniinsa.

Tätä "tietä" kehityksen auran kärkeen pääsemiseen on erikoisista
syistä ruvettu kutsumaan "kaidaksi tieksi" ja sen esittäminen on
yksi niitä suuria taikavoimia, jotka sisältyvät myöskin Kalevalan
talismaaniin. Lemminkäisen tarussa on "kaidan tien" vaatimukset tuotu
esille niin suuremmoisesti, ettei vertaa löydy muissa pyhissä kirjoissa
salatieteellisiin yksityiskohtiin nähden, vaikka esitys, — joka on
säilyttänyt yllään sen mysteerioverhon, joka sillä oli aikoinaan
esi-isillämme akkaadilaisilla, kaldealaisten kanssa suoranaisessa
vuorovaikutuksessa olleella, roduilla, — näyttää nykyaikaisesta
lukijasta vieraalta ja oudolla.

Tapahtuma kerrotaan esitetyn näytelmän muodossa, "lihassa ja veressä"
ja lukiessa Kalevalaa, saa kylläkin vakuutusta otaksumalla, että asian
laita lienee todella niin ollut. Ideoita personoimalla tuotiin suurin
piirtein esiin sekä ihmiskunnan, että ihmisyksilön kehitys aina siihen
suureen Vihkimykseen saakka, jolloin ihminen jumalallisen rakkauden
läpäisemänä sai yksilökohtaisesti tuntea, että Rakkaus yksinään
kykeni voittamaan kuoleman ja olemaan niin muodoin kaiken olemassaolon
perustana, joka kokemus siten muodostui Vihitylle ainoaksi laiksi, jota
hänen elämässään tuli ehdottomasti totella.

Näyttämökseen rakastivat vanhat erikoisesti mitä jokapäiväisimpää
ympäristöä, joka vertauskuvannollisesti valaisi parhaiten silloista
kehitystasoa. Niinpä kalevalaisessa vihkimysnäytelmässä esiintyvät
henkilöt esimerkiksi pimeässä savutuvassa, joka kuvannee ja edustanee
ihmiselämää, joka vielä on vailla vihkimyksen järkeä valaisevaa
korkeampaa tietoa. Personoimalla ihmisen henki, ihmisessä piilevän
jumaluuden sisäisin puoli, rakastavaksi äidiksi, oli savupirtti mitä
sopivin kehys näyttämään, kuinka osattomaksi ja yksinäiseksi ihmisen
korkein minuus itsensä tuntee, kun järki, sielun miehinen aspekti,
kehittymättömänä pyrkii itsekkäällä tavalla yhdistymään sielun
naiselliseen aspektiin, eli tunne-elämään, vallankin kun hengen ainoana
toverina ja auttajana oli vain käytännöllisistä, persoonallisen elämän
eduista, huolehtiva alin minuus.

Vaivojaan säästämättä ja antaumuksella hoiti rakastava äiti tulta,
elinvoimaa, tuvan liedellä, ehkäisten sen koskaan sammumasta ja piti
silmällä sielun eri aspekteja edustavien lapsiensa kehitystä,
seurasi aivan kuin unessa poikansa: järjen, ja miniänsä: tunne-elämän,
vaellusta, iloiten jokaisesta edistyksestä matkan varrella, neuvoen
heitä laatimaan kehityksen saavutuksia vastaavat ulkonaiset olosuhteet
sisäisen tilan mukaisiksi, ja oli vihdoin valmis uhrautumaan järjen
pelastukseksi, kun se "viisauden käärmeen" puremana oli taipuvainen
jäämään haudantakaiseen taivasmaailmaan, itsekkäisyyden viimeisen
houkutuksen pauloissa nauttimaan levon suloista onnea.

Tämä kehitystaistelu, ynnä monet muut vieläkin syvällisemmin
salatieteelliset totuudet Kalevalassa, ovat varmaankin välähdyksiä
siitä henkisestä voimasta, joka on tehnyt Kalevalan siksi voimalliseksi
talismaaniksi, joka on nostanut Suomen kansan silminnähtävästä kuoleman
unesta uudelleen kansakuntien joukkoon.

Tuomalla Kaukomielen tarun näyttämölle, olen mikäli mahdollista
pyrkinyt seuraamaan siinä esiintyvää mysteeriosalaisuuksien
lankaa arvoituksen henkisen ytimen käsittämiseen, ja jos olisin
pyrkimyksessäni onnistunut edes sen verran että antanut vain sysäyksen
näkevämmille tuomaan sitä yhä selvemmin esille, niin tuntisin työstäni
itseni onnelliseksi.

Mikkelissä 13.9.1916.






KAUKOMIELI



HENKILÖT:

KAUKOMIELI, nuori kalevalainen urho.
KAUKOMIELEN ÄITI.
AINIKKI. Kaukomielen sisar.
KYLLIKKI. Saaren neito, sittemmin Kaukomielen vaimo.
LOUHI. PimentoLAn "kynnyksen vartia".
1:NEN TIETÄJÄ.
2:NEN TIETÄJÄ.
3:MAS TIETÄJÄ.
Saaren nuorisoa, kansaa, keijukaisia ja ääniä: tien ääni,
tammen ääni ja kuun ääni.

Ensimäincn ja kolmas kuvaelma Kaukoniemellä, toinen kuvaelma
Pimentolassa.




1:nen kuvaelma.


Kaukomielen savutupa, seinähirret nokiset, karstasta kiiltävät.
Oikealla tuvannurkassa avonainen liesi, jolla kytee hehkuva hiillos.
Lähempänä etualalla vuode.

Vasemmalla avonainen luukku-akkuna, josta virtaa niukka valaistus
tupaan. Akkunan edessä pöytä rahineen. Taampana vasemmalla seinällä,
jauhinkivet, joita Ainikki hitaasti jauhaa.

Takaseinällä ovi suljettuna.

Ainikki lakkaa jauhamasta, pyyhkii hikeä otsaltaan, menee verkalleen
oven luokse ja työntää sen auki, aukosta näkyy avovesi saarineen,
rannalla koivuja hiirenkorvalla ja kukkiva tuomi keväisessä
iltavalaistuksessa.

Esirippu nousee alkusoiton soidessa, josta eroittuu seLvästi käen
kukunta ja laulurastaan liverrys.

Kaukomielen äiti yksinkertaisessa pukimessa: avojaloin, hame päällään,
paidan pääntien solki auki, huivi päässä, solmittu kiinni niskaan,
istuu vuoteen reunalla, kädet ristissä helmassa, syviin ajatuksiin
vaipuneena.

AINIKKI (nojaten oven PIHTIPIELEEn):

    Mikä hurmaavainen hohde
    tuolla päivän laskun puolla?

    Tulvimalla rannan tuomet
    tuovat tänne tuoksuansa.
    Käki kukkuu, kuuluu rastas
    livertävän laulujansa.

(Alakuloiscmmin.)

    Apeana mieli mulla
    kevähästä huolimatta.
    — — —- Ellen tuntisi tulista
    pakotusta polvissani,
    ajaisi suruni suuri
    empimättä etsimähän
    uuhoani uudellensa.
        (Äänettömyys.) (Aprikoiden.)
    Aivan tuossa tuokiossa
    pirtissä pimeys öinen. — — —
    Ehkä säilyy sylkkyseni
    suden ahnaan suutelosta,
    hukkumatta huomeneksi.

(Änncitömyys.)

ÄITI (joka ei näytä kuunnelleen Ainikin puhetta):

    Ainikkini ainoiseni,
    tyttäreni toimellinen,
    kun sa kuljeskelit soilla,
    ahomailla, lehtoloilla,
    läpi kolkot korpinotkot
    uuhosi uria pitkin
    karitsasi katsannassa, — —
    eikö katsehesi kanto
    keksinyt Pisan mäenkään
    korkealta kiireheltä
    matkamiestä mahtavata,
    Kaukomieltä, veljyttäsi?

(Ainikki knuntetee välinpitämättömänä.)

    Olisiko korvihisi
    tuuli kantanut kohinan
    leppätorven toitonnasta
    täryllä tutunomalla,
    kulloin täällä kuulemalla,
    kaikumana kankahilta,
    milloin mäiltä, mättähiltä,
    veljes' sorjan soittamana,
    poskien puhaltamana — —?

AINIKKI (hiukan kärsimättömästi):

    Aina sä emoni vanha
    tuota urkit ja utelet,
    polo missä poikuesi
    hurja, lieto, löyhämieli,
    veitikka verevä, nuori,
    jok' ei viihdy vierellämme:
    luona armahan emonsa,
    soma sisko seuranansa.

    En ma nähnyt matkamiestä
    — — en ma nähnyt, enkä kuullut, — —
    vaikka katse harhaellen
    silmämitoin mittaeli
    lakeutta laajaltikin. —

    Nousin juuri vuoren viertä...
    — — sydän pamppaillen surusta, —
    kun ma katsoin karjastani
    kaionneeksi, eksyneeksi,
    uuhoseni untuvillan,
    vuonan varsin vaalimani.

    Etsiskelin eilispäivän,
    päivän täytehen tämänkin
    sitä kaikki kuusen juuret,
    katajikot, suokanervat,
    ahoilta, alavamailta, — —
    — — sekä nousime ylemmä
    jyrkänteitä juoksennellen,
    kunnes koitin korkealle
    Pisan kukkulan kupeelle.

    Sieltä nostin nuoren äänen
    luomakunnan kuuluville
    huhunnalla huoltavalla:
    itään itkin, lauloin länteen,
    paapattelin pohjoisehen,
    kuhertelin koillisehen,
    — — huhuilin joka taholle — —,
    jotta joutuisi jotenkin
    mulle tuulen tuomisina
    vastaus tuo vuottamani:
    voivotus nimikko vuonan, — —
    nälissänsä nääntyväisen.
        (Toivottomasti.)
    Mutt' ei kuullut kaivattuni
    ääntä vaalijan vakavan.

    Kautta nienten, vuorten, laaksoin,
    kaiku huutoni kajahti
    kaihoisasti kaikerrellen. —

ÄITI (udellen):

    Mut' jos kuunnellut et kyllin, — —
    ajattelit liian paljon
    karitsaasi, mi katosi,
    etkä viitsinyt visusti;
    tosisissasi tarkkaella,
    vaikk' ois' toitotus jo torven
    heilahdellut ilman halki?

AINIKKI:

    Mitäpä halua mulla
    kurkkiella, — — kuulostella
    Kauon torven toitotusta?

    Ammoin on unohdus ahnas
    vienyt muistot veljyestä,
    jok' ei seurasta sisaren,
    eikä vaapo vaalinnasta
    vähäistä välittänynnä.

    Kun ei viihtynyt kotona
    luona armahan emonsa,
    ei lie kyllin ansiokas
    esineeksi etsintämme.

ÄITI (yhä enemmän huolestuneena):

    Osuitko sä oikotiellä
    näkemähän, nummikolla,
    hienon hietikon hipiän
    pinnalla punertavalla,
    hokin kannan kaivamia
    kuvia hevosen kengän, — —
    varsan vauhkon astumia?

AINIKKI (tuskastuen):

    Enkä nähnyt...

(Äänettomyys.)

ÄITI (masentuneena):

    — — — Kyll' on raskas
    kohtalo, minulla, koito,
    kun on poissa poikueni
    esikoinen, armahani,
    lemmen hempeimmän hedelmä...

(Lämmeten.)

    Hälle sykki luonnottaren
    sydän lämmin leimuava
    eloa, — — elon iloa;
    — — jaoin hälle mä vereni,
    kevätmahlani keväisen,
    jotta jaksaisi minulle
    vanhalle, vapisevalle,
    olla sauvana hopeisna,
    aurinkona illalleni,
    vanhuuden värittämälle,
    surujen sumentamalle.

    Nyt on poissa poikueni
    poluilla — — pahoilla ehkä, —
    teillä tietymättömillä.

AINIKKI (lähestyen äitiänsä):

    Oi, sua emoni vanha, — —
    miksi suotta sa sureksit — —?
    Ei hän ollut ansiokas
    ajatustesi esine,
    saati syynä sun surennan...!

    Oletko jo Unhottanut
    kärsimykset ja häpeän,
    jotka Kauko juotti meille?

    Muistele toki todella,
    mit' oli hän miehiänsä,
    kuinka mennynnä piloille,
    tavoiltansa turmiolle:
    aina naisissa eläjä,
    yli öitä öitsilöissä,
    leikki impien iloissa,
    kassapäien karkeloissa...

ÄITI (murtuneena):

    Ei oo tarvis, lapsi kulta
    mulle noita muistutella...

AINIKKI:

    Teen sen siksi, jotta saisi
    valoisampi aatevirta
    mielellesi mustuneesen,
    huomatessa, kuink' on turha
    ikävöidä arvotonta...
        (Nostaa rahin lähelle tiiliä.)
    Vielä kerronpa jotakin,
    jost' ei sulla aavistusta...

    Älytöin lie ollut Kauko,
    löylynlyömä, — — mielipuoli,
    koska lähti taipaleelle,
    vaikka siskonsa varoitti.

    Olin ma kylän kisoissa
    viljajuhlan vietännässä,
    kampiaisissa, — — keinuissa.
    Siellä näin mä neittä monta
    Saarelan periltä saakka,
    Kyllikin rypysijoilta.

    Nämä mulle kummat kertoi
    kuiskutellen korvihini
    koreasta Kyllikistä,
    Saaren neidosta somasta.

    Koti hällä on komea...!
    Ylennyt ehossa siinä
    ylpeäksi, mahtavaksi,
    kerskaksi, koreilevaksi,
    jotta turha meille häntä
    miniäksi mielitellä.

    Navettahan ei hän astu,
    käy ei karjan katsantahan,
    ettei kastu kiiltokenkä,
    vettyisi hamehen helma.

    Isot pitkät päiväkaudet
    istuu taattonsa pihoilla,
    veteleikse vuotehella
    aamuhetket, iltapuhteet
    laverilla lautasella,
    peräpenkillä tuvassa.

    Syöpi voita voinsuloa:
    vereväksi verttyäksi,
    punaposkisemmaks' muita,
    kylän kuulun tyttölöitä.

    Kauas kuului kauneutensa,
    kaukoa tuli kosijat
    neidon kuuluhun kotihin,
    kaunokaisen kartanohon.

    Kosi päivä poiallensa — — —!
    Eip' on mennyt Päivölähän,
    päivän luona paistamahan
    vierellä valoisan kehrän
    päretuikkuna pahaisna.

    Kosi kuuhut poiallensa — — —!
    Ei on mennyt Kuutolahan,
    luona kuun kumottamahan,
    kehät ilman kiertämähän...

    Kosi tähti poiallensa...!
    Eip' on mennyt Tähtelähän,
    pitkin öitä pilkkimähän
    talvisella taivahalla,
    — — lämpimän kevähän lapsi — —.

    Tulevi Virosta sulhot,
    Toiset aina Inkereeltä...!

    Luuletko sä hiidenkänä
    mokomalle kelpoavan?

    Eip' on neiti mennytkänä
    kosioille ylvästellen:
    "suotta kultanne kuluvi,
    hopeanne hoikkenevi! —
    En tule minä Virohon,
    lähde en, lupoakana,
    Viron vettä soutamahan,
    saarellista sauvomahan,
    syömähän Viron kaloja,
    Viron lientä lippomahan.
       Enkä lähde Inkereelle,
    penkereelle pänkereelle! — —
    Siellä vasta kaiken nälkä:
    veden nälkä, vehnän nälkä,
    rukihisen leivän nälkä."

    Verkallensa veikolleni
    toistin kaiken tarkallensa
    muuttamahan murjan mielen
    tosissansa tolkkuihinsa.
    Mutta hän ei huolinunna
    noutamahan neuvojani.

    Sai vain kiihko kiihtymähän,
    himon liekki hehkumahan,
    huusi mulle hurjistuen:
    "kun ei tuolle miehet moiset,
    naapureiden potrat poiat
    sulhaseksi selvinnehet,
    — — isännäksi pöydän päähän,
    vuode vieruskumppaniksi, — —
    niin lie kuullut Kaukomieltä,
    poskea punaveristä
    sulhasiksi mainittavan
    Saarelahan saapuvaksi.
    Siksi jäänyt vuottamahan
    impi parka itkeväinen,
    päästäksensä pahnoiltansa
    Kauon patjan pöyhijäksi,
    pielusten pudistajaksi."

    Etkö nyt emo omani,
    ilman neuvojani nähne,
    ettei mieltä miehen päässä,
    tajua, ei harkintata?

    Pitäisi sinun pikemmin
    iloita lopun ikäsi,
    kun olet ijäksi irti
    painajaisesta pahasta!

ÄITI:

    Eipä lapsi äidin mieltä
    tunne, suurta tunnettansa!
    Sille ei suo lohdutusta
    sanat jääksi jähmettyneet,
    puhe kylmä, pilkallinen.

    Jo mä keksin kertomasi,
    aavistin asian juuret,
    ennenkuin esikko ehti
    riistäytyä rinnoiltani,
    yli kynnyksen kavuta.

    Vikansa valittamasi
    näin jo pienestä pitäen,
    vainusin pesuvesissä,
    — — — kuulin alla kurkihirren,
    setvin seinän vierustalla, — —
    tuntiessa tuskan piston
    syvällä sydänverissä...

