KULTURA ÉS TUDOMÁNY

MÚLT ÉS JÖVŐ

(GONDOLATOK A VILÁGHÁBORÚRÓL, BÉKÉRŐL, S A NÉPEK ÉS A KULTURA SORSÁRÓL)

IRTA: Dr GUSTAVE LE BON

FORDITOTTA: Dr WILDNER ÖDÖN

BUDAPEST, 1920

FRANKLIN-TÁRSULAT

MAGYAR IROD. INTÉZET ÉS KÖNYVNYOMDA

KIADÁSA

MÚLT ÉS JÖVŐ

(GONDOLATOK A VILÁGHÁBORÚRÓL, BÉKÉRŐL, S A NÉPEK ÉS A KULTURA SORSÁRÓL)

IRTA

Dr GUSTAVE LE BON

FORDITOTTA ÉS BEVEZETTE

Dr WILDNER ÖDÖN

BUDAPEST, 1920

FRANKLIN-TÁRSULAT

MAGYAR IROD. INTÉZET ÉS KÖNYVNYOMDA

KIADÁSA

FRANKLIN-TÁRSULAT NYOMDÁJA.




BEVEZETŐ.

Dr. Gustave Le Bon, a nálunk is népszerű francia szociológus és
természetbúvár, akinek egy kitünő munkáját («A tömegek lélektana») már
hozta ez a vállalat, jelen aforizmáit Párisban 1917 év végén tette közzé
«Hier et demain» címmel. Tehát a háború folyamán, s ez bizonyos bélyeget
is nyom a műre.

Háborús szemlélődései előterében áll hazája, de még inkább – s olyankor
is, midőn be nem vallja – ősi ellensége, Németország, amely akkor,
amikor a szerző rövid gondolatait – gyakran valóságos éleslövedékekké –
kihegyezte, még egész fenyegető hatalmában félelmetes Gorgo-főként
meredt rá minden franciára. Ez a «csaták közben» való filozofálás persze
a mi szociológusunk pártatlanságát is befolyásolja, aki mint hazafi
osztozik a szövetséges hatalmak tömegverdiktjében, hogy a háború oka hol
keresendő. Ez a fölfogása sokszor olyan igazságtalan és heves
kiszólásokra ragadja, amelyeket – úgy hisszük – ma már maga sem
ismételne meg, s amelyek túlnyomó részét, minthogy tárgyilagos értékük
úgy sincs, veszteség nélkül mellőztük a fordításban.

Ha azonban ezzel az aktuális politikai színezettel leszámoltunk, a
munkát gazdag objektiv igazságtartalma s formája révén haszonnal és
élvezettel forgathatjuk.

Le Bon tömeglélektanának vezérlő eszméjét már ismerjük. Ez egyezik a
Taine-ével, amelyet a «Jelenkori Franciaország kialakulásá»-ban
mesterileg kidolgozott: a tömegek életét elsősorban nem gondolatok,
észszerű elemek, hanem érzelmek és szenvedélyek vezetik és terelik
határozott mederbe. A racionális megfontolás, sőt még az érdekmérlegelés
is éppen a határozó percekben mond csődöt a történelemben. Világháborúk
és forradalmak mutatják, mily esendők a bármily szépen megtervezett, de
önkényes gondolatépületek, s mily illetékteleneknek bizonyulnak a merő
doktrinairek, akik a politikai küzdőtéren, a csaták mezején s egész
társadalmak megszervezésének felelősségterhes munkájában sokszor teljes
jóhiszeműség mellett is oly sok és súlyos bajt okoznak.

A tömeg vezetőinek ennélfogva nemcsak az észszerűséggel és anyagi
érdekkel, hanem a nép érzelmi, kedélyi, öntudatlan és misztikus
szükségleteivel is kell számolniok.

Természetes, hogy Le Bon, annyi anatomiai, fizikai és kémiai vizsgálódás
szerzője az agyvelőről, a dohányfüstről fénysugarakról stb.
természettudós mivoltát itt sem tagadhatja meg, amidőn kellőkép
méltányolja az érzelmek és szenvedélyek fizikai alapjait, biológiai
gyökereit. Ezek egybefoglalják az élet föntartásához elkerülhetetlenül
megkivánt összes szükségleteket, amelyek minden eleven cselekvőség két
főcsatornáján: az élvezet és fájdalom csatornáján át áradnak tova. És
éppen, mert az érzelmek és szenvedélyek biológiai talajban gyökereznek,
bizonyul az értelem velük szemben sokszor tehetetlennek. A belátás,
haladás, fölvilágosulás, civilizáció Szézam-varázsigéjére sokszor bizony
nem hallgatnak, s a «feljebbfejlődés» értelmében vett evolució felé csak
csigalassúsággal haladnak. Egyénekre, mint nemzetekre egyaránt áll ez:
nem egyszer az intelligencia, tudás bámulatos magaslatán állanak, s
ugyanakkor olyan érzelmi világot árulnak el, amely még a
«barbár»-nevezetet sem érdemli meg, hanem csak az «egészen
vad»-nevezetet; mintha az emberi lélek még mindig a trogloditáé volna,
aki tízezredéve szunnyad barlangjában élet, munka, magasabbratörés
nélkül. Sőt katasztrofális időkben a vadság, gyűlölet, kapzsiság,
zsarnokság, ősi «survival»-ei vérszomjas falka módjára szabadulnak el a
konvenció és jogrend pórázáról; a kultura, mint csillogó, hívságos
fátyol rongyolódik le; előttünk áll mez nélkül az ember-állat.

Le Bon fölfogása azonban nem egyoldalú pesszimizmus; méltányolja a nemes
érzelmeket is, mint az emberszeretet, a haza szeretetét, a hősi
önfeláldozást, a halálmegvetést, amelyek meghazudtolják a panegoizmust
és materializmust s mint teremtő erők működnek a háború ban s
forradalmakban is.

Ezek az érzelmek az emberi társadalomban, a kollektiv lélekben vallásos,
politikai vagy szociális hitté sűrűsödnek, amelyeknek megvan a külön, a
racionális logikától eltérő logikájuk. Terjedésük is eltér az észszerű
igazságok terjedésétől. Nem beláttatás, megértetés, észokok útján
terjednek, hanem utánzás, érzelmi visszhang, «kollektiv dresszura» s
valóságos ragály útján.

Hogy ez a sűrűsödés, terjedés milyen erővel történik, s hogy nemesebb
vagy nemtelenebb szférákban mozog-e: ez adja meg a népek emelkedésének
vagy hanyatlásának irányvonalát. A régi Róma, a mai Anglia és
Németország itt Le Bon példái, amelyeket hallgatagon hazája figyelmébe
ajánl.

Az érzelmek, az öntudatlan misztikumok, sőt a merő illuziók is sorsdöntő
órákban legmagasabb konkrét valósággá válnak. Így pl. szerinte a
hazaszeretet hosszú béke idején kissé ködös és elmosódott, szinte
absztrakt érzelem, de mihelyt a haza veszélybe kerül, hatalmas erővel
ébred föl, eleven élménynyé, a legmagasabb mozgató erővé fokozódik
mindnyájunkban.

Ilyen időkben lesz nyilvánvalóvá az a megdönthetetlen igazság, mily
határozó szerepet játszik a faj, azaz bizonyos erők évszázados
fölhalmozódása. Különösen Anglia példáján mutatja be ezt szépen Le Bon.
Ugyanilyen meggyőzőek kapcsolatos szemlélődései a múlt, az ősök
«subconsciens» továbbéléséről, továbbhatásáról mi bennünk.

Persze, Le Bon, mint tudós megállapítja ez irracionális elemek óriás
szerepét, anélkül, hogy egyoldalúan lándzsát törne mellettük. Hisz
látja, hogy éppen ezeket az irracionális elemeket a tömeg
félrevezetésére, rosszra is lehet fölhasználni, amint ezt annyiszor
teszik ravasz demagógok. Kemény szavai vannak ezek ellen, s nem
hallgatja el, hogy modern társadalmakban is azért van annyi baj, mert a
rátermettség és tett illetékességét a nagy száj, a csalafinta
rabulisztika bitorolja. Javulást vár a tudomány, a technika, az ipari
kultura terjedésétől. Az óriás gazdasági s politikai átalakulások a
népeknek nemcsak életkörülményeit, hanem egész életnézetüket meg fogják
változtatni. Ezzel kell, hogy megváltoztassák élite-jüket és vezéreiket
is.

A politikai és társadalmi kollektiv reformok, s különösen a nevelés
reformján kívül Le Bon hangsúlyozza az _önmagunk_ reformjának sürgős
szükségét, tehát megismétli a tolsztoji, jobban mondva őskeresztény
gondolatot, melynél alapvetőbb igazság kollektiv szempontból sincs.

Meglepőek s minket, szegény, levert, szétmarcangolt magyarokat egyenesen
megragadóak és fölemelők a háborús hódítások, leigázások,
szétdarabolások és nemzetfojtogatások balsikeréről szóló aforizmák,
amelyeket mintha nem is Párisban s az Úr 1917. évében írtak volna. Nem
lagymatag elméleti pacifizmus mondatja ezeket vele, hanem a nemzetek
igazi konstitutiv elemeinek átértése és átérzése, amelyben benne rezg a
saját hazájának és kulturájának féltése is. Féltette akkor, 1917-ben, de
– a sorok közt kiolvashatjuk – félti bizony a jövőre is.

Vigasztalást meríthetünk perspektiváiból is, amelyeket a jövő felé
föltár. A jövő meghozza majd a nemzetek «interdépendance»-át, a diadalra
jutó demokráciák gazdasági hálózatát, amely lassan-lassan átalakítja
majd a népek értelmi és érzelmi világát s megteremti, ha nem is az
«örök» békét – ez Le Bon szerint délibáb, – hanem legalább a hosszú
békét.

_En attendant_, addig is, míg ez elérkezik, dolgozni kell és nem
kétségbeesni. Reménységszövétnekünk legyen a tudomány: «a nagy
vigasztaló azokban a sötét órákban, amidőn az élet minden kelleme eltűnt
s a halál árnyéka napról-napra nő s a jövő is megfosztva látszik lenni a
reménytől. Az órák vasláncai túlontúl ránknehezednének, ha a
történelemelőtti idők vadságára emlékeztető realitások lidércnyomásától
nem lehetne menekülni a tudomány távoli berkeibe, ahol a souverain
törvények kialakulnak, amelyek a világokat titokzatos utak felé
vezérlik.»

_Wildner Ödön._




I. RÉSZ.  A TÖRTÉNELEM VEZÉRLŐ ERŐI.


1. Az anyagi és erkölcsi hatalmak.

A háborúk az egymás ellen küzdő láthatatlan erők látható
megnyilvánulásai.

A psychologiai erők alkotják az anyagi jelenségek lelkét.

Az anyagi erők félelmetesek. A psychologiai erők legyőzhetetlenek.

A háború csodás példája az embereket vezérlő lélektani erők hatalmának.
Megmutatja, mily könnyen válik semmivé a halálfélelem és a személyes
érdek, mihelyest ezek az erők hatni kezdenek. Németország háborús
készülődései közben mindent előrelátott, kivéve a lélektani tényezők
hatását. Ezek azonban elég hatalmasokká váltak arra, hogy az egész
világot fölkeltsék a birodalom ellen.

A művelődés anyagi kifejlődése nem párhuzamos erkölcsi evoluciójával.

A psychologiai erők voltak mindenha a népek igazi souverainjei. Vallási,
politikai vagy társadalmi erőkké alakulva, működésük lényege szerint
majd a civilizációk magasítására, majd megsemmisítésükre vezetnek.

A történelmet vezérlő erők: a biologiai, az érzelmi, a misztikus, a
kollektiv és az értelmi erők. Mindegyiküknek megvan a maga külön
logikája, amelyeknek nincs közös mértékük.


2. A biológiai és érzelmi erők.

A biológiai erők kiterjednek az élet fenntartásához nélkülözhetetlen
összes szükségletekre. Határozott mederbe tereli őket minden élő lény
cselekvőségének két nagy tényezője: az élvezet és a fájdalom.

Az affectiv erők, vagyis az érzelmek és a szenvedélyek többnyire a
biológiai erők szolgálatába szegődnek: ezért tehetetlen velük szemben a
józan ész.

A művelődés haladása jelentékeny mértékben kifejlesztette az értelmet,
azonban szinte hatástalan maradt az érzelmekre, amelyekből a jellem
összetevődik. A nagyravágyás, mohó vágy, a vadság és a gyűlölet minden
kort túlél.

Az értelemtől függő legtöbb tudományos vagy technikai kérdésben
megegyezésre jut minden nemzet fia, minthogy a tapasztalat a vezérük.
Ellenben vallási, politikai vagy társadalmi kérdésekben, amikor egyéni
benyomások foglalják el a tapasztalat helyét, a megértés csak egyformán
érző emberek közt lehetséges. Ilyenkor már nem a dolgok igazsága, hanem
a dolgok által fölkeltett érzelmek azonossága teremti meg az összhangot.