    En mä silti häntä syytä,
    vaikeroitse virheitänsä,
    joista ma osan omistan, — —
        (tuskallisesti)
    — — mitkä maistoi maidostani
    kahmi kohtuni veristä.

(Toivehikkaampana.)

    Muut kun häntä moitti, laittoi,
    vikojansa viskeskeli
    kaiken kansan nähtäville,
    minä synnit, erhetykset,
    omikseni ottamalla
    kätkin kätköhön syvälle
    sydämeni sintsilöihin,
    hautoakseni hyviksi — —
    — — puuttehet pahanimiset,
    himot, vietit, hillittömät,
    tuskani tulessa pyhän,
    — — hyveen maire marjasiksi.

    Kypsyneiksi joutuneina
    poimia ne poialleni
    oisin varmasti osannut,
    sekä laatia ravinnon
    nälkäiselle sielullensa.

    Kun ei voimat sinne saakka
    minun raukan riittänynnä,
    mielelläni oisin nähnyt
    koito poikani kotona,
    vailla niitä vaivojansa,
    joita tuopi tullessansa
    elo maalla vierahalla,
    mannuilla matalan mielen,
    vietin tuulten viskomana
    nautinnon meren selällä...

    Jos ois' ollut auttajaksi,
    oisin seurannut salassa
    oppahana oivallisna,
    taakan painon taittajana,
    ollut varjo päivän hehkun,
    virkistäjänä vilussa, — —
    — — osalta oman vikani,
    viipymättä viljemmälti — —
    miedontanut katkeruutta
    pilkkamaljojen mausta.

    Tapa tää on rakkauden,
    jot' ei tunne tyttö nuori.

AINIKKI (hämmästyen):

    Enhän ilmoisna ikänä
    tietänynnä, tuntenunna,
    — eikä Kauko kertonunna, — —
    rakkautta tuommoiseksi.
        (Kiihtyen.)
    Tunnen vain tulisen vaiston,
    kiehuvan metisen mahlan
    suonissani sylkkyävän,
    kiehtomalla kiihotellen
    luontihin elämän uuden.

    Vieras tuolle tuntehelle
    vaikeroiva ventomieli,
    vieras turha vietin kammo,
    kun on luonnolla luvassa
    meille aito-antimina
    onnen malja olkapäille!...

(Menee akkunan luokse ja katselee ulos.)

    Kas kun tässä kiistelemme
    vaikka ilta yöhön käynyt,
    päivän kehrä kiertänynnä
    kaidan Kaukoniemen taakse
    helmahan veden sinisen!

    Hiljennyt on metsän äänet,
    laulurastaan kaiholaulut,
    tauonnut käen kukunta.

    Aika meidänkin on mennä,
    vierähdellä vuotehelle
    sammalhienolle somalle,
    terhetärten tuudittavaks'
    unen maiden uumenihin.

(Laittautuu levolle, istuu hetkisen vuoteella sivellän polviansa.)

    Kuinka jäykkä onkaan jalka,
    pohe, polvi, paisununna
    jahdannasta, juoksennasta
    koko tän keväisen päivän.
        (Painautuu vuoteelle. Äänettömyys.)
        (Hetken kuluttua äidilleen):
    Etkö ehdi jo emokin
    unen maille marjaisille?

ÄITI (joka Ainikin valmistelnjen aikana on noussut laverilta astelee
hitaasti akkunan luo, sulkea luukuu, käy sieltä ovelle, sulkien
senkin, menee sitten lieden äärelle ja työntää palamattoman kekäleen
pätkän hiillokseen, joka vielä leimahtaa ilmiliekkiin):

    Kohta joudun kumppaniksi,
    Kun on sammunut kekäle,
    lieden hiillos hiiltynynnä.
        (Nostaa rahin lieden äärelle Ja jää tuijottamaan hiillokseen.)
        (Äänettömyys.)
    Kuvat kuinka kummalliset
    kurkistavat kätköistänsä,
    pilkistävät piiloistansa,
    rikkoen ovien salvat
    eestä muiston kammioitten,
    riuhtoen rivasta auki
    ukset selkoseljällensä?
        (Lämmeten.)
    Tuossa näen nähtävillä
    ihka ilmielävänä
    hempeimmän nuoruuteni,
    jolloin piikana pyhänä
    olin karjan kaitsijana
    Ahdin mailla marjaisilla,
    veden herran heinikossa.

    Päivä paistoi parhaillansa
    helotellen täysterällä,
    houkutellen heilimalle
    mesiheinän, niityn nurmen,
    kukkaset kesäkisoihin,
    puut on kaikki kukkimahan,
    siemenet sikiämähän.

    Auer hienona virinä
    tanssiskeli hääiloa
    sinipiikojen sivulla
    veden neidon verhuksina, — — —
    soittona surina siiven
    kimalaisen, kiiltäväisen
    mesilinnun, mettiäisen.

    Läikkyeli lahden pinta
    kultavakoina syvinä,
    mairitellen mielitellen
    koito piikoa minua
    leikkimähän lainehilla,
    kisasille, kilpasille,
    veden neitojen keralla.

    Riistin ristin rinnoiltani,
    soljen paidan pietimeltä,
    poven pohjan paljastaen.
        (Nousee seisaalleen aivan kuin- nuortuen).
    Laskin hapseni hajalle,
    suortuvani valloillensa...
    Heitin helmet kaulaltani,
    sormukset on sormistani,
    tuohivirsut varpahilta,
    sääriltä sukat punaiset.
    Astuin rantahietikolle
    tulvaveden huuhtomalle,
    päivän hehkun paahtamalle, — —
    veden aaltoihin himoiten.

    En mä ehtinyt edemmä
    rantuen vesirajoa
    astuskella hietikkoa,
    kuin ett' oikea mun jalka
    ennätteli laineen vaahdon, -— — —
    — — vasen kastunut ei jalka, — —
    kun näin ihmehen elävän,
    kumman kuulumattomimman,
    mit' ei silmä ihmislapsen
    nähnyt konsana inehmon.

    Luota niemen terhenisen,
    lahden laajimman perältä
    luodolta selälliseltä,
    astui paasi aallokosta,
    näkin kenkä kaislikosta,
    lainehilla keinuellen
    lailla purren parhaimman.

    Nostin silmäni ylemmä,
    kohautin korkealle,
    kaitsin kämmenen avulla
    häikäisyä päivän hehkun,
    jotta saisi silmä nähdä,
    tajuaisi katsantani.

(Muistosta hurmaantuneena.)

    Siellä souti lainehilla
    itse Ahti autereinen,
    jalo urho, veen valio,
    sileimmällä simpukalla,
    hopeaisen hohtavalla,
    kimmeltävän kultaisella,
    helmistä helottavalla.

    Joutsen nuori, valkosiipi,
    kaula hiukan kaartununna,
    veti purtta purjehitta,
    säde päivän ohjaksina,
    kuolaimina kuunsakara.

    Pursi laskihe läheltä
    lähemmäksi rantuetta,
    josta päässyt en poloinen
    askeletta ottamahan,
    väistymään vähintäkänä...

    Jalka juuttui rantuelle
    aallon harjan huuhdeltavaks',
    silmä kiintyi kiinteästi
    silmäilyhyn säihkyvähän
    kuninkaani katsantahan.

    Loisti kruunu kulmillansa
    lummekukista punottu,
    ulpukoista muovaeltu;
    kastehelmi otsallansa
    kuvasteli päivän kehrän
    värillä satehen-kaaren
    seitsemisin heiastuksin.

    Toipa tuuli tuoksun kumman,
    oudon leyhkän lennätteli,
    joka viipyi viekotellen
    nuoren neitosen nenällä,
    huulilla humaltuvaisen.

    Mitä tein, — — sit' en ma tiennyt
    Sieluhuni silmistänsä
    sima vuoti virtoinansa. — —

    Kukka aukaisi kupunsa
    meden, juomaksi janoisen. — —
    Marja kaunis kypsynynnä
    jäi tuon poian poimittavaks'.

    Silloin syttyi sieluhuni
    kaksi tunnetta tulista,
    toinen leyhki lemmen tulta,
    toinen raikui rakkautta...
    Ne ma poimin poialleni
    perinnöiksi puhtaimmiksi
    yhdynnästä ihmislapsen
    jumaluuteen suuren luonnon.
    Nyt on poikani poloinen
    lemmen lahjat vallassansa
    himon herjan ohjaksissa:
    ikävöiden itsellensä
    ihaninta impyettä,
    Saaren piikoa pyheä — — —

(Rukoillen.)

    Oi Ukko, ylijumala,
    ota poika hoivahasi!

    Kaitse kulkunsa katalat,
    Viittoittele viidat, korvet,
    heittele heteille soiden
    piorraspuiksi honganrungot,
    jot' ei eksyisi etonen,
    koito suohon suistuneisi...!

    Tiedäthän, — — ei Kaukomieli
    poikanen tämän emosen
    oo parempi, tai pahempi,
    kuin on kaikki ihmislapset,
    joilla polku korven halki,
    tie on kaita kuljettava
    läpi lemmen sokkeloiden,
    umpikujien himojen,
    soudettava, — hukkumatta
    luodoille salakareille, — —
    valkamahan rakkauden...

    Sulle Ukko huolein uskon,
    unehen surun upotan.

Tuli liedellä sammuu, hehkuen vain hiukan punertavana hiilloksena,
näyttämö pimenee.

Äiti lähenee hiljaa vuodetta, jolle laskeutuu levolle. Hiljaisuus.

Hetken kuluttua häviää tuvan takaseinä, jolloin utuisen verhon takaa
siintää ulappa vehmaine rantoineen ja kukkivine tuominecn. Keskellä
ulappaa Saari, jolla Saaren nuoriso tanssimassa.

Tanssin tauottua asettuvat nuorukaiset kisaillen nurmikolle ja
Kyllikki, helyihin koristettuna, istuutuu kivelle ylemmäksi toisia.

(Keskustelu käy keskellä leikin, naurun ja ilakoimisen.)

1:NEN SAARELAINEN:

    Ompa tuokin Turjalainen,
    Karjalainen kerjäläinen,
    kun ei kuullut kielastusta,
    panettelua, pahasta
    meidän neidin sulhasesta.

    Tullut Ahtolan on puolta
    veitikka ylen verevä
    nimeltänsä Kaukomieli
    Kyllikin kosintamaille,
    kilpasille meidän kanssa, — —
        (survaisten toista Saarelaista)
    sinut ensin suistamahan,
    mahtisi masentamahan.

2:NEN SAARELAINEN (loukkautuen):

    Tuopa vasta kerskailija, —
    toisen onnen turmelija — — —!

    Lienet itse illan suussa
    tullut onnen ongintahan,
    toivomalla sulhasiksi
        (ivalla)
    — — ehkä kelpo Kyllikille...

(Kyllikki ja tytöt purskahtavat nauruun.)

    Jos se niiksi nyt tulevi,
    voin ma teille kertoella
    Ahdin maiden mahtavasta
    sankarista, sulhasesta,
        (kertoo vilkkain elein)
    kuink' ol' ensin empinynnä
    olla pois, tai lähteäkö,
    kuink' ol' etsimiä apua
    emoltansa, äidiltänsä.

(Pojat räjähtävät nauruun.)

    Emo kielteä käkesi
    varoitteli vaimo vanha:
        (Äitiä matkien.)
    "Ellös menkö poikaseni
    parempihin itseäsi.
    Hi suvaittane sinua
    Saaren suurehen sukuhun."

    Siitä sulho suuttununna,
    Kohahtanut riemuihinsa:
        (Matkien rehennellen Kaukomieltä.)
    "Jos en kooltani korea,
    suvultani aivan suuri,
    niin valitsen varrellani
    otan muilla muodoillani."

    Taaspa kiellellyt emonsa:
        (Äitiä matkien.)
    "Siellä piiat pilkkoavat
    naiset nauravat sinua."

(Kaikki nauravat.)

    Mitä huoli Kaukomieli,
    tyhmä, houkkio ja hurja
    vanhan vaimon estännästä!
    Purkihe sisunsa julki:
        (Kaukomieltä matkien.)
    "Kyllä häädän naisten naurun
    soppityrskyt tyttärien:
    poikasen pojan povehen
    käsikannon kainalohon."

ÄITI (unessa, aivan kuin painajaisen painamana):

    Oi mikä katala valhe...!
    Voi poloinen päiviäni,
    polo poikanikin kurja!
    Nauraisitko Saaren naiset,
    pitäisit pyhäiset piiat?
    Tora tuosta tuiskahtaisi,
    sota suuri lankeaisi,
    saisi kaikki Saaren sulhot,
    sata miestä miekkoinensa
    päällesi sinun poloisen,
    yksinäisen ympärille...!

1:NEN NEITO (nauraen):

    Voi mi riemu riehahtihe
    ajaessa Ahtolaisen
    sulhasiksi Saarelahan.
    Laski kummasti kujalle,
    kamalasti kartanolle,
    kaatoi korjansa kumohon,
    veräjähän vierähytti.

(Pojat nauravat.)

2:NEN NEITO (keskeyttäen edellisen puheen):

    Siinä nauroi naidut naiset,
    piiat pisti pilkkojansa,
    väkättivät vänkäleuat,
    ikäpuolet ilkkueli.

1:NEN NEITO (anastaen uudelleen puhevuoron Kaukomieltä matkien):

    Oisit nähnyt Kaukomielen!
    Murti suuta, väänti päätä,
    murti mustoa haventa,
    eikä tuosta talttununna,
    sanoihin suin uskalsihe:
    "en oo tuota ennen nähnyt,
    ennen nähnyt, ennen kuullut,
    ett' ois naiset naurunansa,
    piiat pienet pilkkanansa
    mua konsana pitänyt...
        (Ylvästellen.)
    Onko Saarella sijoa
    maata Saaren mantereella
    minun leikki lyödäkseni,
    tanner tanhuellakseni
    Saaren impien iloissa,
    kassapäien karkeloissa?"

2:NEN NEITO:

    Silloin saivat Saaren neidot
    kielenkannat irroillensa:
    sadat sylkivät sanoja,
    tuhat huusi huulillansa:
        (ilkkuen)
    "omp' on Saarella sijoa,
    maata Saaren mantereella
    sinun leikki lyödäksesi,
    tanner tanhuellaksesi,
        (nauraen)
    karjalaisna kaskimailla,
    paimenpoikana paloilla.
    Lapset laihat Saaren mailla
    lihavat hevosen varsat..."

2:NEN MIES:

    Jopa teitä ilkkuniekat...!
    Iskittekös itkullanne,
    pilkallanne pistävällä,
    mielenmaltin miehen päästä.'

(Tytöt jäävät ihmetellen katsomaan kysyjään.)

1:NEN MIES (ilkkuen):

    Taiko kääntynyt takaisin
    pilkka omaan nilkkahanne?

1:NEN NEITO:

    Tuopa syytös — — —.

(Toiset tytöistä mykistyvät, toiset näyttävät suuttuvan.)

1:NEN MIES:

    — — — Enne inha!
    Niin lie käynyt, kosk' ei naiset
    hiisku niin hiventäkänä,
    lausu luotua sanoa!

    Mikäs tiesi, vaikka viestit,
    pahan kielen parjaukset
    eivät ehkä kielastele
    piikojemme pyhyydestä?

KYLLIKKI (kiivaasti):

    Tietämäsi tuokiossa
    kerro joukon kuultaville...!

1:NNEN MIES:

    Puhe käynyt on kylässä
    kielikellojen kerimä
    eukkojen elättelemä,
    ettei Saarella tytärtä,
    piikoa pyhintänä,
    kuta hän ei kosketellut,
    tai ois' vieressä venynyt.
    Päivysin on palkkalaisna,
    paimenena paikallansa,
    yöt on impien iloissa,
    kisailussa kiimaisessa...

KYLLIKKI:

    Hyi, — — kun häpeä ei kieles'
    häijy, herjauksiesi,
    juorun kieltä julkeata, — —
    tässä tuotua esille...!

    Mikä syytös Saarellemme?
    Ettei Saarellamme tällä,
    Saaren suuressa suvussa
    yhtäkänä, ainuttana,
    jok' ois' puhtaana pysynyt
    miehisihin mieltymättä...?

    Moist' en usko muistakana
    siskoistani, piioistani,
    lapsikumppanuksistani,
    itsestäni kyllä tiedän,
    etten suostu sulhasihin,
    kotoisiin, en vierahisin,
    joilla suu on noin likainen, — —
    Pikaisemman mielen tulkki.

(Sovinnollisemmin.)

    Valhetta sä laskettelit,
    pilaa vain pahannäköistä...?

ÄITI (unessa):

    Minkä puollat piikojasi
    kasvinkumppanuksiasi,
    sen sä puollat poikoani,
    kosijata Kaukolaista...!

1:NEN NEITO:

    Hän on vietävä tilille
    herja herjauksistansa,
    josko hän sanansa häijyt
    todistella voi tosiksi.

(Kaikki neidot hyökkäävät herjaajan kimpfuuu.)