Az értelmi különbözőségek megtűrik egymást; egy gyengébb ok könnyen
meghajol egy erősebb ok előtt. Az érzelmi eltérések ellenben nem férnek
össze, s csak az erőszaknak engednek.

Az érzelmek hamar ragadósakká válnak. Az értelem nem.

Az érzelmeknek és az értelemnek nincs sem párhuzamos fejlődése, sem
közös mértéke: ezért igen könnyen megeshet, hogy nagyon magas
civilizáció nagyon alacsonyrendű érzelmek alapzatán épül föl.

Magas értelmiségű embereknek néha olyan az érzelmi világuk, mint a
vadaké.

Mihelyt az érzelem túlárad, a józan okoskodás képessége eltűnik.

Ha valamely nép nem tudja megfékezni barbár ösztöneit, végezetre már
dicsőíti azokat, hogy szégyenkezés nélkül követhesse. A germán bölcselők
nagy ügyességgel próbálták meg, hogy biológiai és történelmi okokkal
igazolják fajuk ősi hódító, öldöklő és zsákmányoló hajlamait.

Bizonyos érzelmeket csak azonos érzelmekkel lehet lebírni. Az
aljasságot, erőszakot és rosszhiszeműséget nem lehet becsületességgel és
aggodalmaskodással legyőzni.

Minden idők nagy drámaírói megértették, hogy az érzelmeket nem lehet
rangsorozatba foglalni. A legerősebb érzelem egy adott percben uralkodik
az összes többin. Euripides megmutatja, mint igázza le a féltékenység az
anyai szeretetet, amidőn Medea föláldozza Jasontól való gyermekeit, hogy
megbüntesse őt hűtlenségéért. Corneille ellenben azt láttatja velünk,
mint enyészteti el Chimène lelkében a bosszúvágyat a szerelem, amely
atyja megölője iránt ébred föl benne.

Az az élettani törvény, amely szerint két, egyidőben fellépő fájdalom
közül az erősebb megsemmisíti a gyengébbet, az érzelmek világában is
beigazolódik. Ezt ismerték fel a német diplomaták, amidőn a mi politikai
gyűlölködéseinkre építették terveiket. Igaz, hogy ezek igen erősek
voltak, ámde azonnal eltűntek az elől a még sokkal erősebb gyűlölet
elől, amelyet az idegen ellenséggel szemben tápláltunk.

A szenvedélyek ritkán élnek elszigetelten. Az irígységhez társul a
gyűlölet; a szerelem szinte nem tud meglenni féltékenység nélkül. A
fösvénység elválaszthatatlan a keménységtől.

A mai civilizációkban a fényűzés vagy legalább külsőségeinek szükséglete
gyakran parancsolóbban lép föl, mint a nélkülözhetetlen.

Egy olyan lény, akiben nem volna sem előitélet, sem illuzió, sem bűn,
sem erény: annyira összeütköznék a társadalommal, hogy a magánosság
volna az egyedüli menedéke.

A lét legtöbb bánata és öröme abból ered, hogy a dolgoknak értékükkel
arányban nem álló fontosságot tulajdonítunk.

Bármennyire tökéletlen is még ismeretünk az érzelmi, misztikus és
kollektiv dolgok logikája felől, máris nyitját adja olyan történelmi
jelenségeknek, amelyeket az észszerű logika sehogysem tudna
megmagyarázni.


3. A misztikus erők.

A misztikus szellemnek az a jellemzője, hogy képzelt és titokzatos
hatalommal ruház föl elméleteket, szertartásokat, amuletteket,
személyeket és formulákat. Független valamely istenség tiszteletétől.
Egész sereg politikai és társadalmi felekezet védője telítve van a
misztikus szellemmel.

Amidőn millió ember bizonyos véleményt vall, viszont másik millió ember
homlokegyenest ellenkező véleményt vall, biztosak lehetünk afelől, hogy
meggyőződéseik misztikus vagy érzelmi alapon nyugszanak és semmiképen
sem az észszerűségen.

A misztikus erőknek roppant nagy a teremtő hatalmuk. Fölépítettek nagy
civilizációkat és a semmiből kinőttettek olyan művészeti csodákat,
amiket nemzedékről-nemzedékre fognak csodálni az emberek, valamíg
jövendőbeli ágyúk meg nem semmisítik.

A modern világ azt hitte, hogy mentes a misztikus erők befolyásától.
Pedig az emberiség sohasem volt nagyobb szolgájuk. Ezek az erők
borították lángba Európát.

A misztikus szellem képzelt, de hatalmas erők megteremtője az általa
sugalmazott bizalom révén. Ezek az erők sokszor olyasmit tétetnek az
emberrel, ami szöges ellentétben áll legdrágább érzelmeivel s
legnyilvánvalóbb érdekeivel.

Az érzelmi vagy misztikus szellemi alkotásokat egészükben kell elfogadni
vagy elvetni, de nem lehet azokat bebizonyítani.

A misztikus erőkkel szemben az ész tehetetlen.

A misztikus erők birodalmában az értelmek még jobban egyenlősülnek, mint
az érzelmek birodalmában.

Valamely misztikus hit önmagában is elég erős, de még jobban öregbedik
az ereje, ha anyagi érdekekhez szegődik. Példa: Németország.

A tények tanulságán nem okul az olyan ember, aki valamely hiedelem vagy
formula rabja.

A misztikus eredetű meggyőződések lelki ragály vagy szuggesztió útján
terjednek, de sohasem okoskodás útján.

A legbiztosabb észszerű igazságoknak is csak akkor támad tekintélyük a
népek közt, ha már misztikus formát öltöttek.

Egy politikai párt vagy forradalom sem diadalmaskodik észokokkal, hanem
csak akkor, ha tanítványaiban nagyon élénk misztikus hitet tudott
fölkelteni.

Az a nép, amely hisz a győzelemben, nem érez sem éhséget, sem egyéb
nyomorúságot. Erkölcsi ellenállása pontosan aznap törik össze, amikor
elkezd kételkedni a sikerében.

Ha valamely civilizációból kiküszöbölnénk minden misztikus erőt, amely
segítette fölépíteni: ezzel elvesztené cselekvősége indítékainak
legnagyobb részét.

A történelemben alig van arra példa, hogy a vallásos fajtájú hiteket
megrendítette volna a csaták kedvezőtlen kimenetele. Az izlám a
vereségek századai után is félelmetes még. A Németország hegemóniájába
vetett álom – minthogy vallásos formát öltött – Európa számára egyre
meghosszabbított viszályok forrása fog maradni.

Valamely eleven hiten nem lehet anyagi erőkkel diadalmaskodni, hanem
csak úgy, ha még erősebb hitet szegezünk vele szembe.

A misztikus illuziókkal szemben az ágyúk is erőtlenek.


4. A kollektiv erők.

Valamely nép nagy erejű lesz, ha van eszménye, mely minden polgárban
ugyanazokat az érzelmeket, ugyanazokat a gondolatokat s következéskép
ugyanazokat a tetteket tudja előidézni. A germánok évszázados anarchiája
egyszerre eltűnt, amikor a porosz iskola és kaszárnya beléjük
gyökereztette az egyetemes uralom eszményét.

Ha egy nép sokáig alá volt vetve a kollektiv erőfeszítés dresszurájának,
végül egyéni lelkét elfödi a kollektiv lélek, amely egészen
elhatalmasodik rajta. Ilyenkor minden érzelme kollektivvé válik:
büszkesége, dicsősége, hatalomszomja.

Az egyéninek helyettesítése a kollektivvel semmikép sem emeli az
értelmiséget, de nagy katonai és ipari erőt ad a népnek, amely ezt az
állapotot megvalósítja.

A kollektiv érzelmek ugyanannak a törvénynek engedelmeskednek, mint az
egyéniek, azaz: valamennyin uralkodik az az egyetlen, amely igen erőssé
vált. A német nép gőgje annyira kifejlődött, hogy hegemónia-vágyának
föláldoztatta vele azt a nyilvánvaló érdekét, hogy fönntartsa a békét,
amely szükséges volt ipara haladására.

Bizonyos érzelmeket a tömegek lelkében fölkölteni aránylag könnyű, ámde
nehéz megfékezni azokat. Egyre nőnek s oly erőre kapnak, hogy nem lehet
már rajtok úrrá lenni.

A civilizáció mai fejlődésével – úgy látszik – minden társadalom kis
csoportokra oszladozik, amelyeknek hasonló az érdekük, s amelyeket erős
egyéniségek irányítanak.

Az alakulóban levő új társadalmakban az egyén mihamar felőrlődik. Csak
úgy tud érvényesülni, ha hasonló érdekű csoportokhoz szegődik.

Az érzelmek tekintetében a nép kollektiv lelke fölényben van az egyéni
lelkek fölött. Ellenben értelmi tekintetben az egyéni lelkek messze
túlhaladják a kollektiv lelket.

A független, nagy személyiségek egyre jobban eltünedeznek. A kollektiv
lény fokról-fokra helyébe lép az egyéni lénynek.

A primitiv népeknél, amelyek még nem nagyon lépték túl a törzs- és
nemzetségszerkezet állapotát, még nem alakult ki tisztán a személyi
lélek; csak kollektiv lelkük van. A militarizmus és az ipari fejlődés
némely nemzetet az ősidőknek ebbe a kollektiv korszakába vet vissza.

Csatlakozni a kollektivitáshoz annyit jelent, mint növelni a társadalom
erejét s elveszíteni a saját személyiséget.

A görögök többre becsülték az egyéni nagyságot a kollektiv nagyságnál; a
rómaiak megelégedtek a kollektiv felsőbbséggel.

A még félbarbár rómaiak rabigába hajtották Görögországot – amelynek már
egész sereg halhatatlan gondolkozója és művésze volt – s ezt a fegyelem
és szivósság kollektiv tulajdonságainak köszönhették, melyeket a
legyőzöttek kissé lenéztek.

A csaták is egyre jobban kollektivekké válnak. Akármely nagy vezér
kombinációi sem volnának már manap elegendők, hogy néhány óra alatt
eldöntsék a hadjárat sikerét. A mai győzelem ezer és ezer energia
összeadásának eredménye.

A nemzeteknek mindig védekező állásban kell magukat tartaniok bizonyos
nép tömegőrületének kitörésével szemben, különösen, ha ez a
hódításvágyát azzal a meggyőződéssel támogatja, hogy isteni küldetést
teljesít. Hasonló fölfogás nevében pusztították el egykor az arabok és a
törökök a világot. Az ilyen délibábokat csupán az ágyú tudja
szétoszlatni.

A legtöbb érzelem vagy érzelem-társulás, minő az
optimizmus-pesszimizmus, a bátorság értelmi ragály révén terjed, de ez a
terjedés még sokkal könnyebb, ha kollektiv formát öltenek.

A tömeglélektől lehet olyan áldozatokat követelni, aminőket az egyéni
lélektől lehetetlen.

Az együttes szenvedést könnyebben tudjuk elviselni, mint az egyénit.

A háború tartama alatt a tömegérzelmek voltak a legtevékenyebbek. Ha a
béke beálltával is megmarad a túlsúlyuk, gyengíteni fogják az egyéni
befolyásokat, amelyek gyakran nagyon is önzők.

Szívósság, szolidaritás, fegyelem olyan jellemsajátságok, amik mindig
nagy erőt adtak a népeknek. Nincs értelmi kiválóság, amely
helyettesíthetné őket.

A jelenkor a kollektiv középszerűség diadalát jelenti.


5. Az értelmi erők.

Valóban nagy a hatalma az észnek: ő a teremtője mindannak a
fölfedezésnek, amelyek az emberiség egész létét átalakították. Ámde
sohasem volt elég hatalmas arra, hogy a népek viselkedését is megszabta
volna.

Az észszerű logika építi föl a tudományt, de csak gyönge szerepet
játszik a történelem kialakulásában.

A világrendítő hitek nem az értelem segítségével, sőt igen gyakran vele
ellentétben épülnek föl.

Ha Németországot csupán józan esze vezeti vala, meglátja, hogy harcok
nélkül s kőszénben való gazdagságán és technikai nevelésén alapuló ipari
hatalmának egyszerű kiterjesztése révén ránehezedik majd hegemóniája
Európára. Minthogy azonban misztikus nagyravágyását uralta, attól nem
látta meg ezt.

A politikában az észszerűség leginkább arra szolgál, hogy elfogadható
formába burkolja az észszerűtlen mohó kivánságokat.

A tévedés egyik leggyakoribb forrása az a hiedelem, hogy a józan észszel
ki lehet magyarázni olyan tetteket, melyeket érzelmi vagy misztikus
befolyások sugalmaztak.

Az értelem sokkal inkább szolgál valamely viselkedés igazolására,
semmint annak irányítására.

A cselekedetek mögött, amelyekről a józan ész azt hiszi, hogy vezeti
őket, ott találjuk az őket igazában meghatározó atavizmusok félelmetes
hadseregét.

Az az ember, aki csak észszerűség okából akar cselekedni, arra itéli
magát, hogy csupán nagy ritkán cselekedjék.

Az intuició gondolkodtat, az akarat cselekedtet, míg az értelem kivált a
magyarázatra szolgál.