1:NEN MIES (ottaen hyökkäyksen leikiksi):

    Jopa nyt tukala tullut, —
    paha päälleni padonnut
    lailla sankan syksyusvan
    tyttölauman laahuksista,
    vimman puuskana puhuen!

    Varsinko ma valhehia
    lasketellut, laittomia?

    Puhun muiden muistamia, —
    toisten vaan on toistamia,
    kantamia viestin kielen...

    Vioistanne vastatkaatte
    hälle, ken tulevi tuolta

(Osoittaa sormellaan niemelle päinₜ jonne kaikkien katseet kääntyvät.)

KAIKKI:

    Kelle? Mistä?

1:NEN MIES:

    — — — Katsokaattc,
    silmätkäätte loitommalle, — —
        (osoittelee sormellaan)
    tuonne tuomi-niemen taakse,
    vierustalle verkko-vaajan!
        (Ivaillen tytöille):
    Näettekö paimentanne
    kaunihissa korjassansa
    orhittansa ohjaellen
    kisailuhun kiirehtävän?

TYTÖT (vuorotellen):

    Paimentanne! — — Voi tuo herja!
    Sinun paimen, — — mutt' ei meidän —!

POJAT (vuorotellen):

    Totta vie! — — Epäilystäpä
    ei nyt tässä ensinkänä!
    Siellä kaunis Kaukomieli
    ajella karahuttavi
    karkeloihin kiiruhtavi.

KYLLIKKI (syyttäjälle):

    Hänetkö sä huudattaisit
    tuohon naisten tuomariksi?

(Ylpeästi.)

    Eipä ilmoisna ikänä
    sitä täällä sallittaisi...!

    Sattui poika parhaiksi
    puolustamaan kunniaansa,
    — — tai jos syyllinen hän liene, — —
    tyttöjemme tuomittavaks'.
        (Tytöille):
    Hetki onkin oivallinen — —
    puolustaida, puhdistaida
    syyttehistä syntisistä,
    syljennästä suulastavan.

    Itse tässä tuomariksi
    ryhdyn puutteessa paremman.
        (Leikkien vakavaa tuomaria.)
    Avojaloin, valppain mielin,
    astukaatte arvokkaasti
    valakiven vierustalle,
    alle pihlajan pyhäisen.

1:NEN NEITO (vihoissaan):

    Pois on mielihalu multa
    käydä leikkisotasille
    kanssa halvan palkkaorjan,
    parrattoman paimenpoian.

2: NEN NEITO (pelon alaisena):

    'Myöskin multa. Ei oo mulla
    himoa hituistakana.

KAIKKI NEIDOT (toiset vihoissaan, toiset häpeissään, ahvan kuin
olisi heillä paha omatunto. Teeskennellyllä ivalla):

    Jättäkäämme leikkikumpu
    Kauolle ja Kyllikille!
    Mitäpä iloa meillä — —
    moisen kanssa juoksennella?

KYLLIKKI (hämmästyneenä):

    Mitä? Arkailette? onko
    epäilystä mielissänne?

    Pelkoapa moinen puuska
    puhuu maille puolestanne!

    Vapisette? Kalpeaksi
    käynytkö jo kirkas poski?

    Onko teillä tunto sairas,
    kun ei löydy uskallusta
    innostusta, rohkeutta,
    jotta eessä Ahtolaisen
    kaiken kansan kuuluville
    tekisitte tunnustuksen
    puolustukseks' puhtauden,
    neitseytenne pyhäisen.

(Kyllikin puhuessa hajaantuvat Saarelaiset eri suuntiin. Kyllikki
nousee ylpeästi ylös, ollen kuin kuningatar yksin kummulla.)

    Minä vain en tästä väisty,
    minä Kyllikki kopea,
    kun ma puhdas tunnoltani,
    maire vielä mainehelta,
    tunnen voimaa uskallusta
    vastustella vierastamme, — —
    tässä pilkoin parjaamaanne.

    Yksin seison ylvästellen
    pyhyytemme puoltajana...

    Luovuta en kumpuanne
    joutavalle juoksijalle,
    mieron teillä kiertäjälle.

    Tarkoin ensin tutkimalla
    asiansa aivotukset,
    pois on miehen poistuttava
    -mailta näiltä marjaisilta,
    sijoilta käen kukunnan.

    Lausun hälle suorat suomet,
    sanat tiukat saarnaelen:
    "Mitä kehno kierteletkin.
    rannan raukuja ajelet,
    täältä tyttöjä kyselet,
    tinavöitä tiedustelet?"

(Kyllikin viime lauseiden aikana astun Kaukomieli paimenen asuun
puettuna, sääret ja käsivarret paljaina, vuohen talja vyötäröillä,
tammen lehdistä sidottu seppele päässä, paimentorvi heitettynä
vasemman olan taa, hitain ja juhlallisin askelin Kyllikkiä kohden.)

KAUKOMIELI (nähdessään Kyllikin, hurmaantuneena):

    Oi! On impeni sorea,
    Kyllikkini kaunokainen!
    Kukka vasta auennunna
    alla katsehen tulisen,
    lemmen hehkun Kaukomielen...

    Ethän vain sanoja noita,
    kipinöitä kiehuvia — —
    — — kiihtymyksen keittämiä, — —
    minulle lie aikonunna?

    Niissä viimeinen vihasi
    kieleltäsi kimmahtanut,
    huuliesi heittämänä
    haihtui maille maahisien
    Syöjätärten syötäväksi.

    Eip' on puutu kiukun puuskat,
    takerru vihurit vimman,
    mielialat kiihtymyksen,
    purjehisin lemmen purren,
    raaka-puuhun rakkauden.

    Lempeä ei leppymähän
    sammuta sanojen tulva,
    saastuta ei sairahaksi
    parkkineste parjauksen
    kyisen parjaajan purema,
    suulastavan sylkäsemä.

    Jos sa kuunnellut oot- muita, — —
    kuppareita, kielijöitä,
    kallistanut korvalehden
    valhelorun laatijoille, — —
    kuule nyt myös sulhoasi,
    valittuasi vähäisen.

    Vielä kun kotona viivyin
    Kaukoniemen kainalossa
    alla raidan rannallisen
    suojuksessa syksy-säiliä
    tuulen puuskilta pahoilta,
    — — niin en löytänyt lepoa,
    siimes-paikkaa sielulleni,
    katvea katehelleni,
    nähdessäni muiden nuorten
    onnellisna, autuaina,
    oman neitonsa keralla,
    enkä nähnyt neittä nuorta,
    ainuttaka impyettä,
    jok' ois mulle mielistynyt
    sielulleni siskoseksi.

    Silloin tuuli tuomiansa
    vihurilla viskeskeli,
    myrsky vierti viestijänsä, — —
    henki mulle, heittiölle,
    vilussa värisevälle,
    tuskissa tukehtuvalle:

    "Ompa Saari autereinen
    keskellä himojen merta
    ulapalla aukealla.
    Siellä istuu itseksensä
    ikävöimä impyesi,
    valittusi, valkoisesi,
    puhtoisesi, pulmusesi,
    varattuna varrellesi
    aina aikojen alusta."

    Syttyi toivo tuntohoni,
    väistyi värjötys viluinen,
    tuska tuima tuiretuinen.

    Intomielin taipaleelle
    läksin, uudelle uralle:
    sadat saappahat kulutin,
    sadat airot poikki soudin,
    sua kuunnella käköni,
    pääsky päivitelläkseni,
    perhonen pidelläkseni.

    Nyt jo päässyt oon perille
    satamahan saapununna,
    missä immyt mielitietty
    lohdutusta loistelevi
    tähtösenä toivottoman.

    Sulle aarteeni avajan,
    sydänkammioiden kätköt,
    sieltä ilmoille siroitan,
    viskon maille mantereille,
    jalan astunnan jälille,
    kantapääsi koskettaman
    kengän anturan alalle
    hopeoita lemmen hehkun,
    kunnon kultia kosolta,
    helmet kaihon kyyneleiden,
    — — timantit teräväsärmät
    tuskien tulen hiomat. — —

    Jo on ukset auki lyöty,
    ovet selkoseljällensä
    pyhättöni tuon pyhimmän!
    Katso mi palavi liekki
    leimuavi loimu lemmen
    ylimmällä alttarilla. — '—
        (Kiihkeästi.)
    Sinä yksin sen sytytit — —
    sinä yksin ylläpidät —
    sinä öljy, — — liekki, loimu,
    sinä yksin sen olemus.
    Minkä loistat itsellesi
    — — valoa tuot toisellekin — —

(Kolkosli.)

    Minä lamppu vain valotoin,
    yksin yössä sammuvainen
    ilman tulta, tuntehesi
    pyhän lempesi lemua.

(Ojentaa sylinsä Kyllikkiä kohden.)

    Sinulla on sielussani
    olopaikka oivallinen'
    kehto keinuellaksesi!

    Senpä oot sä valtakunnan
    valtiatar itsenäinen,
    sekä herratar helyinen...
    Valmis siellä valtaistuin
    hopesta hohtavainen,
    kullasta kumottavainen;
    istumahan joudu sille
    jalokivin kiiltävälle,
    sua siellä tottelevat,
    kumartavat kyynelsilmin
    himojeni hengettäret,
    haltiattaret haluni...

KYLLIKKI (jonka ylpeys on Kaukomielen puheen aikana lannistunut,
joutuu nähtävästi yhä enemmän ja enemmän hämilleen):

    En mä tästä ennen jouda,
        (etsien sanoja)
    — — kun kiven kuluksi jauhan,
    — — pieksän petkelen periksi, — —
    — — huhmaren suvuksi survon. — —

KAUKOMIELI:

    Jopa tunnen ja tajuan
    soinnusta, sävystä, äänen,
    kuink' on lempi lauhduttanna
    mielesi kovan, kopean!

(Kyllikki luo katseen maahan. Kaukomieli ojentaa kätensä sitä
ehkäistäkseen.)

    Karkeaako katsehesi
    pimentoon, pakenemalla
    alle siljän silmäluomen?
    Sielusi sini avaja,
    nosta silmälautasesi,
    katso suurta sulhoasi
    muotoansa muhkeata,
    lemmenhehkuin leimuavaa
    poskea punaveristä!

KYLLIKKI (neuvotonna, uskaltamatta nostaa katsettaan):

    Tahtoisin tasaisen varren
    tasaiselle varrelleni,
    tahdon muodon muhkeamman
    muhkealle muodolleni.

KAUKOMIELI (sulkien Kyllikin syliinsä):

    Suoristaos varsi sorja
    minun kanssa mittasille!
    Mitta siinä, mi sopivi,
    — — tuki varma varrellesi
    kaunihiksi kasvaaksesi,
    elpyäksesi ehoksi.

(Puristaa Kyllikkiä rajusti ja yrittää viedä mukanansa.)

KYLLIKKI (hätäisenä):

    Päästä jo minua poies,
    laske lasta valloillensa
    kotihinsa kulkemahan
    luokse itkevän emonsa...

KAUKOMIELI:

    Sylini kotosi korja
    sieluni eho emosi.

KYLLIKKI (pelokkaana):

    Viel' on viisi veljeäni,
    seitsemän setäni lasta
    jänön jäljen polkijaksi,
    neidon pään perilliseksi.
    Jos sota on syttynevi
    takia minun poloisen
        (kauhusta väristen)
    — — silloinpa tuho tulevi
    saapi surma myös sinulle.

KAUKOMIELI:

    En oo pelkuri mä ollut
    ennen, enkä vastakana!

    Kotona on mulla miekka
    säkenöivä säilärauta,
    jok' on Hiidessä hiottu
    jumalissa kirkastettu.
    Sillä suistan surman suuhun
    vihollisen jok'ikisen,
    sekä suurennan sukuni
    laajennan lajini kaiken.

KYLLIKKI (itkien):

    Joutenpa poloinen synnyin,
    jouten synnyin, jouten kasvoin,
    jouten aikani elelin,
    jos nyt joudun joutavalle,
    miehelle mitättömälle,
    suojihin sodan kävijän,
    aina tuiman tappelijan.

KAUKOMIELI (Kyllikkiä hyväillen):

    Kyllikki sydänkäpyni,
    minun maire marjueni,
    ellös olko milläkänä...!
    En sua pahoin pitäne:
    sylissäni syödessäni,
    käsissäni käydessäni,
    sivullani seistessäni,
    vieressä venyessäni.

    Mitäpä sinä sureksit,
    mitä huolien huokaelet?
    Lehmittyyttä? Leivättyyttä?
    Vaiko muun elon vähyyttä?

    Ellös olko milläkänä!
    Mont' on lehmeä minulla,
    monta maidon antajata:
    yks' on suolla Muurikkinen,
    toinen mäellä Mansikkinen,
    kolmas Puolukka palolla.
    Ne on syömättä soreat,
    katsomatta kaunokaiset,
    ei oo illoin kytkemistä,
    eikä aamuin laskemista,
    heinävihkon heittämistä,
    suolan suuruksen surua..

KYLLIKKI (ilostuen ja Kaukomieltä hyväillen):

    Oi sä Ahti, lemmen poika,
    minusta jos neittä mielit
    ikuiseksi puolisoksi,
    kainaloiseksi kanaksi,
    niin valat ikuiset vanno
    et sotia käydäksesi
    kullankana tarpehella,
    hopeankana halulla.

KAUKOMIELI:

    Vannonpa valan vakavan
    eessä julkisen jumalan,
    alla kasvoin kaikkivallan,
    etten ilmoisna ikänä
    tartu taistotapparahan,
    miekan kahvahan kajoa,
    itse jos valasi vannot,
    et kyliä käydäksesi
    hyvänkin hypyn halulla
    tanhujuoksun tarpehella...

KYLLIKKI (mairitellen):

    Eessä kauniin Kaukomielen,
    eessä sulhoni sorean,
    lupauksen varman vannon
    hälle olla uskollinen,
    lemmen vaalija vakainen.
        (Hyväellen.)
    Sulle säilytän iloni,
    sulle tanssin tanssintani,
    sekä hyppyni hyvitän.

    Nyt oon valmis korjahasi,
    valju varpu taljallesi;
    kunhan lausun ma hyvästit
    laajoille isoni maille:

    "Hyvästi nyt Saaren nurmet
    kuusen juuret tervaskannot,
    ahot marjaiset, valoisat,
    joit' olen kesät kävellyt,
    talvet kaiket tallaellut — —
        (Kaukomieltä hyväillen)
    — — tätä pyytä pyytääkseni
    allia ajellakseni. — —"

(Kietoutuu Kaukomielen kaulaan, joka kantaa hänet pois. Etäämmällä
ryhmittyneet Saaren nuoret nousevat hämmästyneinä ylös ja jäävät
ihmetellen katsomaan Kyllikin häviämistä.)

(Saari häviää ja tupa on edelleen öisessä pimeydessä. Äiti nousee
äkisti vuoteelta, herättää Ainikin, joka jää säikähtyneen näköisenä
istumaan vuoteelle.)

ÄITI:

    Kuulitko kuherrusääntä
    miniämme mielitietyn,
    sekä kauno Kaukomielen?

AINIKKI (hätkähtäen):

    Enkä kuullut: painajainen
    lie vain painellut pahasti
    sinua sydänalasta,
    unet tuoden kummalliset
    vanhan mielehen höperön.

    Peloittelet, säikyttelet
    sydänyöllä tyttäresi
    henkiheitoksi tilalle,
    kuoliaaksi vuotehelle.

ÄITI:

    Tämä ei unennäköä,
    höperrystä, heikkoutta!
    Kotona on poika kohta
    kera nuoren morsionsa.

(Menee avaamaan akkunan, josta tulvii päivä sisälle.
Kuuluu lintujen laulua):

    Jo on päivä korkealla,
    aamu kirkas koittanunna,
    herännynnä heinikkokin,
    kukka nurmen nukkumasta.
        (Itsekseen.)
    Kovinpa nukuinkin kauan
    unen uutimien alla,
    kun en kuullut ensimäistä
    kukerikuun kieuntata.

(Menee ovelle, aukasee sen seljälleen, jolloin aamn-anringon
valo virtaa huoneeseen.)

    Toivehikas onnen päivä,
    Ukon itsensä jakama,
    mittapuulla mittelemä
    ikuisuuden ilmennestä,
    rannattomasta merestä,
    ihmislapsien iloksi,
    auvoksi on angervoisten!

    Ennen maille laskuansa
    tuo se pieneen pirttihimme
    riemun, jommoista ei ennen
    nämät nähneet seinähirret,
    kuulleet kuusihonka orret!

(Kuuntelee ovelta.)

    Tällä kertaa vanha korva
    pettänyt ei kuulijaansa.
        (Iloisena.)
    Tuttu on kavion kopse,
    tuttu ensi kuulemalta
    polven poljenta orihin,
    varsan astusta vakava.

(Aisukille):

    Toimi kuntohon tupamme,
    lavitsamme laadullensa
    vallas-vierahia varten!

AINIKKI (siistien vuodetta ja häärien lieden totona. Itsekseen):

    Jo lie mennynnä piloille
    äiti vanha vanhuuttansa,
    — — höpertynnä heikkouttansa — —

(Menee ovesta ulos, juoksee kohta takaisin hämmästyneenä.)