A rosszúl kidolgozott eszmék gyenge elhatározásokra és közepes
cselekedetekre vezetnek.

A világot szemlátomást inkább vezeti az ösztönszerű, mint az észszerű.
Míg azonban a német bölcselők az ösztönszerűt tekintik a népek legjobb
vezérének, a latinfajú bölcselők azt tartják, hogy a civilizáció
haladása éppen abban áll, hogy az ösztönszerűt egyre jobban aláveti az
ember az észszerűnek.

Az ösztönszerű alapelve az életnek, de nem a civilizációnak.

Az értelmiség gyakran megbénítja a cselekvőséget: ezért sohasem kedvező
egy népnek, ha több az esze, mint a jellemereje. A byzánciak fölötte jól
vitatkoztak, de fölötte keveset cselekedtek, miközben Mahomet már falaik
közé nyomult.

Előrelátás dolgában az itélet többet ér az értelmességnél. Az
intelligencia elénk tárja az összes előállható lehetőségeket. Az itélet
pedig kiválasztja e lehetőségek közül azokat, amelyeknek legtöbb az
esélyük a megvalósulásra.

Az analógia azzal, hogy végleges itéletek kezdete – holott csupán még
igazolandó föltevéseket kellene megteremtenie – kútfejévé válik gyakori
tévedéseknek.

Ha a vitatkozók oly kevéssé értik meg egymást, ez azért van, mert
ugyanazokat a szavakat használják egészen különböző eszmék kifejezésére.

Azoknak szokott legkevésbbé kritikai szellemük lenni, akiknek megrögzött
szokása a mindent-kritizálás.

A kritikai szellem egyben teremtője a haladásnak s nemzője a
nem-cselekvésnek.

A hiábavaló beszédek bősége bizonyos értelmi alacsonyrendűség tünete.

A geniális emberekből kerül ki a nemzet értelmi nagysága, de ritkán a
hatalma.

A gondolat emberei előkészítik a tett embereit. De nem helyettesítik
őket.


6. A történelem magyarázatai.

A történelem felölel tanúságokat, alapelveket és módszereket.
Bizalmatlansággal kell lenni a tanúságok iránt, kételkedni kell az
alapelvekben s csupán a módszereket kell elfogadni.

A százalékszámon kell alapulnia a lélektani és társadalmi
megfigyeléseknek. Az elszigetelt tények semmit sem bizonyítanak; csak
viszonylagos gyakoriságuk fokát fontos tudni.

Amidőn a történelmi materializmus elméleti emberei annyira túlnyomó
szerepet tulajdonítanak az anyagi érdekeknek, elfelejtik, hogy ezeket az
érdekeket mily hamar elsöprik a psychologiai erők, amelyek közt mindig a
leghatalmasabbak maradnak a misztikus ösztönök.

Valamely eseménynek szabatos, de töredékes meglátása pontatlan
magyarázatokra vezet, mihelyest ugyanannak az eseménynek más részére
alkalmazzák.

Éppen azért marad a történelem oly bizonytalan, mert töredékes
meglátások általánosításaiból tevődik össze.

A történelmi könyveknek gyakran nem az események előadása a legbiztosabb
tartalma, hanem az előadóírónak eszejárása.

Az a nemzedék, amely valamely kor történelmét kovácsolja, sohasem tudja
azt megírni. Az élők csupán a holtakkal szemben pártatlanok; velük
szemben is csak egy kicsit.

A történetírók a múlt eseményeit rendesen a maguk kora eszméin át
látják. Ezért van az, hogy az emberek és elméletek, amelyek oly
népszerűek bizonyos kor előtt, oly kárhozatosak egy másik kor szemében.
VI. Sándor pápa és Borgia Cézár rokonszenvesek voltak kortársaiknak.
Machiavelli csak halála után vált ellenszenvessé. A Szent Bertalan-éji
mészárlás több országban oly lelkesedést váltott ki, hogy érmeket vertek
emlékére.

A szövegek, az érmek, emlékek módot nyujtanak a múlt vázának
visszaállítására; aki azonban nem tudja meghatározni az érzelmeket és
eszméket, amelyekből azok eredtek, mit sem tud az egész történelemből.

A jelen a múlt szülötte s a jövő nemzője. A múlt változásainak
tanulmánya gyakran sejteti velünk a jövendő eseményeket. A holnap a
tegnap és ma kivirágzása.

Az eredetétől különválasztott történelmi tény semmire nem tanít.


7. A magyarázatok és az okok.

A történelemben nincsenek egyszerű okok. Mindegyiket körülveszi egész
raja a láthatatlan elemeknek, amelyek hatékonyabbak, mint a látható
okok.

A primitiv észjárásnak egyik jellemvonása a jelenségeknek egyszerű
okokra való visszavezetése.

Az okok egyszerűsítő magyarázata mindig meghamisította a történelmet.
Olyas nagy események, mint a világháború, ritkán erednek egy ember
akaratából, Forrásaik mélységesek, távoliak és változatosak. A
fejedelmek elhatározása csak az okok lassú felhalmozódása után lép
működésbe.

Csak a magasabb szellemek előtt válik nyilvánvalóvá az okok végtelen
szövevényessége, az, hogy mily nehezen köthetők a már megfigyelt
hatásokhoz s mily lehetetlen a legegyszerűbb jelenségnek, például egy kő
esésének is valódi eredetét megmagyarázni.

A történelmi jelenségek genezisében az okok számtani haladványképen
tevődnek egymásmellé, hatásaik pedig mértani haladványképen. Ennélfogva
a végtelenül apró okok is bizonyos időpontban tekintélyes hatásokat
válthatnak ki.

A tiszta ész szempontjából a világháború kezdete és kifejlése a
valószínűtlenségek valóságos kaoszát tárta elénk. Adalék lesz a
teoretikusok számára, akik még nem látták eddig tisztán, mily gyenge
szerepet játszik az ész a népek cselekedeteiben.

A filozófus szerepe nem abban áll, hogy az embereket mozgató indítékok
valódi értékét kutassa, hanem hogy megállapítsa a hatást, amelyet ezek
az indítékok gyakorolnak.

A tények magyarázatában úgy a tudós, mint a tudatlan föltételezésekből
indulnak ki. Míg azonban a hipotézis a tudós szemében az igazolásáig,
bebizonyításáig ideiglenesnek vett egyszerű föltevés: a tudatlan számára
maga a bizonyosság.

Az ellenőrzés nélkül elfogadott hipotézis soká késlelteti az igazság
fölfedezését.