    Tosia unia nähnyt
    lienet ehkä valveillasi!
    Kotona jo, kynnyksellä,
    vartomasi, vuottamasi...!

(Kaukomieli ja Kyllikki astuvat onnellisen näköisinä tupaan.
Kyllikki muuttuu äkkiä nurpean näköiseksi.)

 ÄITI (Kaukomielelle):

    Viikon viivyit poikaseni,
    viikon mailla vierahilla...

    58

KYLLIKKI (puoleksi itsekseen):

    Ompa tässäkin tupanen
    nälkäraunion näköinen,
    hovi hornalle sopiva. — —

KAUKOMIELI (Kyllikille):

    Ellös sä sure tuvista,
    huokaele huonehista!
    Tuvat toiset tehtänehe
    honkanummen hirsiköstä,
    parahasta parsikosla.

(Äidilleen):

    Oi emoni, kantajani,
    äitini, ylentäjäni,
    mitä läksin, senpä sainkin,
    kuta pyysin, sen tapasin.
    Pane patjasi parahat,
    pehmoisimmat päänaluiset,
    maatani omalla maalla
    nuoren neiteni keralla.

ÄITI (kohottaen katseensa ylös):

    Ole kiitetty jumala,
    ylistetty Luoja yksin,
    kun sa toit miniän mulle,
    toit hyvän tulen puhujan,
    oivan kankahan kutojan,
    aivan kenstin kehreäjän.
        (Kaukomielelle.)
    Itse kiitä onneasi!
    Hyvän sait, hyvän tapasit,
    hyvän Luojasi lupasi,
    hyvän antoi armollinen.

(Kyllikkiä hyväillen ja katsellen Kaukomieleen päin.)

    Puhdas pulmunen lumella,
    puhtahampi puolisosi;
    valkea merellä vaahti,
    valkeampi vallassasi:
    sorea merellä sorsa,
    soreampi suojassasi;
    kirkas tähti taivahalla,
    kirkkahampi kihlattusi...

    Laadi lattiat laveat,
    hanki ikkunat isommat,
    seisottele seinät uudet,
    tee koko tupa parempi:
    kynnykset oven etehen,
    ukset uudet kynnyksille,
    nuoren neidon saatuasi,
    kaunihin katottuasi...

(Esirippi laskee.)




2:nen kuvaelma.'


Pimentoian "kivikko mäki".

Näyttämön etualalla katsomoon päin avonainen, puoliympyrän muotoinen,
maanalainen luola, jonka molemmilla sivuilla olevat kiviröykkiöt ja
mäki kohoavat näyttämön taustaan päin. Luolan takaseinän ulkopuolella,
oven kohdalla makaa Pimentoian koira, "Hurtta", vahtina.

Taustalla aution näköistä metsäseutua kulonpoltramine puunrunkeineen,
yhtyen taampana pilviseen, öiseen, taivaanrantaan, josta välistä
sukeltaa esiin kuun-käyrä.

Luolan seinät välkkyvät kiteistä, jotka antavat luolalle valaistuksen.
Molemmin puolin sivustoilla kiertää tukeva kivipenkki. Taustalla
keskellä ovi, varustettu vaskilangoilla, joista riippuu suuret
vaskiset lukot. Penkeillä istuu kolme Tietäjää, yksi ovesta oikealle,
Louhen vierellä, ja kaksi oven vasemmalla puolella, valkoisissa
puvuissa, tiara päässä, tulta säihkyvät kiehkurat sekä rinnalla, että
otsassa, korkeat silmikkoristillä varustetut riimusauvat kädessä.

Tietäjien edessä, selin katsomoon, istuu lattialla "kuulijoita",
jalat ristiasennossa, avojaloin, paljain käsivarsin ja kirjava
talja vyötäröillään.

Louhi, hopeahapsinen, hopealta välkkyvässä puvussa, istuen lähinnä
luolan ovea, nojaa oikealla kädellään lukkotankoon.

LOUHI (puhuen kiihkeästi Tietäjille ja "kuulijoille"):

    Moinen mahtava perintö,
    aarre kallis arvaamatoin,
    ihmismitoin mittaamatoin.
    kätketty on kalliohon,
    uhmattu maan uumenihin.
    Tietäjien silmän alle,
    valvontansa valppahimman,
    sitä kun ei ihmisille,
    hyödyn halvan palvojille
    uskalleta tarjoella.

    Aivan aikojen alussa,
    aamu-puhteessa pyhässä,
    kehityksen kylvö-kuussa,
    jätti taatto taivahinen
    lahjanansa lapsillensa
    Sammon suuren, kirjokannen,
    tiedon lippahan tilavan,
    survomahan, sullomahan
    aine ankea ja piinen,
    järeäksi jähmettynyt,
    suurukseksi syötäväksi,
    mieltä myöten myötäväksi.
    taikka talle-tarpehiksi.

    -Eipä ehtinyt inehmo
    saada auki silmiänsä
    yltä kyllin ymmärtämään
    lahjan suurta kantavuutta
    kehitykselle elämän.

    Hänpä käytti sen omien
    tarkoitustensa avuksi,
    kytkemällä orjan töihin
    himon hihnapiiskan alla:
    halvan vasken hankintahan.
    kultasuonten keksintähän,
    muuttamahan maan metallit,
    hopean ja rautaruosteen
    miekoiksi ja miekanteriks',
    joilla lyödä kuoliaaksi
    elonitu jok'ikinen,
    mi ei mielin taipuvaisna
    himon orjaksi alennut.

    Näin ei kestänyt koneisto,
    ratas hieno rikkumatta
    Vipusessa Sammon kannen,
    ihmiskunnan kämmenissä,
    rautasormien välissä...

    Säpäleiksi särkyi Sampo,
    kappaleiksi kirjokansi,
    kunnes Seppo Ilmarinen,
    takojista taivon oivin
    kokosi sen sirpalehet
    joutsenen kynän nenästä,
    maholehmän maitosesta,
    ohran pienestä jyvästä,
    kesäuuhen untuvasta,
    toisen Sammon tarpehiksi.

    Ta'onnasta Ilmarisen
    syntyi Sampo uutukainen
    uuden aian ihmisille.

    Nyt.ei aarrettamme ennen
    tarjoella, tyrkytellä,
    Suomen suurelle suvulle,
    lapsille Kalevan kansan,
    kunnes on suku parannut,
    kansa uudeksi ehonnut,
    miehiseksi miehistynvnnä
    tiedot, taiat tuntemahan,
    oppimahan ongelmaiset
    syyt ja synnyt ilmiöiden.

    Siihen saakka seison tässä
    tiedon pirtin vartiana,
    aarrettani antamatta
    mielelläni milloinkana
    arvottomihin käsihin.

    Kevähäiset pitkät päivät,
    talvet päätö päivättömät,
    vuottelen väsähtymättä
    aamua vapahdushetken — —
    milloin saapuva on urho
    Suomen suuresta suvusta,
    Kalevalan kansan poika, —
    kosijaksi Pohjan neidon.

    Hälle tääll' on talletettu
    aito aarre arkkusemme,
    huomenlahjaksi hyväksi
    myyni myötäjäisiksensä.

1:NEN TIETÄJÄ (puhuen "kuulijoille"):

    Kevätkiima ja kuherrus,
    vietti, lemmen lapsipuoli,
    lempi, lapsi rakkauden,
    keinoina käsissä meillä,
    päitsiksi ja ohjaksiksi,
    talutella ihmiskuntaa
    tielle tiedon, rakkauden.

    Eikä voimaa valtavampaa
    löydy ilman kannen alla,
    kuin on luomisvoiman tenho
    kiehtomahan ihmismieltä
    onnen, auvon, etsintähän.

    Siksi häilyy maailmassa
    miehet, kypsynehet naiset,
    pyhät piiat, nuorukaiset,
    tavotellen toisiansa
    lailla heinän heilimöivän,
    tähkän tuulta täyteläisen,
    nurmen nuokkuvan tavalla,
    etsien elinikänsä
    vietin suuren viihdykettä
    lemmen tuulten leyhkinässä.

    Mutta ei evästys lemmen
    sielun leiväksi levene,
    eikä nautinnoiden neste,
    kostukkeeksi korventavan
    katumuksen, kalvavaisen.

    Nälkä ja jano se tuima
    poistuu vasta Pohjolassa,
    lähtehellä taian, tiedon,
    minne heistä pyrkii harvat:
    yksi yhdestä sadasta,
    tuhannesta tuskin toinen.

LOUHI:

    Siksi taian ma tekasin,
    houkutuksen hurmaavaisen.
    kiehtomahan miesten mielet
    urotöihin uskaltamaan.
    Nostin heille noita, keinoin
    utupiian, harha neidon,
    linnunradan liepehelle,
    taivon keskikaartumalle,
    Neitsyt-tähtisikermähän.

    Ken sen kerran sattumalta
    näkemähän on osunut,
    — kultakangasta kutovan
    kultaisella sukkulalla, —
    sille sieluhun samonnut
    tuska tulta polttavampi,
    hehku ahjon heltehinen,
    polttaen paja-poroksi,
    tulin tuhkaksi tuhoten,
    mielen vanhat mittasauvat,
    maljat, joilla nautinnoiden
    oli määrää mittaeltu.

    Sen on tenhosta varissut
    mieli miehevimmän päästä:
    niinpä vanha Väinämöinen,
    kerran maita kierrellessä
    loihe katsehen katolle,
    maan, tään oivan, laatimansa,
    nähden siellä neitsyeni
    Vaa'an vierellä vakavan,
    Jalopeura vartiona;
    vaikka Aino vastakuollut
    vielä hällä mielessänsä,
    unhoitti hän empimättä
    maisen lemmen lauhan juoman;
    sanoihin hän lämpeneikse,
    rukouksihin rupeikse,
    saada sievonen omaksi.

    Syvemmälle vielä syöksyi
    itse Seppo Ilmarinen,
    sillä neidon nähtyänsä
    sai hän intohon isohon
    takomahan kirjokantta
    neidon pään on päästimiksi.

    Eipä taika taivonkaaren,
    tyttö tähtien takainen
    luotu miesten miehuksille
    lauhduttajaksi likaisen
    lemmen, kiihkon kiehtovaisen,
    vaan on syötiksi valettu
    miesten miehen nähtäville
    auttamahan, nostamahan
    miestä, miehien veroista,
    lemmen pauloista pahoista,
    syvänteistä kiiman, vietin,
    kukkulalle korkealle
    lemmen harhan tuollapuolen,
    mistä katse kannattaapi
    yli hornan laidunmaiden,
    viettelysten viljapellon.

1:NEN TIETÄJÄ:

    Tiedotpa ylen totiset,
    entisaikaiset, vakavat,
    lausut vaimo valkohapsi,
    hallitsiatar hämärän.

    Muistan eilispäivän lailla,
    hetken äsken häipynehen,
    tapahtuman taannottaisen,
    vuosisatojen takaisen,
    jolloin taivo-neidon taika
    näytti nuorelle minulle,
    loisti ylväsmieliselle,
    ettei sieluni salista
    sisimmästä mun sydämein
    himo ollut hälvennynnä,
    haihtununna lemmen löyhkä,
    vietti ilkeä imetty.

    Vielä kerran leimahteli
    lihan mahti liekkihinsä,
    kiemaellen kiihotellen
    nautintojen nouantahan
    aivan uusilta aloilta.

    Vietti vieri valloillensa,
    irroillensa Hiiden hirvi, —
    kunnes sen avulla Luojan
    kytkin tiedon kaulaimella,
    kokemuksen kuolaimella,
    pilttuhunsa piehtaroimaan
    olemukseni onkaloissa.

    Se ei ollut leikin tehty
    laiskotellen laadittava.

2:NEN TIETÄJÄ (vasemmalla):

    Sitä tietä tänne saimme
    kaikki, pääsimme perille,
    matkattuamme mäkinen,
    kivikkoinen, kannokkoinen,
    orjantappurainen taival,
    viekkahana viittanamme
    soihtu Neitsyen sikermän
    loihtu-lyhdystä leviten.

    Kun oli tutuksi tullut,
    sielulle jo selviöksi
    tuon valon tosi olemus,
    ymmärsi sen yllykkeeksi
    tehtävähän tenhoisampaan:
    suistamahan Hiiden ruuna,
    järjen juoksija hevonen,
    kulia täytyy kuolaimina
    olla hillintä himojen,
    oivallisna ohjaksina
    aivotusten varma juoksu.

    Ruuna tuo ei ruuninkarva
    astu arki katsannalle
    nelistellen nähtäville,
    ennenkuin on mielen oikut
    alistettu tiedon alle.

3:MAS TIETÄJÄ (oikealla Louhea vieressä):

    Vasta vanhalla ijällä,
    matkan päähän päätyneellä,
    käkesi sokea silmä
    leluseksi lemmen taian,
    lasten leikkikaluseksi.

    Muistan kuinka häipyi huntu
    kiilto kultakutriloilta
    tuon on neidon noitumasi.
    Lempi harhaksi hajosi,
    muuttui mullankokkareksi,
    hiertyi hiekkasen jyväksi,
    maailmahan mahtuvaksi
    oppimattoman opiksi.
    Katso, kasvoi jo sijalla
    uusi taimi taivahinen
    tiedon voima vartenansa,
    nupussansa nuori nukka
    uskaltavan uhrauksen.

    Kun sen näimme kukkahansa
    puhkeavan parhaillansa,
    yhtyi maa ja yhtyi taivas
    rauha sointuun rakkauden.

    Tietäjät tuhatväkiset,
    manailijät maahisien,
    teidän, joilla tehtävänä
    opastella oppilaita,
    tiedon tielle pyrkijöitä,
    neuvoilla avittavilla,
    ompi kohta neuvottava
    karkulaista Kaukomieltä,
    joka vaimonsa valitun
    jättämällä jälkehensä
    tänne tiensä tarkkoaapi
    taika-neidon tahdontahan.

    Lujat hälle ehdot laadin,
    vaadinnat tavanmukaiset,
    arvoituksien asussa,
    mulla kun ei oikeutta
    kynnysvartian virassa
    sisällystä selvitellä
    kysyjälle kellekänä,
    — sydämiä enhän tunne
    tiedon temppeliin tulijain.

KAIKKI TIETÄJÄT (vannomalla):

    Huolimalla huostahamme
    Kaukomielen kasvatuksen
    vannomme myös vastuullemme
    turmiolliset tulokset.

(Näyttämön taustalla näkyy Kaukomieli, puettuna rautapaitaan,
miekka vyöllä, jousi ja viini selässä, ja keihäs kädessä. Huomaa
luolan oven ja alkaa pyrkiä kiviröykkiöiden yli vaivaloisesti
sitä kohden.)

1:NEN TIETÄJÄ:

    Eipä pienet erhetykset,
    Kyllikin kylällä käynti,
    kisan, leikin, tanssin into,
    siksi painanut pahasti
    Ahdin poian pohkehissa,
    ett' ois' mahtinsa masennut
    jättämähän neitosensa.

    Me näemme syyt syvällä
    salakammioissa sielun,
    joista vielä Kauko itse
    ei lie täysin tietoisena.

    Kauko kerranpa kesällä,
    syksy-yönä synkeänä,
    viipyihe vesillä kauan
    muikunpyynti matkoillansa,
    eikä kiirettä pitänyt
    kalansaaliista hyvästä
    yöksi yöpyä kotihin.

    — — — Rannalla oli rovio
    syönyt tuhkaksi tulensa,
    yöhyt vaippansa tiheän
    viskannut jo viidakoille. — --

    Loikoeli Kauko kaunis
    valkosammal vuotehella
    silmät selkoseljällänsä,
    ilman pientä aavistusta,
    että koittanut jo kausi,
    jolloin eestä sielun silmän
    kaihi kaikonnut ijäksi
    kajastamaan katsantansa
    taakse vahvan ainevaipan.

    Syttyi soihdut taivahalle.
    tulet pilvien takaiset:
    loihe kuuhut loistamahan,
    revon liekit riehumahan,
    tähti lyhdyt tuikkimahan,
    iltaisen ilon pitohon.

    Siellä siivin liiteleikse
    mieli Kauonkin mukana,
    kohousi korkealle,
    taivon kannelle samoten,
    tietämättä, tuntematta,
    vaaroja, mi vaani siellä,
    tavoitellen tappamahan
    kolhoa kokematointa.

(Kaukomieli ou saapunut luolan edustalle, näkee Pimentolan koiran,
Joka nostaa päätänsä.)

KAUKOMIELI (hätkähtäen):

    Sulje Hiisi haukun suuta,
    Lempo koiran leukaluuta,
    laita sulku suun etehen,
    haitta hammasten välihin,
    ettei ennen ääntä päästä
    miehen mentyä sivuitse.

1:NEN TIETÄJÄ (jatkaen):

    Katse kauas kantavainen
    kuvitteli Kauollemme
    tyttäremme, tähtitarhan
    usvaisen utu-kuvasen,
    ilmeiseksi ihmiseksi,
    miesten mieliteltäväksi.

    Mieli kohta miekkosella
    myrtyi taiasta mykäksi:
    heitti herkeästi hekuman
    maisen lemmen maistannassa
    oman onnensa nojahan,
    mielin siihen mieltymättä
    mielellänsä milloinkana.