8. Ami előreláthatatlan a történelemben.

A dolgok sötét akarata gyakran magasabbrendűnek látszik, mint az
embereké s le is rontja előrelátásukat. Amidőn a francia-angol háború
1815-ben megszűnt, a két ország egy 127 évre terjedő korszak alatt 60
éve állott egymással küzdelemben. Már-már úgy volt, hogy a fashodai-ügy
idején feltétlenül kifakad a viszály. Hogy lehetett volna hát kitalálni,
hogy a két nagy nemzet egy szép nap egymás szövetségese lesz?

A háborúban az előre nem látott események sokkal számosabbak voltak,
mint az előrelátottak. Így például senki sem látta előre a tartamát. Még
kevésbbé lehetett megjósolni a lélektani hibák fölhalmozódását, amelyek
a világ majd minden népét föltámasztották Németország ellen, jóllehet
kiki inkább vágyott volna megőrizni az érdekeinek jobban megfelelő
semlegességet. Senki sem sejtette a roppant Oroszország vereségét a kis
japán császársággal szemben és senki sem tehette föl, hogy a gyönge
Belgium ellentállhat a hatalmas német birodalomnak. Még kevésbbé jósolta
volna valaki, hogy Anglia és Amerika, amelyek hadsereg nélkül állottak
és mélységes ellenségei voltak a militarizmusnak, elsőrendű katonai
hatalmassággá válnak.

Valamely esemény előreláthatatlan, ha valamennyi lehetőségnek, amelytől
függ, majdnem egyforma esélye van a megvalósulásra. A németek
fölismerték, hogy a háborút lehetetlen lett volna folytatniok, ha rögtön
kezdetben el nem foglalják a Briey-medencét, amelynek a védelme könnyű
volt. A szövetségesek pedig szintén képtelenek lettek volna a további
küzdelemre, ha Amerika – amint ezt a németek remélték – megtagadja a vas
kivitelét, amire rászorultunk. Ezek az események nyilván kisiklottak
minden előrelátás elől.

Örökre megmagyarázhatatlan marad, miért nem fogta föl Németország annak
a roppant érdekét, hogy semmi áron se hozza olyan helyzetbe az
Egyesült-Államokat, hogy hadat üzenjen néki. Lassan-lassan a
szövetségesek minden aranya átfolyt volna Amerikába és közeledett az
időpont, amikor hitelük kimerülvén, nem tudták volna beszerezni az acélt
és az egyéb anyagokat, amiket egyedül az Egyesült-Államok tudtak
szállítani.

Németországnak érdekében állott megtámadni félelmetes vetélytársát,
Angliát, rárontani Franciaországra, hogy meghódítsa gazdagságait, de az
ember hiába fürkészi, mi célja lehetett Oroszország ellen intézett
támadásával; hisz annak ipara, kereskedelme, bankjai az ő kezében voltak
oly mértékig, hogy sok német azt a birodalmat már német gyarmatnak
tekintette. Az ilyen eseményt lehetetlen megérteni, ha elhanyagoljuk a
misztikus okokat.

A németek a hadüzenet előtt sok dolgot előreláttak, kivéve a
leglényegesebbeket, mint a franciák ellenállását, Anglia, Itália és
Amerika beavatkozását.




II. RÉSZ.  CSATÁK KÖZBEN.


1. A nagy tusák lélektani eredete.

A háború közvetlen okai csak másodrangú érdekűek. A távoli okok árjába
kell merülni, hogy felfedjük a háború eredetét.

Az észszerű elemek rendesen csak kevéssé fontos szerepet játszanak a
történelmet betöltő viszályok eredetében.

Az észnek az az egyedüli szerepe, hogy szolgálja az érzelmi, misztikus
és kollektiv erőket, amelyek a nagy viszályok igazi mozgatói.

A háború megindításában a leghatékonyabb érzelmek: a gőg, a
nagyravágyás, a bizalmatlanság és a gyűlölet.

A bizalmatlanság s még inkább a gyűlölet volt ötven év óta az európai
népek viszonyán uralkodó érzelem. Ez vezette őket olyan fegyverkezésre,
amelynek túlsága kikerülhetetlenné tette a háborút.

A világtörténelmi nagy tusakodásokat kisszámú okra lehet visszavezetni.
Ilyenek: 1. _Biológiai_ okok: pl. az éhség ösztöne, amely egykor a római
művelődést lerontó germán betörésekre indított. 2. _Érzelmiek:_ pl. a
féltékenység, gyű lölet, mohó vágy és különösen a nagyratörés. A 100
éves és a 7 éves háború az ambició háborúi. 3. _Misztikusok:_ pl. annak
a hitnek a befolyása, hogy felsőbb hatalmak rendelik híveiknek a világ
meghódítását. Ezek irányították a mozlim-betöréseket, a keresztes
hadakat, a vallásháborúkat, a 30 éves háborút és a mostani világháborút.
4. _Gazdaságiak:_ pl. az ipari túltermelés, amely kereskedelmi
vetélkedéseket keltett föl.

A katonai hatalom közömbösen szegődik szolgálatába a biologiai, érzelmi,
misztikus és gazdasági okoknak.

A német intézőköröknek azzal sikerült a háborút népszerűvé tenni, hogy
okául elfogadtatták a következőt: a védekezés szükségét a régóta félt
orosz betörés, a franciák föltételezett revanche-vágya s Anglia
fenyegető gazdasági versengése ellen. Az orosz betöréstől való félelem
volt a fő-fő és határozó oka a németek egyértelmű csatlakozásának.
Egyedűl vezéreik ismerték eléggé Oroszország dezorganizációját, hogy
tudják, mennyire nem félelmetes ez a betörés.

Ritkaság, hogy a népek elkeseredetten harcoljanak merőben gazdasági
érdekekért. A ma harcban álló legnagyobb nemzetek, kivált az
Egyesült-Államok, elvekért küzdenek.


2. A csaták lélektani elemei.

A népek története, főleg csatáik történetéből tevődik össze. A béke
korszakai csak tünékeny mellékjelenségek.

A háborúk anyagi fegyvereket használnak, de igazi motoraik a
psychologiai erők. Minden ágyút, minden szuronyt körülvesz légköre a
láthatatlan erőknek, amelyek a küzdők érzéseit és tetteit irányítják.

Napoleon azt mondta Szent Ilona szigetén, hogy az országok sorsa sokszor
egyetlen naptól függ. A történelem megerősíti ezt az állítást, de azt is
megmutatja, hogy rendesen sok, sok év kell ennek az egyetlen napnak az
előkészítésére.

Vezérlő eszme nélkül nincs hatalmas sereg. Róma szeretete a légiókban, a
zsákmány ingere a középkor zsoldosaiban s minden kor germánjaiban, a
dicsőség szomja, Napoleon katonáiban, a kötelesség vallása az angol
önkéntesekben s a haza szeretete a mostani franciákban.

A seregeket mozgató indítékok változtak a különböző korok szerint. A
zsákmány reménye és a büntetéstől való félelem – az egyedüli lelki
tényezők, amelyeket a hajdani vezérek kihasználtak – manapság már csak
olyan fajokra hatnak, amelyek civilizációja még nem törölte ki az
ösztönöket.

A tömegakciók, amelyek társadalmi szerepe már olyan nagy volt előbb is,
azt az irányzatot követik, hogy túlnyomó befolyást gyakoroljanak a
modern háborúkban. Így pl. a Marne-i csata kollektiv csata volt.

Egy sereg ereje főkép azon fordul meg, hogy a tömegben lévő ember
elveszítse önös érdekét s a kollektiv érdekbe olvadjon.

Az értelmi ragály, amely nagy hatalom a társas életben, a katona
magatartásának is egyik legbiztosabb alapját képviseli.

Ez teremti meg valójában a sereg tömör szervezettségét.

Valamely nép ellentálló ereje végtelenül növekszik, ha könyörtelenül
pusztító ellenség áll vele szemben, amely a gyengéket reménység nélküli
szolgasággal fenyegeti.

Nem ismerni a háborúban sem törvényt, sem szerződést, kétségtelenül
pillanatnyi előnyt jelent a berontó ellenség számára, ámde a
legyőzöttekben a gyűlöletnek oly mérvű fölhalmozódását teremti meg,
amelynek egy győztes sem tud ellentállni.

A tapasztalat amellett szól, hogy a modern lövészárok-háborúkban a
seregek már a defenziva egyedüli ténye által is lassan-lassan
felőrlődnek. Teljes felhasználódásuk jelentené a vereséget.

A vereség semmit sem tesz, ha a legyőzött nem esik kétségbe. Joggal
mondhatták, hogy nem volt nép, mely annyi vereséget szenvedett volna,
mint a római. De szívós akaratára támaszkodva, végül mindig mégis csak
győztes maradt.

A háború elsősorban az akaratok harca.

A hosszúra nyúló és eldöntetlen csatákban, amikor az erők egyenlősége az
elfáradás egyenlőségét is okozza, a győzelem szükségszerűen azé, aki
csak néhány pillanattal is tovább tud kitartani a küzdelemben, mint
ellenfele.

A háború fölfedte, hogy az előrelátás és merés tulajdonsága hiányzott
leginkább a közepes tehetségű tábornokokban.


3. A nemzeti géniusz és a haza eszméje.

A faj lelke intézi a faj sorsát. Sok nemzedék szükséges, hogy
megteremtse, s néha elég egy néhány év, hogy elveszejtesse azt.

A tömeg kollektiv lelke sokban eltér a faj kollektiv lelkétől. Az előbbi
átmeneti, az utóbbi állandó.

A mai nagy nemzetek különböző fajok összetevődése, amelynek lelkét
egységesítette a közös élet, az érdek, hit és érzelmek azonosságának
hosszú multja.

Minthogy a fajok lelki alkata eltérő, ugyanazok a dolgok is különböző
benyomást gyakorolnak reájuk. S minthogy eltérőleg éreznek és
cselekesznek, nem lehet hozzájuk férkőzni ugyanazokkal a nyilvánvaló
okokkal s nem is tudnák egymást megérteni.

Ősi lelkének fölénye különbözteti meg a polgárosult embert a barbártól.
A nevelés tehát nem tudná őket egyenlősíteni.

A faj az a sarokkő, amelyen a nemzetek egyensúlya nyugszik. A
legállandóbb valami a nép életében. Ismételt kereszteződés
szétrombolhatja, minélfogva az idegenek befolyása nagyon veszedelmas. Az
efféle kereszteződések tették tönkre egykoron Róma nagyságát. Lelkét
vesztvén, hatalmát is elvesztette.

A nemzeti hagyományok a népek lelkének fő-fő rögzítő elemei. Nélkülök
minden nemzedéknek ujra, fáradságosan kellene keresni a viselkedését
irányító vezetőket.

Ha az egyéni s mulandó lélek, nemzeti nagy veszély hatása alatt,
beleolvad a faj állandó lelkébe, ez nagyon erősíti a nép lelkivilágának
egységét.

Ha a faj érdeke egészen elfoglalja az egyéni önfentartás ösztönének
helyét, ennek a népnek ellenállása támadóival szemben végtelenül
megerősödik. Az ilyen népet szét lehet verni, de nem lehet leigázni.

A hazaszeretet a faj lelkének leghatalmasabb megnyilatkozása. A
kollektiv fentartási ösztönt jelenti, amely nemzeti veszély esetén
rögtön helyébe lép az egyéni önfentartás ösztönének.

A hazaszeretet béke idején kissé elmosódott absztrakció. Hatalma csupán
akkor jelentkezik, ha veszedelem fenyegeti. Ilyenkor levetvén a
misztikus fátyolt, amely beburkolta, realitássá válik, amely elég erős
ahhoz, hogy a nép egész viselkedését átalakítsa.

A hazát nemcsak a föld teszi, amelyen élünk, hanem az ősök árnyékai is,
akik tovább élnek velünk s hozzájárulnak sorsunk kimunkálásához.

A hazát védeni – ez egy népnek azt jelenti: védeni multját, jelenét,
jövőjét.

A hazafiság minden értékét misztikus voltából meríti. Aki csak
észszerűségből hazafi, az csak igen kis mértékben az.

Az a nép, amelyben a haza misztikus fogalma meggyöngül, oly gyorsan
tűnik el a történelemből, hogy ideje sincs hanyatlása minden stációját
befutni.

A háborúk a nemzeti lélek összekovácsolásának legbiztosabb tényezői.

Az Egyesült-Államok már elérték ipari és kereskedelmi hatalmuk
tetőpontját, de nemzeti lelkük még nem volt nagyon megállapodott. A
háború bizonyosan végleg kialakítja majd.

Az amerikai németek összeesküvései megmutatták, mily nehezen szívja föl
egy nép az idegen elemeket. Ha az élők összeolvaszthatják nyelvüket,
szokásaikat, érdekeiket, a holtak, akik őket vezérlik, csökönyösen
lázonganak az egyesülés ellen. Nem változtathatjuk a fajunkat azzal,
hogy a szélességi fokot változtatjuk.

A fajok lelkének megvannak a maga határai, amelyeket nem lehet átlépni.