    Kun hän, tullen tuntoihinsa,
    koitui aamulla kotihin,
    kuuli siskon kielittelyn
    Kyllikin kylänkulusta,
    niin hän laski lankeemuksen
    vaa'alle vivuttomalle,
    löytämättä kunnon puolla
    punnuksia painavia,
    jotka vastaisi vikoja,
    tasoittaisi puuttehia
    entisen hyvän emännän
    — pienemmiksi, siettäviksi.

    Siitä syöksihe sotahan,
    saihe teille taisteluiden,
    vastoin vanhan vaatimusta,
    varoitusta vaimon, siskon.

KAUKOMIELI (joka sillä aikaa on saapuuut luolaa ovelle ja
tarkastellut ovea joka puolelta):

    Jo mä joutunut johonkin,
    ihmehesen ennättännä,
    pahan päässyt pälkähästä,
    vaaroista ja vastuksista
    matkan varrella vakavan,
    milloin auttajana multa
    vuorenpeikot voimillensa,
    vesi-hiidet hirmuillensa,
    Mahun aikuiset urohot,
    milloin miekkani tulinen,
    jolla voitin velhot, noidat,
    kaadoin maahisten katehet
    pääni päältä, viereltäni,
    kupehelta kummaltakin,
    — mutta estettä en moista,
    mokomata, kohdannunna
    koko pitkällä polulla,
    kuin nyt vasta ensi kerran
    tuommoisen tupa pahasen,
    Pimentolan pirtin eessä.
        (Yhä tutkien ovea.)
    Näe en käden sijoa,
    kynnystä, en pihtipieltä,
    vemmeltä, mitä vetäistä,
    ripoa, mun riivaistaksi
    uksi kumma umpinainen
    auki, selkoseljällensä.

    Kun ei tässä tiedot auta,
    taidotpa tavallisimmat,
    raahdin muuksi muutellaita,
    tohdin toisiksi ruveta.

(Tekee keihäällään ristia (X) merkin oven edessä, lausuu hiljaa
taikasanan, jolloin kuuluu ukkosen jylinää, kuun valo peittyy,
näyttämö pimenee ja Kaukomieli häviää näkyvistä. Kun valaistus
hetkisen kuluttua tulee ennalleen, on Kaukomieli ilmestynyt luolan
sisäpuolelle aivan Louhen eleen.)

LOUHI (nousten asemiltaan, astuu äkkiä askeleen Kaukomieltä kohden):

    Oli tässä ennen koira,
    rakki raudan karvallinen,
    lihan syöjä, luun purija,
    veren uudelta vetäjä;
    mikä lienet miehiäsi
    ku ollet urohiasi.
    kun tulit tähän tupahan,
    sait sisähän salvoksehen
    ilman koiran kuulematta,
    haukkujan havaitsematta.

KAUKOMIELI (ylpeasgi):

    En mä tänne tullutkana
    taioittani, tieoittani,
    mahittani, maltittani,
    ilman innotta isoni,
    varuksitta vanhempani
    koiriesi syötäväksi,
    haukkujen hakattavaksi.
    Pesipä emo minua,
    pesi piennä hutjukkana
    kolmasti kesäisnä yönä,
    yhdeksästi syyshämärin
    joka tielle tietäjäksi,
    joka maalle malttajaksi,
    kotonani laulajaksi,
    ulkona osoajaksi.

(Astua äkkäi, aivaa kuin säikähtäen, askeleeen taaksepäin.)

    Ensikerran einehenäin
    tunnen nyt pelon tutinan
    huulilleni hiiveksivän, — —
    kammona jo kasvoillani,
    painajaisena povella — —!

    En ole elämässäni
    sinä ilmoisna ikänä
    nähnyt virran välkynnässä,
    kesikalvossa vesien,
    kuvastinta kummempata,
    kuin on kuulakka pukusi,
    peili rinnan riehtiläsi,
    heilunta hameesi helman.
    Siinä on oma kuvani
    kuvastunut nähtäville
    aivan uudessa asussa:
    tuotu silminnähtäviksi
    muodot silmiltä salatut,
    aikehet ja aivoitukset,
    joit' ei ilmoille ikinä
    vielä oltu veisteltynä.
        (Kauhulla.)
    Sieltäpä nyt kiilusilmin
    puvun poimujen lomista,
    pimeästä pilkistävät,
    ivasuulla irvistävät
    elämäni erhetykset,
    rikkehet rivakan luonnon,
    ilkeästi ilkkuellen,
    että on sopiva hetki
    minua nyt muistutella
    töistäni tuhollisista,
    tilintekemättömistä.

    En mä tänne tuota varten
    tullunna, en tahtonubna,
    matkan vaaroja varonut,
    tulinpahan tutkimahan,
    tosissani tiedustamaan
    parahinta piioistasi,
    lemmetärtä linnunradan,
    — mutta tunnen ja tajuan,
    näen huultesi hymystä,
    olennasta otsapeilin,
    että tiedot jo sinulla
    laadusta minun latuni.

LOUHI:

    Tapa ompi Tietäjien
    tietojen, salissa tässä
    pyytämättä pyrkijöille
    perinpohjin paljastella
    heidän sielujensa sintsi,
    jotta silmät selveäisi
    tarkasti tajuamahan,
    mikä mieletöin on haave
    tähystellä tähti-neittä,
    ennenkuin on velka vanha
    suunnillensa suoritettu.

(Tinkimättömästi.)

    En mä pistä piikojani,
    enkä työnnä tyttöjäni,
    en parasta, en pahinta,
    en pisintä, en lyhintä, — —
        (syyttäen)
    — — sull' on ennen naitu nainen
    ennen juohettu emäntä!

KAUKOMIELI (hämillään):

    Kytken Kyllikin kylähän,
    kylän kynnysportahille,
    veräjille vierahille. — —
    Täältä nain paremman naisen — —!

(Rukoillen)

    Tuo nyt mulle tyttäresi,
    impiparvesta ihanin,
    öisten unteni unelma,
    päivieni pälvi kirkas...!

LOUHI (tylysti keskeyttäen):

    En ma anna tyttöjäni
    miehelle mitättömälle,
    uroholle joutavalle.

(Kaukomieli lysähtää masentuneena hervottomaksi.)

1:NEN TIETÄJÄ (suopeasti):

    Jos on sulla taito tarkka
    tajuamaan tarjousta,
    kuulet siinä kuivan kiellon,
    epäyksen ehdottoman, — —
    — mutta mielin miettimällä
    lupauksen siinä löydät,
    myönnytyksen myötäkäyvän,
    ehdonalaisen asian.

KAUKOMIELI (elpyen):

    Lausu, ehdot kuulla tahdon
    tässä oitis — — —!

1:NEN TIETÄJÄ:

    — — — Muistatkohan
    kosintata Kyllikkisi,
    kuinka silloin punnittihin,
    mittarilla mittelöitiin,
    ulkomuotosi asua:
    vakavuutta vartalosi,
    voimaa pohjejäntereidén,
    käsivarsien väkeä?

    Avut oivat ulkonaiset,
    uljas ryhti ruumihin on
    kyllä pohjana parasna
    etsinnässä Pohjan neidon
    vastuksia voittamahan
    tiellä tänne tullessasi.

    Täällä vasta valmistuupi
    tosi ottelu etehen,
    missä miestä miehevintä
    Vaa'an päällä punnitahan
    aivan toisella tavalla:
        (voimakkaasti.)
    onko sielusi osannut,
    puhtahaksi puhdistua,
    jalommaksi jännittyä,
    katumuksen kalvavassa
    ahjossa ylen kovassa.

    Jos on painonsa havaittu
    painoiseksi punnuksien,
    joita Leijona lakien
    Jalopeura tähtitarhan
    laskenut on lautaselle
    puntariksi painamahan,
    sielunsa hyve satoa,
    silloin vasta pyynnöllensä
    huomiota annetahan.

LOUHI (Tietäjille kuin kysyen):

    Kysyjälle rohkealle
    ehtoni kai annettava?
        (Tietäjät tekevät myöntävän liikkeen.)
        (Kaukomielelle):
    Sitten tyttöäin anele
    kukkapäätä kuulustele,
    kun sä hiihdät Hiiden hirven
    Hiiden peltojen periltä.

KAUKOMIELI:

    Enpä ennen oo otusta
    kuullut moista mainittavan!
    Minne eksynyt elukka,
    heimoltansa häijy, herja?

1:NEN TIETÄJÄ:

    Hyyskänsä on hylkiöllä
    sielun rappio-rajaisen
    raihnaisilla rahkasoilla,
    — — einehenä lemmen laiho,
    laidunna himon hekuma.

KAUKOMIELI (hämmästyen);

    Tuotapa en ennen tiennyt!

1:NEN TIETÄJÄ:

    Sinne sen sinun luvalla
    Hiidet raivoten rakensi,
    — — Juuttahat sen juurruttivat,
    kuten rannat raitasensa,
    lammin silmät lumpehensa. — —

    Sinun äsken siittyneenä
    sikiönä soudellessa
    luonnon kohdussa pyhässä,
    juoksivat sydänveresi,
    mahlat tunne maailmasi,
    kostuttamaan kosteaksi,
    pehmittämään pehmeäksi,
    sielusi sakeat mullat
    kevätkylvölle jumalan.
    Hänpä sinne siemeniksi
    heitteli hyvän ja huonon,
    viskoi oikean ja väärän,
    sallien sinun valita,
    kumman jäädä vaalijaksi.

    Kun ei ennalta itua
    ilkeäksi ilmoitettu,
    etkä yksin ymmärtänyt
    kasvin laatua lähemmin,
    paha jäikin juurtumahan,
    kasvamahan, versomahan,
    hyvän siemenen sivulle,
    orahana oottavaisen.

    Pahan ruohoa rajua,
    vihreätä veitikkata,
    söi sun sielusi sokea,
    sekä sammutti janonsa
    nestehellä heinän häijyn.

    Siitä kasvoi sieluparka
    elukaksi ilkeäksi,
    Hiiden hirvi hirviöksi,
    sai se sarvet kulmillensa,
    vihan vimman viirustamat,
    neste ärtyi äiteläksi
    kiiman kiihkoksi verihin.

    Luo'os silmäsi sisemmä
    oman sielusi saloille,
    sieltä löydät hiiden hirven,
    otuksen, tutun elukan,
    nelinjaloin juoksevaisen.
    Se on siellä suitsettava,
    hillittävä, hallittava,
    tuotava tuliaisiksi,
    kihlajaisiksi hyviksi
    mahtavalle morsiolle.

KAUKOMIELI (Louhelle):

    Jos mä onnistun otuksen
    suitsemalla suitsiloihin
    tuomaan sulle tuomisiksi,
    onko palkaksi varattu
    minun onneni osalle
    Pimentolan piika pieni?

LOUHI:

    Vasta annan vaapukkani,
    neidon, naisen, naitavaksi,
    kun sä suistat suuren ruunan
    Hiiden ruskean hevoisen,
    Hiiden varsan vaahtoleuan,
    Hiiden peltojen periltä.

KAUKOMIELI:

    Etköhän emäntä oiva
    mua pilkkana pitäne...?
    Enkö tässä ensikerran
    kuulle korvin kerrottavan
    valjahikon vaatimasi?

2:NEN TIETÄJÄ:

    Mitä lienet miehiäsi
    vento vierahia vielä,
    kun sukuasi et tunne,
    oman laumasi opasta?

    Jo on aika miehen nousta,
    Kaukomielenkin kavuta,
    korkealle kukkulalle,
    vihannalle vainiolle
    aatemaailman aloilla.

    Sieltä iskeös itähän
    silmäs' päivän nousun puolle,
    mistä viisaus valuvi,
    valo koittaa ihmisille,
    niin sa nähnet hietikolla,
    kuloharjan kuusikolla,
    jonka tukka tulta tuiskii,
    harja suihkivi savua.

    Oletko näkyä tuota
    unissa, tai valveillasi
    sattunut sa sattumalta — — —

KAUKOMIELI (katkaisten kiihkeästi Tietäjän jatkeen):

    näkemähän näykkivätä —
    Hiiden hirmuista hepoa?
        (Kummastellen.)
    Milloinka inehmon mieli
    moista tahtoisi tajuta?

LOUHI (varoittaen):

    Koita kuuroin korvinesi
    kuulla kitsastelematta
    opastusta antamaamme!

2:NEN TiETÄJÄ:

    Mikäli pyhäinen pyyde,
    halu polttavan palava,
    täyttää rinnan ihmislapsen
    Tietohon takertumahan
    ajatustensa avulla,
    ajopelin aivojensa, — — —
    sikäli lähellä hetki
    matkan päähän pääsemähän,
    näkemähän on näkyä,
    jossa ratsu raudankarva
    valmihina vuottelevi
    päästä vallas valjahisin
    korjan kestävän etehen.

    Ellös tulta tunnustellen
    säkeniä säikähtele,
    tukastansa mi tulevi,
    silmän yltä sinkoavat,
    jouhista hevosen harjan.
    Tulta tutkios visusti
    vakavasti vaaliellen,
    kohta sen tutuksi tunnet
    omaksesi arvaelet.

    Muistat mustan menneisyyden
    hetket herkästi hävinneet,
    jolloin laskit valloillensa
    järjen, aatosten hevosen,
    varsan vauhkon, huimapäisen,
    suitsematta suitsiloilla,
    päitsemättä päitsilöillä
    keskitetyn mietiskelyn;
    ilman kättä ohjaksissa
    tiedon, taidon, viisauden,
    jumaluuden julkihyvän,
    olemuksesi isännän.

    Järki pääsi päitsemättä
    karkuteille karjamailta,
    laittomille laidunmaille,
    tiedon pellon pientarille,
    rikkaruohon riuhdontahan.

    Siellä söi se ohdakkeita
    mali heinän heikaleita,
    mataroita malkioita,
    joista juopui ihmisjärki
    katkeraksi, kirpeäksi,
    pistäväksi, polttavaksi,
    tuskan tuiman tuottavaksi
    itsellensä, kuin myös muille.

KAUKCMIELI (miettiväisenä):

    Sanoit sauhun tupruavan
    harjasta eto otuksen.

2:XEN TIETÄJÄ:

    Niin — — —

KAUKOMIELI (katse tuijottaen etäisyyteen):

    — Ma sen todeksi uskon
    ilman sun todistustasi.

2:NEN TIETÄJÄ:

    Katsehesi kauko-kanto
    saapi mielesi matalan
    mielellänsä myöntämähän,
    tosissansa tunnustamaan,
    kuinka on hatara pohja
    ollut Kauon aatoksilla:
    poissa keino keskityksen,
    taju taidon antavainen
    veistämähän, vuolemahan,
    kuvioiksi kaartamahan,
    mestaroimaan miettehensä,
    asehella aivojensa
    kielen käytöllä hiotun.

    Aattehensa ailahdellen
    suitsuellut on savuna
    härmän syksyisen sakean,
    tuprun tervas-tuuraksesta.

    Mikäli on miettehillä
    piirteinä puhtaina,
    sikäli ne selvittävät
    laatua väin laidunmaiden
    orihisi ohjattoman,
    järkesi jalosukuisen.

(Osoitellen Kaukomieltä.)

    Tuossa pistää kiukun piikki
    okaisesta ohdakkeesta!
    Kateuden haisee katku,
    malin maljasta imetty!

    Katso, kuinka siipisulka
    aattehen on itsekkääksi
    tahrittu mataran mahlan
    tahmealla taikinalla!

KAUKOMIELI (hillityllä myöntyväisyydellä):

    Sanelet toden tosia,
    vaikka vastenmielisiä
    mielen ylpeän aleta
    omaksensa ottamahan.

(Nöyrtyen.)

    Tietäjä ylen ylevä,
    neuvo mulle neuvot varmat,
    keinot kestävät selitä,
    millä voida moinen vamma
    kohdallensa korjatuksi?

2:NEN TIETÄJÄ:

    Tutki tuulen virtaukset,
    vinhat nuo vihuri-puuskat
    ajatusten aiheellisten,
    niistä etsien eroita,
    aitauksehen aseta,
    aikeheidesi aseeksi
    päättäväisyyden pätevä
    aura, ainut oivallinen,
    kykenevä kyntämähän
    rasit aate maailmasi
    laidunmaiksi laillisiksi.

    Sillä muutat liedot luhdat,
    ohdaketta ottavaiset
    malin kasvusta, mataran,
    orahalle oivan ruohon,
    kantamahan laihon lauhan,
    rehun, ruuaksi paremman
    järjen juhdalle jalolle.

    Sillä syöttäen elukan
    muutat varsan vaahtoleuan
    luonnoltansa lauhkeaksi,
    sisultansa säyseäksi,
    tottelevaksi todella
    kutsuasi kuulemahan,
    — — tahtoa tajuamahan
    jumalaisen Kaukomielen, — —
    vaikkapa sen vangitseisit,
    kahlehilla kahlehtisit
    kultaisihin koltuskoihin,
    hopeaisihin helyihin,
    taidolla talutellaksi
    kihlapantiksi paraaksi,
    tytön pään on päästimiksi.

KAUKOMIELI:

    Onko silloin suoritettu,
    lunnaat, lahjat, vaatimukset
    rihmallensa riittävästi,
    morsiostani omasta?

LOUHI:

    Enpä ennen immnyttäni
    sulle sulho myönnyttele,
    kuin sa Tuonelan joesta
    pyhän virran pyörtehestä
    ammut joutsenen jaloimman,
    yhdellä yrittämällä
    yhden nuolen nostamalla.

KAUKOMIELI:

    Aina oudommat asiat
    silmihin siroitteletkin!

    En mä tiedä, enkä tunne,
    — enkä kuullut muiltakana — —,
    missä viekas Tuonen virta.
    kuoleman vesien pyörre,
    jonka pinnalla pitäisi
    souteleman siivillänsä
    joutsen valkoinen, väkevä
    kestämähän virran voiman
    itse siihen suistumatta.

    Ken on teistä, Tietäjistä,
    viimeistellyt viisautensa
    pulman mulle puhkomahan,
    umpisolmun aukomahan,
    vyyhden paasmat päästämähän,
    jotta outokin osaisi
    langan keriä kerälle?

    Ilman teidän neuvojanne,
    taitoanne, tietoanne,
    en ma orpo onnistuisi
    päästä pyyteeni perille.

3:MAS TIETÄJÄ:

    Ootpa kaunis Kaukomieli
    poluillasi päätynynnä
    Opinnan-Salin sisälle
    ikitiedon temppelikin.

    Tässä Veljeni vakavat
    sanoin sulle selvitteli
    olemukses' ongelmia,
    tehden taidolla tutuksi
    sielusi sisäisen laadun,
    ynnä järjen ohjattoman.

    Kun et tyytynyt sä tuohon
    tietohon tavattomahan
    kysyen yhä enemmän
    elon syntyjä syviä,
    täytyy vihdoin ilmituoda
    tietomme salaisin silmu,
    kauan kätkössä pidetty
    itse Luojan lainehilla.

    Tieto tää se tarjouupi
    Tuonen joutsenen tarussa
    aian hanhen harkinnassa.

    Sit' et lintua pyheä
    löydä rinnasta omasta,
    ennenkuin on ennättänyt
    huuliltasi helkähdellä,
    yläilmoihin yletä,
    yli-luonnollinen laulu,
    sävel soinnukas sorea,
    sointu suuren rakkauden.

KAUKOMIELI (ihastuen):

    Kerto'os oi se tarina!
    Ijän kaiken rakkautta
    turhaan oon ma etsinynnä!

3:MAS TIETÄJÄ:

    Kerran kun alussa aian,
    uuden kauden koittaessa,
    Ukko itse uotteleikse
    maamme luojaksi ruveta,
    niin hän silloin rinnoiltansa
    riisti rikkahan ilonsa
    sydämensä lempilapsen
    kapeen kaikista pyhimmän.

    Sen hän laski lainehille
    luonnon laajoille vesille
    allina ajelemahan,
    sotkasena soutamahan,
    joutsenena laulamahan,
    kyyhkynä kuhertamahan.

    Rinta täynnä rakkautta:
    elon mahlana imetty
    Ylijumalalta yksin,
    loihti luonnotar lukeva,
    vesilintu kaunokaula,
    saaret, maat ja manterehet.
    karit, luodot, salmet, niemet,
    ulapan ikuisen usvan,
    aavan aukean selälle:
    muni kultaiset munansa,
    joista joutuvi parahin
    auringoksi, antamahan
    paistehensa päivyelle,
    toiset tuiki tarpehiksi:
    kuuksi yön kumottamahan,
    tähtösiksi tuikkamahan.

    Syntyi maailma matala,
    ihme-metsikkö ihana
    halmemaiksi ihmislasten,
    pelloiksi Kalevan kansan.

    Kun oli palanut kaski,
    palo musta muokattuna,
    tuntui tuima tuulen puuska
    viima voimakas idästä,
    jonka syöksyvi sylistä,
    vieryi kylvö kontistansa,
    kulon kauhean jälille,
    kelpo karsta hiillokselle
    siementä sekalajia:
    ohran, kauran, Vienan vehnän,
    käpyjä kotoisten puiden:
    hyvän- ja pahuuden-tiedon,
    — — itoista, epäitoista — —,
    joista kasvoi kasvikunta
    kansan ruuaksi Kalevan.

    Heilläpä maku ovela,
    mielihalu mielettömin:
    pahantiedon puun hedelmä
    maistoi mielelle paraiten.

    Siitä siittyi tauti, talma,
    rutto kauhea rupesi
    kansan suonissa sytehen,
    synnyttäen syyhyt, syövät,
    paisehet pahan hajuiset,
    koiskan haavat, kalman katkut,
    tarttui Tuoni maailmahan,
    kuolema karu, kamala,
    asuntoihin ihmislasten.
    Kaunis maisema keväinen,
    kuva kirkas, kiehtovainen,
    sysimustaksi mureni.

    Ihanainen yrttitarha
    päivettyen päistäreiksi
    muuttui kalman karsinaksi.

    Kuului pauhina palolta,
    väittely vähäväkisten,
    riita, temmellys, meteli.

    Rannoilla meren ulapan
    kaikui kirkuna kamala,
    hätähuudot hukkuvien.

    Pihamaille jos sa siirryit,
    pakenit pano-palolta,
    rannikolta, kartanolle,
    siellä saattoi silmä nähdä
    Suruttaren, Surman lapsen,
    sisässä murehen mustan,
    poimuissa pahaa potevan,
    härvälillä vyyhteävän,
    kerivän käsin kerälle,
    huokausten loimilangat
    rihmoiksi ylen lujiksi,
    pujotella paikoitellen
    siihen silminnähtäväksi
    itkevien kyyneltilkat
    helminauhaksi hyväksi
    surun lasten kaulamille.

KAUKOMIELI:

    Tämähän kuva kotoinen
    elämästä ihmisien.

3:MAS TIETÄJÄ:

    Tokko liene pitkä matka
    Tuonen tummalle joelle,
    surun virran pyörtehelle.

    Sen on lähtehet lähellä,
    vieden itkun viljavedet
    kyynelpurolla monella
    kasteheksi maankamaran
    ihmiskuntamme asuman.

    Kun sa joutuen joelle
    lähi pääset rantamalle,
    luo'os silmäs luotehesen
    kohottele koillisehen,
    niin sa sauhusta erotat,
    — kyynelhöyryn hauraksesta —
    rakkauden lauhan linnun,
    joutsenen jalosukuisen,
    valkokaulan, valkosiiven,
    laulaen livertelevän
    laulua elämän uuden,
    Uhrauksen, Rakkauden.
    Et sä ilmoisna ikänä,
    kuuna kullan valkeana
    ihanampaa ihmeääntä
    kuullut korvalla inehmon.
    Kun on sielusi sisimmän
    soittimessa kielet kaikki
    soinnulle sen soinnutettu,
    laulamahan, soittamahan,
    tuota kuultua säveltä,
    silloin joutsen laskeuupi
    Olallesi onnellisna,
    opettaen oikeammin,
    ylevämmin, yhtymähän
    sointuhun sävelen suuren.
    Vallassasi sulla silloin
    viedä lintu viemisiksi,
    tuoda tänne tuomisiksi.

    Tää on punnuksista parhain
    puolustamaan puhtautta,
    jotta Leijona lakien,
    Jalopeura tähtitarhan,
    vartiosta väisteleikse
    antamahan neitsyensä
    suuren voittajan sylihin.

Kynnyksenvartia viittaa Kaukomielelle, että hänen on poistuttava.

Aamunkoitto alkaa sarastaa.

Kaikki Tietäjät nousevat seisoalleen, kasvot valoon päin
käännettyinä, kädet ylös ojennettuina.

"Kuulijat" nousevat myöskin, ristivät kätensä, vievät ne ensin
rinnalle, sieltä otsalle ja luovat katseensa maahan.

Tietäjät lausuvat hiljaa "pyhän sanan", kuuluu kova jyrähdys,
luola pimenee ja Kaukomieli häviää luolasta.

Kun taika on loppunut, ovat Tietäjät ja "kuulijat" yhä samassa
asennossa, mutta Kaukomieli luolan ulkopuolella kiipeillen
vaivaloisesti mäen huippua kohden. Siellä kääntyy Kaukomieli
kerran vielä luolaan päin, nostaa käden otsalleen, aivan kuin
muistellen jotakin.

KAUKOMIELI:

    Lienen langennut lovehen, — —
    vaiko nähnyt valveillani
    eriskummallista unta,
    tiedä en, — — mut' yhden tiedän.
    tunnen sieluni tulessa,
    aatokseni ankarassa
    puimatyössä, pohdinnassa,
    seulomassa selvillensä
    näkemänsä, kuulemansa,
    Tiedon pirtissä pyhässä,
    Pimentolan pilvisessä.

(Nostaen keihään uhmaillen ylös.)

    Vaikka hukkuisin huvaksi
    hiihdännässä Hiiden hirven,
    suitsennassa suunnatonta
    Hiiden ruunoa ruhoa,
    — aio en eritä ennen
    elämästä, etsinnästä,
    ennenkuin ma kuullut laulun
    pyhän joutsenen puhuman,
    lintusen livertelemän.

(Esirippu laskee.)




3:mas kuvaelma.


Seutu Kaukoniemellä.

Etualalla tuleentumaisillaan oleva ohrahalme, taampana aidattu
mustilla palo-teleilla. Sen vasemmalla puolella Kaukomielen uusi,
valkeiksi veistetyistä hirsistä salvettu pirtti, portaat katsomoon
päin, ovi suljettuna.

Taustalla halmeaidan takana aho kulon polttamine puunrunkoineen,
yhtyen etempänä.taustalla siintävän veden rantaan. Sivustoilla  metsää.

Syksyinen, lämmin auringonlaskun valaistus.

Alkusoitossa, joka kuvaa Tuonelan joen tunnelmaa, kuuluu katkelmia
Tuonelan joutsenen laulusta. — Soitto jatkuu hiljaisena Kaukomielen
yksinpuhelun aikana.

Kaukomieli, päällään valkoinen viitta, avopäin, syviin ajatuksiin
vaipuneena, astuu esiin metsästä, seisahtuu äkkiä, aivankuin unesta
havahtuen, halmeaidan takapuolelle.

KAUKOMIELI (ojentaen sylinsa, aivan kuin seutua syleilläkseen):

    Tännekö sä tiehyt pitkä,
    polku kaita, kiemurtava,
    toitkin poikasi takaisin
    seudun armahan ahoille,
    kodin uuden kynnykselle?

    Palo tuossa polttamani, — —
    halme, aitaama käsien
    Kauon, nuoren, työnhaluisen,
    — — lihakset kun huusi työtä,
    pohkeheni ponnistusta; — —
    tuossahan on karjatarha,
    kota, läävä, heinäluhta,
    kaikki voimasta kotoisin
    jäntereiden Kaukomielen.

    Antaisinko aatteiden
    vielä päästä valloillensa,
    juosta uksista tupahan,
    pirttihin periltä pellon?

    Mitä nähnen? Kärsimystä?
        (Säälien.)
    Tuskan uurtamatko arvet
    ilmehillä jok' ikisen?

    Ainikki, oi ainukainen
    siskoiseni maailmassa, — —
    miksi silmäsi vetiset,
    kyyneleiden kostuttamat?

    Menetitkö metsätielle
    riemuhypyssä rajussa
    rintaneulan, rinnan ristin,
    helmiketjun kaulaltasi,
    vaski-soljen vyötäröiltä?

(Pudistaa päätääu.)

    Vaiko lie nimikko vuona,
    valkovillainen karitsa,
    syli-sylkky sirkkusesi,
    jäänyt metsien petojen,
    surman suuhun, syötäväksi?

(Pudistaa päätään.)

    Kovan onko onnen puuska
    käynyt mielesi ylitse,
    pirstomalla pirstaleiksi,
    säpäleiksi särkenynnä
    tulisimmat tuntehesi,
    toivehesi toinnuttavat,
    uljahat pyhä-unelmat?

    Eikö — —? Vielä en käsitä — —!
    Syvemmällä lähdevedet
    lienevät erällä tällä
    itkupuroilla sisaren.

(Valveutuen.)

    Katumuksen koi se onkin,
    kalvavainen perhostoukka
    pohjassa poven sisaren.

    Oli kerran kielitellyt
    kälyn käytöstä pahaksi,
    ilkeäksi ilkkuellut;
    ilman syytä suurempata
    saanut veljen vimmoihinsa,
    vihan töihin tahraisihin,
    sotaintohon sokaisten.

(Tuskasta väristen.)

    Miksi muiden sielun murhe
    säilänä syvälle käypi
    kirotun lihan lävitse,
    rinnan luutkin rikkomalla,
    sydämehen Kaukomielen?

(Ojentaen kätensä.)

    Ainikkini, siskoiseni, — —
    kuule huuto veljyesi,
    — — vaikerrus valittavainen, — —
    minun syy, minun vikani,
    minä itse aiheutin
    Ainikille mielihalun
    juorun kieron kielintähän,
    kantamahan kastiketta
    luulevalle mielelleni,
    — — mulle, mustankipeälle — —.

    Siksi itku siskoseni
    viiltävi sydän alahan
    haavat heittopeitsen piston,
    nuolenkärjen vää'ällisen.

    Uskaltaisinko udella,
    tiedustella, tarkastella,
    syitä Kyllikin suruhun,
    silmäripsen riuduntahan?

    Olkavarteni ojennan,
    kuperalla kämmeneni
    kyynelille Kyllikkini.
    Niihin lailla helmen hienon,
    kuvastimen kuultavaisen,
    kiintyi varjo kielimähän
    sielustansa särjetystä,
    — muistuttaman miehellensä,
    min hän aartehen kadotti
    huimapäisnä hylkimällä
    valittua vaimoansa.

    Niistä silmä nyt näkevi,
    tajuaapi sielu tarkoin,
    kuinka uljas, uskollinen,
    rinnassa sydän sykähti,
    povella on ponnahteli,
    vaimoni valoin vihityn.

    Enkä tuota ma typerä,
    lemmen pauloissa palava,
    luulo-taudin tuivertama
    tiennyt, enkä ymmärtänyt,
    kuinka Kyllikki alati
    mulle kuului mieleltänsä,
    vaikka hänkin, huumautuen
    lemmenjuomasta jotenkin,
    lankesi kisoihin, kiiman
    keijukaisten karkeloihin.

(Lohdutellen.)

    Tuotako sa turhan päiten
    itket päivät, yöt ja illat,
    silmä kirkas kyynelissä,
    poski vaoilla syvillä
    kyynelvirran viertämillä?

    Oi on armas Kyllikkini,
    lemmen lintuni ihana...!
    Kuinka saisin kuuluville
    sulle sieluni tarinan...?

    Minunhan pitäisi sureman,
    kyyneluhkut uiskennella,
    itkeä ikihyväksi
    erhetykset entisyyden,
    tieto kun on tarkoillensa
    tunnustellut tunnolleni,
    kuinka sa oletkin ollut,
    ilman itse tietämättä,
    olemukseni osanen,
    sieluni sisäinen puoli,
    heiastus mun hengestäni
    tuoksunnaksi tunteheni — — —.

    Viatoinna kun sä väikyit
    ilovirran vietävänä,
    onnenlaulu huulillasi
    kehtovirtenä väreillen,
    minäpä ilon ehyen
    itsekkäästi itselleni
    riistin; kurja, kun en tiennyt,
    että sillä onnen juuret
    katkomalla poikki katkoin.

    Köyhinpänä kerjäläisnä
    kerjäelen kämmenine
    kyynelhelmiesi kylvön
    tiedon aarre lippahasen,
    kalleutena kalleimpana
    opiksi elämän tielle.

    Vielä etsin mä jotakin.
    Pirtissä takana pankon,
    karsinan peräsopessa,
    löydän laidalla laverin
    oottavan oman emoni,
    ryppyposken ryyhöttävän,
    kädet rinnalla rihaiset.

    Vasta nyt ma, kantajani,
    imettäjäni ihana,
    lapsi-aiat auttajani,
    poikana pelastajani
    vaaroista ja vastuksista,
    ymmärrän sydämen yhden
    ylevyyttä yltäkyllän,
    josta juoksi uhrinesté
    estymättä, ehtymättä,
    esikoisesi eväiksi,
    nurkkumatta niittämättä
    itsellesi milloinkana
    työstäsi sa tunnustusta.

(Soitto itkee nyyhkytelien, puhjeten vihdoin Tuonen joutsenen
lauluksi.)

    Kun ma kasvoin suuremmaksi,
    hänet hyljäsin hylyksi,
    luotin liian ylpeästi
    jäntevyytehen lihasten,
    tietämättä, tuntematta,
    kuinka helppo matkan kulku
    oisi astella mun ollut
    emon ääni korvissani,
    sormen johtonsa opasna.

    Vihdoin viimein, kun väsyen,
    matkan pitkän kulkeneena
    kautta Kalevan rajojen,
    saapunut oon Pohjolasta
    takaisin omille maille
    Tuonen virran etsintähän,
    — — ymmärrän emoni arvon
    syvän äidin rakkauden.

(Tuonelan joutsenen laulu kuuluu kirkkaana yli soiton.)

    Oi mikä ihana laulu
    kaukoa kajahteleepi,
    tajuntaani tunkeuupi?
        (Kunntelee.)
    Se on laulu Tuonen neidon,
        (Riemastuen.)
    ei, — — kun joutsenen jaloimman,
    se on laulu rakkauden,
    virittämä viisauden.

    Kaukana en liene noilta
    Tuonen tumman tuntureilta,
    missä virtoinansa vierii
    ihmislasten itkuvedet
    kyynelpuroina poreillen.

(Ajatellen.)

    Siellähän mun ammuttava
    joutsen puhdas valkosiipi,
    aian sotka, ihme lintu,
    Kaala Hamsa kummallinen,
    yhdellä yrittämällä,
    yhden nuolen nostamalla!

(Katselee varustuksiansa.)

    Minne miekkani kadotin,
    säkenöitseväisen säilän,
    soljuvan sotasopani:
    pääni pannan, rauta-paidan,
    teräs-vyöni, veitsen, huotran,
    miekan kahvan kannattimen?

(Muistaen.)

    Nehän jäivätkin jälelle
    Pimentolan porstuahan
    säpäleiksi särkyneinä
    Hiiden hirven hiihdännästä.

    Sinne myös jäi rautajousi,
    viini suuri nuolinensa,
    väkäkärki paksu keihäs,
    puhumahan puolestani,
    ett' on orhit sauhuharja,
    hepo järjen irrallinen,
    kultaisissa koltuskoissa,
    hopeaisissa helyissä,
    ohjaksissa Kaukomielen
    tuotu karkuretkiltänsä
    Tiedon pilttuhun ijäksi.

    Onko ilman rautapaitaa,
    ilman vainovaattehia,
    ilman jousta, ilman nuolta,
    ilman keihästä terästä,
    mun nyt tielle lähdettävä
    Tuonen linnun ammuntahan?

(Joutsenen laulu kuuluu selvemmin, ja Kaukomieli jää sitä
kuuntelemaan.)

ÄÄNI (takaa):

    "Et mua vihalla voita
    voitat vasta rakkaudella." — —

KAUKOMIELI:

    Mitä laulat lintu outo
    puhuen pyhin sanasin?
        (Kerraten ääntä.)
    "Et mua vihalla voita,
    voitat vasta rakkaudella."

(Jää ihmetellen kuuntelemaan.)

ÄÄNI:

    Etkä ennen etsimäsi
    linnun siiville samoa,
    kunnes tuntenut oot myrkyn
    viisauden käärmehisen
    puremasta pulppuavan
    suoranansa suonihisi; —:
    kunnes muutat muikeimman
    maun, kirpeän, purevan,
    kyynelvirtojen vesistä
    mesiseksi, mieluisaksi
    ihmiskielen kosketella: —
    kunnes vielä vuodattanut
    viimeisen veripisaran
    sydämesi sintsilöistä
    kostukkeeksi maan kamaran,
    vihan vimman kuivuttaman,
    vainon polttaman kamalan — —,
    silloinpa kädessä sulla
    sulho voittoisa, suloinen,
    ase ainut ihmisyyden:
    uhrauksen nuoli norja,
    kaarijousi rakkauden,
    jolla ammut Tuonen linnun
    aivan ensi ammunnalla.

KAUKOMIELI (kuunnellen laulua ja ääntä, hurmaautuneena):

    On kuin kuulisin ma kutsun,
    houkutuksen hurmaavaisen.
    Joudun luoksesi jo kohta
    lintu, aikojen takainen,
    oppimahan oivan taidon,
    riemulaulun rakkauden.

    Vielä kerran, väistyttävä,
    mun on orpona kodista,
    ennenkuin elämän suuri
    ongelma on oiennunna,
    tehty uhmin urhotyöni:
    voittamalla kuolon kammo
    ihmisveljien veristä.

Soitto taukoo vähitellen ja Kaukomieli astelee kiivaasti
oikealle, minne häviää.

Hetkisen kuluttua avautuu tuvan ovi, ja Kaukomielen äiti, kalpeana,
huivi soljella rinnalle kiinnitetty, astuu hiljaa ulos, asettuen
istumaan rappusille.

Ainikki ja Kyllikki tulevat myöskin tuvasta. Ainikki, mennen
halmeaidan luo, katselee surumielisesti laskevaa aurinkoa, ja
Kyllikki jääden seisomaan ovelle, nojaa pihtipieleen.

Ilta pimenee nopeasti.

ÄITI:

    Kunne Kaukoni kadonnut,
    minne poistunut poloinen,
    kun ei kuulu jo tulevan
    matkoiltansa maailmassa.

    Ei tiedä emo poloinen,
    eikä kantaja katala,
    missä liikkuvi lihansa
    vierivi oma verensä:
    kävikö käpymäkeä
    kanervaista kangasmaata,
    vai meni meren selällä
    lakkipäillä lainehilla,'
    vaiko suuressa sodassa
    kapinassa kauheassa,
        (kauhistuen)
    jossa verta säärivarsi,
    polvenkorkeus punaista.

KYLLIKKI (säikähtyneenä):

    Pahoin ethän aavistuksin
    eeltäpäin jo ennustelle
    tuhotulvaa, turmiota,
    surman syytä poiallesi?

    Minäkin pahaa uneksin,
    tuhon ehkä entehiä:

    "Tuli ahjona ajeli,
    valkea välähtelihé
    aivan akkunan alaitse,
    periseinän penkereitse,
    siitä tuiskahti tupahan,
    koskena kohahtelihe
    siltalauoista lakehen,
    ikkunasta akkunahan..."

    Ei se merkinne hyveä,
    onnea ei ennustanne — —
    tai, mi tienne, pirtillemme
        (murtuneena)
    kovaonniselle tälle.
        (Toivekikkaampaua.)
    Varmasti elossa vielä
    kauko-mailla Kaukomieli — —

    Katsoin illalla sukoa,
    huomenilla harjoansa,
    tuoksunut ei tuores leppä,
    verihera ei hajunnut,
    enkä siinä silmännynnä
    pilkkua veren punaista.
        (On»ellisena.)
    Tuoksui vielä tuntuvasti,
    löyhki lievästi nenähän
    tuttu suortuvainsa tuoksu,
    mieltä hiljaa hiipovainen.

    Kuulin kaikuna huminan
    korvissani kuiskuttavan
    aivan kuin erotessamme:
    "kato silloin Kaukomieltä,
    tuho poikoa pätöistä
    kohdannut on matkoillansa,
    kun suka verin valuvi
    harja hurmehin heruvi".

    Toki eihän uhma moinen,
    tuho hurja tulleneka,
    koille tälle konsanansa?

ÄITI:

    Jumalalla onnen ohjat
    Luojalla lykyn avaimet.

    Mikäli pahoin on poika
    kulkuansa suunnitellut,
    sikäli suvaitsi Luoja
    onnen kauas karkaella
    kintereiltä kiertolaisen,
    kulkurin pahantapaisen;
    mutta hän ei onneansa
    kiellä hältä, eikä muilta.
    kun vain pyyde on poluille
    hyveen, tiedon, rakkauden.

(Itsekseen.)

    Vaikka poikani poloinen
    sodan kauhean jaloissa
    kappaleiksi katkoittuna,
    pirstaleiksi pirstottuna,
    jälkehen ois jähmettynnä
    metsähän mätänemähän — —,
    — taikka suistunut selästä
    orihinsa uskollisen
    verivirran vietäväksi
    Syöjättären syötäväksi,
    herjan herkkusuun hyviksi,
        (painaen käden sydämelleen)
    niin ei rinta rauhoittuisi,
    henkimästä herkeäisi,
    sydän saisi sykkimästä,
    emon kurjan, onnettoman,
    ennenkuin on hän ehyen,
    ehomman viel' entistänsä,
    sille painanut ohimon
    pelastetun poikasensa,
    puhtoiseksi puhdistetun
    hurmehesta hyytyneestä
    nestehellä rakkauden.

(Kääntyy surumielin Ainikkiin, joka murheellisena on painautunut
istumaan aidan viereen.)

    Vieläkö sa viikkokauden
    surun sallit survoella
    mieltäsi menehtymähän
    nuoren uuhon kuolemasta,
    vuonan vain tämän keväisen?

AINIKKI (purskahtaen itkuun):

    En mä ennemmin sinulle,
    emo, armas kantajani,
    tunteitani tunnustanna,
    paheitani paljastanna!

(Juoksee äitinsä jalkojen ju-ireen, peittäen kasvonsa äidin
helmoihin):

    Nyt en jaksa kauempata
    panna ma patoja tielle,
    tokehia työnneskellä
    suluksi suruni vuolle.

    Minä yksin — — ei kukana
    muu, oo syynä murheeseemme:
    — kielittelin, kielastelin
    kälyn käytöstä pahaksi,
        (itkien)
    liioittelut suurentelin — —,
    jotta saisin veljen mielen
    vaimollensa vaihtumahan
    nyrpeäksi, nurjemmaksi,
    eholla oman etuni,
    — luullen sillä suosionsa
    suuremman satavan mulle.

(Tyynemmin.)

    Mikä ois mun ollakseni
    ollut oivassa kodissa
    tyttärenä ainukaisna,
    vaikkapa miniä nuori,
    vaimo veljyen kupeella — —?
    Tehnyt työtä, syönyt ruuan,
    käynyt vallasvaattehissa,
    astuskellut orjain eellä
    palolla ja pientareilla,
    mutta sai kade kavala
    soaistuksi mielen mulla
    nähdessäni lemmen leimun
    ruusun purppuran punaisen
    liekehtivän poskipäillä
    mielitiettysi miniän.

    Kantaisin nyt katraistani,
    karjasta joka lajista
    parhaimman nimikkonaudan
    karhun kauhean kitahan,
    kun vaan taitaisin tekoni
    tekemättömäksi tehdä.

(Itkee nyykkyttäen.)

ÄITI (silitellen tyttärensa päätä):

    Piikaseni, pulmuseni
    ymmärrän ytimen, ynnä
    syyt sinun sydän surusi!
    Kenpä sitten, ellei äiti,
    ottaisi osoa niihin?

(Itsekseen.)

    Mikä ongelma ovela,
    pulma puhkaistavaksemme,
    ailut aukaistavaksemme
    annettu ajan alusta!
        (Ainikille.)
    Ellös itke impyeni
    kohtaloita kaitselmuksen!
    Ollut lie hänen osansa
    poimiskella pettymykset
    aistimaailman menoista,
    toiveheista, tappioista,
    jotta saisi hän takaisin
    äidin, siskon, puolisonsa,
    mieleltänsä muuttuneina;
    itse mieheksi, isoksi,
    kirkkahaksi kirkastuen
    kipinöissä, kiukahalla,
    tuskien tulisen uunin.

AINIKKI (katsellen ihmetellen äitiä):

    Vaikka murhe mursi meidät
    toiset kaikki, toivottomat,
    sinulla vain sammumatta
    tuikkavi kipinä toivon,
    usko voittohon utalan
    uhrauksen, rakkauden.

ÄITI:

    Uskon, — uskon horjumatta,
    nähden niisien ja lointen
    selvenevän selkeiksi
    kutehille, sukkulalle,
    kohtalomme kankahassa.

AINIKKI (uteliaana, ilostuen):

    Mitä tarkoitat emoni?

KYLLIKKI:

    Jokin arvoitus anopin
    sielulle lie selvinnynnä!

ÄITI (katsellen vuoroin Ainikkiin ja Kyllikkiin):

    Etkö keksi jo jotakin
    erikoista, merkillistä,
    johtolankaa kohtalossa
    joukollemme joutuneessa?

KYLLIKKI:

    Merkillistä? — — —

AINIKKI:

    — — — En älynnyt.

ÄITI (odottelematta selityksiä):

    Miksikä utelen suotta
    seikkaa varsin luonnollista?

    Milloin ompi lapsen mieli
    kyllin kypsä tuntemahan
    arvo ystävän surussa,
    murehessa miellyttävän
    opettajan, oivallisen?

    Mitä ennen onnenamme
    palvomalla pyytelimme,
    onkin ollut maailmahan
    kuvastunut onnen varjo,
    aina vaarassa vajota
    syvävetisehen suohon,
    mutapohjahan upota,
    kunkin omaa onneansa
    etsiessä itsekkäästi.

    Suona meillä malkioilla,
    hetehenä heltyvänä,
    surman silmin uhkivana,
    katala oma minämme,
    joka uskalsi iloita,
    riemuhyppyhyn ruveta,
    katsomatta oikealle,
    vasemmalle vilkumatta,
    josko vaarassa ol' onni
    toisen, onnea hakevan.

    Vasta vaivan varstan alla
    päistäreiksi peitottuna, —
    huokausten huhmareessa
    surkeiksi survottuna, —
    kaipuun karstojen välissä
    murhe piirien pilkkomana —
    välkähti välähdys meille
    tuskiemme tutkaimesta
    airueeksi arvioimaan
    onnea opin valossa.

    Eipä silloin riemun neste
    kuohu, käyne, nautinnoksi,
    ennenkuin on onnen malja,
    täytetty täpötäydeksi,
    yli laidan läikkyväksi,
    mahlan maahan vuotavaksi,
    josta ihminen ilolla,
    nöyrästi ja nurkumatta,
    antaa ensin toisten juoda
    vaikka pohjahan pikarin.

    Joskus onni on ehompi,
    riemun tunne rikkahampi,
    jos on itse ilman jäänyt
    onnen maljan maistannassa,
    kunhan toisella todennut
    hetken auvon, aurinkoisen,
    pilven taitse pilkkiväisen
    päiväpaisteisen kesäisen.

KYLLIKKI:

    Tuotapa ei lempi tiedä,
    himon puuska hetkellinen!
    Se vain itkevi iloja
    kuherrusta kerjeääpi
    polttopuiksi lemmen liekin
    hiiliksi himojen lieden.

    Siksi eksyin ma, epärö,
    elämäni ensimäiseen
    yöhön yksin yödyttyä
    tulen, tuikun, etsintähän
    leikkilöistä luonnotarten,
    sinipiikojen iloista.

(Kolkosti.)

    Sillä tartutin tuhoisan,
    inhan, ilkeähajuisen
    luulo-taudin, tahmaskaisen,
    oman poikani povehen.

(Menee masentuneen näköisenä tupaan.)

AINIKKI:

    Voiko toivosi kyetä
    valkaisemaan vastaisuuden
    vielä siksi selkeäksi,
    että kerran keksisimme
    Kauon kaunihin kotona?

ÄITI:

    Mit' ei tainne toivo nähdä,
    usko uskalla udella,
    siinä voima rakkauden
    saapi siivet valloillensa
    liitämähän, lentämähän,
    kautta vaarojen ja uhman,
    tuomahan tupasehemme
    sen on oikean, isännän
    vaikka kalman kammioista.

    Silloin rakkauden rauha
    ylvähästi yhdistääpi
    yhdeksi olemukseksi
    äidin, puolison ja siskon,
    miehen järjellä jalolla,
    niinkuin vanhalla ijällä
    alle harmajan hapenen
    sopii sorjassa sovussa
    järki, toiminta ja tunne
    rakkauden vallan alle.

    Nyt on ruumis raitistettu,
    sydän sintsimme silattu
    kaunihiksi, Kauon tulla
    järkeä jakelemahan
    voiman valtaistuimelta
    elämän eri aloille. (Äänettömyys.)
        (Itsekseen.)
    Näkö kauhea alati
    pimeästä pilkistääpi
    sielun katsehen etehen!

(Nousten ylös)

    Vaikka vierisin lepässä,
    hurmehessa huppeleista,
    polvet, pohkehet, veressä, —
    — etsin sua eksynyttä
    kunnes tuonut oon takaisin.

(Tuvasta kuuluu hätähuuto. Kyllikki, kädessänsä pyöreä, pihkavarsi
harja, syöksyy kauhistuneena ovelle.)

KYLLIKKI (itkien):

    Jo on mennyt mies minulta,
    kaunis Kaukoni kadonnut
    matkoille majattomille,
    teille tietymättömille!
        (Kohottaen harjaa.)
    Jo veri suasta vuoti,
    hurme harjasta heruvi.

(Kaatuu nyyhkyttäen rappusille.)

ÄITI (tarkastaen harjaa):

    Voi poloinen päiviäni
    angervoinen aikojani!
    Nyt on koito poikueni,
    minun laiton lapsueni
    saanut päiville pahoille
    tuhon teille tuiskahtanna,
    — jo suka verin viruvi
    harja hurmehin noruvi.

(Ilta pimenee, muutamia tähtiä ilmestyy taivahalle.)

AINIKKI (kolkosti):

    Petti usko, petti toivo, — —

(Menee lohduttamaan Kyllikkiä.)

ÄITI (tointuen hämmästyksestään):.

    mutt' ei voima rakkauden.
        (Osoittaen tähtiin.)
    Vaikka yöttäret kutovat
    yötä syksyn synkeätä,
    kapaloiden kankahalla
    makoamaan maan ja taivaan,
    tuikkavi tuhannet tähdet
    öisen verhon laskoksista;
        (osoittaen auringon laskuun päin)
    vaikka maahiset masensi
    päivän kehrän painumahan
    vuorten taa, — — merehen tuolla — —,
    nousee aurinkoiset uudet
    öitä aina poistamahan.

    Niinpä ihmisenkin laita:
    milloin yötä, milloin päivää
    elämää ja kuolemata.

    Mikä oisi onnekkaampi,
    kuin on ilta uupuneelle?

    Onko kuolon voittanutta
    väsyneiden vaalijaksi?

    Jos on liian aikasehen
    astunut Manan majoille,
    tupaan Tuonen tuivertanut,
    urho tuostapa unesta
    nouseva on norjempana,
    ehompana entistänsä,
        (Kyllikki katselee ihmetellen äitiä)
    jos vain kellä uskallusta
    aamun ensi koittehella,
    sätehellä päivän kehrän,
    astua manalan maille
    suutelemaan nukkuvata
    rakkauden suudelmalla.

(Äiti tarkastaa vuoroin Ainikkia ja vuoroin Kyllikkiä, aivan kuin
odottaen vastausta. Kun he vaikenevat, aukaisee hän huivin soljen,
irroittaa liinan harteiltaan ja alkaa sovitella sitä päähineeksi.)

    Kauhistuupi kuolemata
    tarmo miehen, lempi naisen,
    kalventuupi kalman eessä
    sisaren ja veljen huuli.
    Äitiä ei lapsestansa
    kolkko kuolema eroita,
    tuo vain kaivatun karitsan
    ristiksensä rinnallensa,
    antaa vanhalle varaksi
    sauvaksi hopeaiseksi
    poian poies poistunehen
    yöhön yksin yöpynehen.

(Aikoo lähteä metsää kohden.)

AINIKKI (säikähtyen, pidättää äitiä):

    Ethän aikone emoni
    illan selkähän samota!

KYLLIKKI (hypähtäen äkkiä ylös ja tarttuen äitiin ehkäisIäkseen
hänen lähtöään):

    Yöhythän sun yllättääpi
    tuolla jo veräjän luona.

ÄITI (irroittautuen heistä hellästi):

    Ellös laita estehiä,
    tielle vieritä kiviä,
    nähdessäsi rakkauden
    uhriretkelle menevän.
    Lyhyt yö lie liiaksikin
    ehtiäkseni perille
    ennen aamun astumista,
    päivän nousua merestä.

Vapautuu Ainikin ja Kyllikin estelyistä. Ilta pimenee vähitellen
öksi. Äiti nousee hitaasti ohrahalmeen aidan yli ja häviää metsään.
Ainikki ja Kyllikki katsovat murheellisina äidin katoamista ja
menevät hitaasti ja ajattelevaisina tupaan.

Yö on pimennyt sysimustaksi.

Tupa häviää näkyvistä, joten seutu tekee yksinäisemmän ja
metsistyneemmän vaikutuksen. Kuu nousee taivaalle valaisten
seudun sen verran, että voi eroittaa yksityiskohtia.

Äiti tulee esiin uudelleen vasemmalta ja nousee kaitaa polkua
pitkin taustalla näkyvää kukkulaa kohtien.

ÄITI (tähystelieu polkua):

    En ole älynnyt vielä
    jättämiä jälkijänsä
    raitehelta routaselta.

(Seisakiuu ajatellen)

    Anonko apua ehkä,
    armoa avittavaista,
    tieltä tältä tallatulta,
    kaiken kansan kulkemalta?

(Kumarteleikme tielle.)

    Oi on tiehyt Luojan luoma,
    polku polkema inehmon,
    etkö nähnyt poiuttani,
    kultaista omenatani,
    hopeaista sauvoani?

TIEN ÄÄNI:

    On on huolta itsestäni,
    huolimatta poiastasi,
    kun olen koville luotu,
    pantu päiville pahoille:
    joka koiran juostavaksi,
    ratsahan ajeltavaksi,
    kovan kengän käytäväksi,
    kannan karskuteltavaksi.

ÄITI:

    Muisti mennyt on pilalle,
    tien ravihin vierähtänyt,
    tieltä kansan kulkemalta!

    Onhan aamusta varahin,
    läpi päivän helteisimmän
    ihka iltamyöhään saakka
    sitä käyneet ihmislaumat:
    kehdosta koto-kisoihin,
    sieltä lemmen luhtiloihin
    uupuneina uinumahan
    pettymyksen pieluksilla,
    nauttimahan, nielemähän
    karvahinta kannikkata
    katumuksen kahmaloista:
    — josta jatkui jalka polku
    kangastuksen kaukomaille,
    veräjille vierahille, — —
    — — missä vielä ihmiskunta
    väsymättä vaikeroipi
    etsiskellen nautinnoita
    Elon pellon pientareilla.

(Noustessaan mäkeä ylös huomaa hän tammen, seisahtuu sen juurelle,
nostaa kätensä rukoillen tammea kohden.)

    Oi sä tammi, puu jumalan,
    pyhän pihlajan veroinen,
    etkö nähnyt milloinkana
    juurellasi poikoani
    uhrijuhlissa mukana,
    ohran lyhde olkapäillä,
    mesimaljakko käsissä?

TAMMEN ÄÄNI:

    Ei oo aiat, niinkuin ennen
    uhrijuhlien ajoilla,
    jolloin kansat juhlamielin,
    sydän antihin sulaen,
    saapui aamuin, saapui illoin,
    sydänyöllä, keskipäivin,
    sylinsä jyviä täynnä,
    anti taakat hartioilla
    jumalien juotavaksi,
    luonnotarten luotavaksi.

    En ma nähnyt poikoasi
    — — en oo häntä — enkä muita --!

    Ei kule nykyinen kansa
    uhriteitä ehtohetkin
    uhrilehdon liepehelle
    alle pihlajan tai tammen,
    missä mielet hiljenneinä
    sauhun pyörtehin samosi
    luokse Luojan kaikkivallan.

    Nyt on huolta itsestäni,
    huolimatta poiastasi,
    kun olen koville luotu,
    päiville ylen pahoille:
    pinopuiksi pilkkumahan,
    haloiksi hakattumahan,
    riutumahan riihipuiksi,
    kaskipuiksi kaatumahan,
    itse uhriksi aleten
    himolle rahanhimoisen,
    ihmisen, ilon janoisen.

ÄITI (kauhistuen):

    Saastutettu uhrilehto? — —
    Pyhä alttari rikottu?
    Kyll' on syytä itkeäsi,
    valitella, voivotella,
    oman kohtalon kovuutta.
    Siksi et sanoa taida
    polon poikueni teitä.

(Kuu loistaa taivaalla entista kirkkaampana.)

    Jospa joutuisin jotenkin
    tuonne kummun kukkulalle,
    sieltä on näky isompi,
    kauemmaksi kantavainen.

(Huomaa kuun, kumartaleikse kuulle.)

    Oi on kuuhut Luojan luoma,
    lyhty syksy-yön pimeän,
    joka Korkeimman kädessä
    kierrät mannut manterehet.
    kurkistat joka kylähän,
    pihoihin ja pirttilöihin,
    — etkö nähnyt poikoani,
    kultaista omenatani,
    hopeaista sauvoani?

KUUN ÄÄNI:

    Kierrellyt olen kyliä,
    mantereita matkustellut,
    nähnyt niityt, lehdot, korvet,
    kujat, aitat, porstuatkin,
    pihamailta pilkistellyt
    seinä luukusta tupihin,
    nähnyt niitä, nähnyt näitä,
    iloa lyhyt-ikäistä,
    itkun pirttejä eniten,
    kosolta surun koteja,
    mutt' en nähnyt poikoasi
    kadonnutta, kaivattua,
    en iloissa, en suruissa
    majasissa maallisien.

    Katseheni eivät kanna
    taakse taiallisen verhon,
    jossa kuolema asuvi,
    hengettömät liitelevät
    Tuonelan pimeän virran
    hämärillä rantamilla,
    kun olen koville luotu,
    pantu päiville pahoille,
    öitä yksin kulkemahan,
    pakkasella paistamahan,
    talvet tarkoin valvomahan,
    késäksi katoamahan.

ÄITI:

    Kiitos kuuhut, Luojan lyhty,
    todistaja yö elämän,
    inhojen inehmon töiden,
    joita he häpeän tähden,
    pimeällä peittelevät!

    Sinä poistit silmiltäni
    epäilyksen viime verhon
    etsimästä poikoani
    elävitten einehiltä.

    Viel' on aikoa vähäinen
    hetki aamun koittehesen,
    ennenkuin herääpi heinä,
    havahtuupi niityn nurmi,
    saapi valveille kanerva,
    minun väistyä välehen
    toisen on tajunnan maille:
    taian maille, Tuonen maille,
    missä viipyvi väkisin
        (peljästyen ja kauhuissaan)
    — — taikka ehkä ehdoin tahdoin — —
    poikani, sydän käpyni.

Laskeutuu hiljaa alas mäeltä. Seudun yli laajenee kiiltävän kuun
valossa kimmeltävä härma. Kuuluu soitto, jossa erottua katkelmia
Tuonelan joutsenen laulusta.

Maahisia, keijukaisia ja sinipiikoja leijailee ylt'ympäri.

    Tuttu tunnettu tuo soitto,
    sävel sielun seestynehen,
    taivahisiin tahtovaisen. — —

    Kuolema sen kerran soitti,
    kajahdutti kanteleella
    kehtolauluksi inehmon,
    väsymystä värjöttävän.

    Mikä houkutuksen houre?
    Mairittelu maaemosen!

(Säpsähtäeu)

    Minuako mielittelet,
    kiehtomalla keinottelet
    Tuonelan tuvan sisälle?

(Riemullisesti.)

    Joudun, jääden ainiaaksi
    päiväksi pimeän pirtin,
    pantiksi ja lunnahaksi
    elämästä ainukaisen
    poikani, — — —
    jotta toisin tervehenä
    taikamailtasi takaisin
    hänet ilmoille inehmon,
    maineheksi maailmalle,
    kuinka voima rakkauden
    voitti kauhut kuolemankin.

LOUHI (haamuna):

    Pohjolan olen emäntä,
    voimallinen valtiatar
    kynnyksellä kuolon portin.
    Ilman ei minun lupoa,
    ehdoin tahdoin tietämättä,
    astunut oo jalka mainen
    yhdenkänä ihmislapsen
    näille maille usvaisille.

    Kenen keinoilla käkesit,
    noita-voiman nostamana,
    tänne saakka saapumahan?

(Huomaa äidin itkevän, hellemmin.)

    Vaimo vanha, valkohapsi,
    Sunhan silmä kyyneleissä,
    jotka helminä helisten
    eteheni ennättäyvät.

(Kumartuu ottamaan yhden kyyneleen käteensä.)

    Mikä kiille, loisto, välke,
    kalvossa sen kiilteleepi?

    En ma tunne välkettänsä
    katumuksen kallihiksi
    hopeaksi, hohtavaksi,
    kullaksi en puhtauden, — —
    timantiksi tiedon on se
    liian kirkas, kimmeltävä, — —
    mikä välke lie — en tiedä.

    ÄITI (huutaen):

    Etkö tiedä? — — Kuule, Louhi,
    se on kiille rakkauden,
    kimallus kiven jaloimman,
    joka hehkuu aamuin illoin,
    öin ja päivin lakkaamatta
    ilman aurinkoa kuuta,
    revon-tulten riehuntata,
    taikka tähtein välkyntätä.

    Nyt ne sulle silmistäni
    lahjuksiksi ma siroitan.
    jotta tarkoin kertoelet
    missä piillee poikueni
    rinnoiltani riistäytynyt?

LOUHI:

    Ei oo mulla oikeutta
    lahjuksilla lahjottuna
    julki tuoda Tuonelasta
    tietoja todellisia
    sinne mailta suistuneista.

    Lie hän istuen rekehen.
    korjahan kovan, tulisen,
    vuoren rotkoon luiskahtanut?

    Oisko uhkuhun uponnut,
    meren jäälle jähmettynyt?

    Saanutko sutosen suuhun
    karhun kauhean kitahan?

ÄITI:

    Tiedän kyllä ruumihinsa
    kuolleheksi, kylmenneeksi,
    siis en raadon etsinnässä!
    Etsin häntä Itseänsä,
    kut' ei syö suku susien
    kaada karhun kämmeniset.

(Kiihtyen.)

    Jos et tuota sä sanone,
    ilmehiksi ilmoittele,
    uskallan mä uhkaella:
    rikon ukset uuden riihen,
    taitan samposi saranat,
    annan aarteesi parahan,
    kademielin kaitsemasi,
    koko maailman käsihin.

LOUHI:

    Kykene ei uhkausten
    voima, eikä lahjuksien,
    karkoittamaan paikoiltansa
    vartijata tiedon, taian.
    Vasta sitten tiedot julki
    täältä sulle työnnetähän,
    kun oot itse astununna
    yli kynnyksen kamalan,
    mielelläsi myöntämällä
    henkes' uhrina Manalle.

ÄITI:

    Sitäkö vain vaadit multa?

    Mielelläni henken' annan
    helmen kalleimman elämän,
    lunnahaksi luottavaksi,
    pantiksi parahhnmaksi
    poistuneesta pojastani.

    Tuoni, taita korjahasi
    viitakkeella vaimo vanha!

    Kädestä hänet taluta
    Tuonen tummalle joelle.
    pyhän virran pengermälle,
    luokse poikansa poloisen,
    unessansa uinuvaisen.
    — — jotta äiti sen hereille
    herättäisi hengen voiman,
    rakkauden, rauhan tuojan,
    suloisella suutelolla.

    Joko nyt on vaatimukset
    tyydytetty — — —?

LOUHI:

    — — — Täydellensä
    Todet uskon nyt totiset.

    Minä poikasi ihanan
    panin hirvet hiihtämähän,
    jalopeurat jaksamahan,
    ruunat suuret suistamahan,
    varsat valjastelemahan,
    punnuksiksi painaviksi
    Vaa'an kuppihin visuhun.

    Hän ne kaikki mahtavasti
    suoritti urohon lailla,
    mutta puuttui vielä pieni
    vaakakupista kipene
    punnuksista Kauon puolla.
    Silloin työnsin poikuesi
    pyhän linnun pyyäntähän,
    jolloin Vaaka varmastikin
    voiton soisi voittajalle.
    Nyt en tuota tunnekkana
    mi on tullunna tuhoksi,
    esteheksi ennättänhä,
    kun ei kuulu jo tulevan
    tyttöä anelemahan.

(Louhi katoaa. Tuonen joutsenen laulu kuuluu voimakkaasti, hämäryys
selkenee ja etäämpää siintää Tuonen virta.)

ÄITI (luoden katseensa virralle päin):

    Tuollahan on Tuonen virran
    penger pehmoinen levätä,
    ken levon on tarpehessa.

(Ihastuen.)

    Tunnen tuolla nurmikolla,
    sammalella vihreällä,
    nukkumassa puhtoiseni,
    talven lunta valkeamman,
    hangenkuorta kirkkahamman,
    — — näkevän suloista unta
    ikuisesta autuudesta.

(Onnellisena.)

    Kiidän päivyen keralla
    yöstä kohta koittavalla,
    huuhtelen sun huuliltasi
    kalman kylmän kalpeuden
    elämäksi rakkauden.

Kiiruhtaa nopeasti virralle päin ja häviää sinne. Soitto on
voimakkaampaa, voivotellen tuskaa, valitusta ja voihkinaa,
kirkastuen vähitellen aurinkoiseksi, toivehikkaaksi, jossa ylitse
eroittuu selvästi Tuonelan joutsenen laulu.

Aamuruskon ensi värit punertavat taivaan rannan purppuran
ja oranssin värisiksi.

ÄIDIN ÄÄNI (etäältä):

    Oi sä kultainen omena,
    hopeainen sauvaseni,
    nouseos makoamasta,
    ylene uneksimasta,
    asemahan arvokkaaseen
    kuolon vallan voittajaksi!

KAUKOMIELEN ÄÄNI (kaukaa):

    Terve päivä, taivon kehrä,
    terve maailma matala
    taivahaksi taipununna!

(Aurinko nousee taivaan rannalla ja joutsenen laulun soidessa ilmenee
Kaukomieli näyttämön taustalle, valkoiseen Tietäjän kauhtanaan
puettuna, kirkas valokiehkura sekä otsalla, että rinnalla.
Silmikko-risti riimusauva kädessänsä seisoo hän keskustalla
ietteisiinsä vaipuneena, katse korkeuteen tähdättynä.)


KAUKOMIELI:

    Viikon unta utruelin,
    kauan malkio makasin
    silmät kiinni, setvimättä
    Elon syntyjä syviä.

    Nyt on elpynyt etehen
    ladut Luojan laadulliset,
    jäljet sauvan sompäsista
    Luojan suksien sijoilla.

    Enpä tuota ennen tiennyt,
    enkä tarkasti tajunnut,
    kuinka suuren uhrauksen
    meille Luojamme lupasi,
    luodessansa maailmansa
    oppisaliksi inehmon
    taluttamaan, taivuttamaan
    itsekästä ihmiskuntaa
    tielle _tiedon, Rakkauden_...

(Esirippu laskee.)