A hazát csupán ősi tulajdonságokkal lehet jól megvédeni. Angliának elég
volt egy ügyes szervezet, hogy két év alatt jól fölszerelt sereget
teremtsen meg, de hogy ezt a sereget a szívós kitartás és bátorság
tulajdonaival itassa át, amely képes volt az ingadozó önkénteseket
rendíthetetlen veteránokká átalakítani: ehhez a faj befolyása kellett.
Ezredeket, ágyúkat lehet néhány hónap alatt is teremteni. Ámde századok
kellenek ahhoz, hogy kikovácsolódjanak a szivek, amelyek az ezredeket s
ágyúkat irányítják.

A háború a népeknek föltárja gyöngéiket, de erényeiket is.

A háborúk bizonyos népeket oly mértékben alakítanak át, hogy történelmük
egész jövendő folyama megváltoznék, ha a békében csak egy kis részét is
megtudnák őrizni a háborúban megnyilvánult jó tulajdonságaiknak.

A fajok gyűlölete által fölidézett háborúkat el lehet odázni, de nem
lehet végkép kikerülni.


4. A holtak élete és a halál filozófiája.

A nemzeti nagyságot kitevő jellemsajátságok az ősök művei. Az élők
lelkét a holtak lelkei formálják.

A nagy viaskodásokban, amelyek egy nép egész sorsát eldönthetik, a
holtak láthatatlan serege vezeti a harcolók mozdulatait. A Marne-i
csatát a holtak nyerték meg. Sokkal számosabbak voltak ők ott, mint az
élők, ott voltak ők: Tolbiacum, Bouvines, Marengo, minden múlt dicsőség
harcosai, hogy meggátolják Franciaországot a feneketlen mélységbe
merüléstől, amely felé a balvégzet sodorni látszott.

Az élők akarata nem vív könnyű harcot a holtakéval.

Angliában a holtak véleménye hatalmasabb az élőkénél. Az angol kormány
tapasztalhatta ezt a háború első évében, s ez volt a legnehezebb
feladata: meghódítani a holtak lelkét az élők lelkén keresztül.

Az öntudatlannak birodalma, ahol sok tettünk indító oka fejlődik ki, az
elődök lelkének összesűrűsítését képviseli.

Kell, hogy a halottak szerepet kapjanak a társadalom irányításában, de
nem szabad engedni, hogy hatalmuk túlságosan zsarnokivá váljék, mert a
haladásra képtelenek lévén, az az irányzatuk, hogy megbénítsák a
haladást.

Ha az ember faja lelkét hallja, a halál új értelmet nyer előtte. Akkor
megérti, hogy a tünékenység alatt tartósság rejlik s hogy az
örökkévalóság, amely az egyéntől megtagadtatott, meg van adva a fajnak,
amelynek ő egy töredékét képviseli.

A halál nem egyéb, mint az egyéniségek áthelyezése. Az átöröklés
ugyanazokat a lelkeket hozza körforgásba, ugyanannak a fajnak egymásra
következő nemzedékei során.

Cselekedeteink csak látszólag tünékenyek. Visszahatásuk azonban sokszor
évszázadokra nyúlik. A jelenlegi idő élete szövi a jövőét.

Átmeneti formáink örök hatalmat rejtegetnek. Minden lény, hosszú múlt
örököse, pillanatnyilag fölbukkanva az idők szintjére a nemzedékek
végtelen számát foglalja magában, mely várja az órát, amelyben az
ideiglenes semmiségből kirebbenjen.


5. A személyiség háború-okozta változásai.

A faj alapvető psychologiai elemei állandóak maradnak. Másodrendű elemei
azonban, a fajt alkotó különböző egyénekben, mozgékonyak. Kombinációiból
új egyensúlyok erednek, új személyiségek nemzői.

Mindaz, amit a minket környező lényekről tudunk, s amit ők önmagukról
tudnak, csak egyikét képviseli az ő lehetséges személyiségeinek.

Mindennapi lelkünk, amelyet határozott mederbe terel a szokás és a
környezet állandósága, csak keveset változik. Ennélfogva lehetetlen
előrelátni a személyiségeket, akik az előre nem látott kürülményekhez
való alkalmazkodás parancsoló szüksége következtében életre fognak
kelni.

Minden lény magában hordozza a jellem rejtett lehetőségeit, miket
különböző ősei hagytak rá s amiket az események ébresztenek föl.

Az ember rendesen többet bír, mint gondolja, de nem mindig tudja, mit
bír; csupán a körülmények hozzák napvilágra ismeretlen képességeit.

A beszéd nem árulja el az igazi személyiségünket. Egyedül a tettek
leplezik azt le, sokszor tulajdon szemeinknek is.

Amidőn a lelki szervezet egyensúlya roppant izgalmak hatása alatt
módosult, az ember oly mértékben megváltozhat, hogy önmaga sem ismer már
magára. Egykori személyisége helyét egy előre nem látott más személyiség
foglalta el.

Hogy új személyiségek születhessenek, kell, hogy a lelki szervezet
rendes egyensúlyát szétbontsák olyan események, amelyek erőszakosan
megzavarják az egyén és környezete viszonyát.

A háború minden – jó és rossz – energia hatalmas felidézője. Egyszerre
ösztökéli az erényeket, bűnöket s az észt.

A háború kifejlesztette erények emelik az embert önmaga fölébe: a
hősiesség, szívósság, az áldozatkészség, a bátorság s különösen a
folytonos fáradozás.

A mindennapi ember életét rendesen egyéni önzése vezeti. A csaták
emberét faja kollektiv érdekei.


6. A bátorság formái.

A bátorság: ellenállás a veszélyokozta félelem természetes érzésével
szemben. Ha a veszély fenyeget ugyan még, de már nem közvetlen, a
bátorság kitartást követel.

A katonai bátorság sokat fejlődött a történelem folyamán. Az antik
hősöktől a hűbérurakig egy harcos sem mert szembeszállni ártatlan
dárdákkal és bizonytalan nyilakkal, nehéz vértezet védelme nélkül. A
golyózápor, amelynek a mai kor katonája védelem nélkül kiteszi magát, az
akkori harcost megborzasztva futamította volna meg.

Egykor a hősiesség egyetlen pillanata is elég volt a halhatatlanságra.
Manapság pedig egy lövészárok elfoglalása is a bátorság oly
folytonosságát követeli, amely ismeretlen volt Homeros harcosai előtt.
Achilles háromezer év óta világhírű oly vitézi tettek révén, amelyek
napjainkban még egy hadi keresztet sem szereztek volna neki.

A mai háborúk a szakadozottan és vaktában nyilvánvaló bátorság helyébe a
folytonos és megfontolt bátorságot léptették. Sokkal hasznosabb az
előbbinél, de sokkal bajosabb is megteremteni.

A mai háború földalatti tusáinak s a végtelen levegőégbe vesző repülőnek
néma hősiessége jóval fölülmúlja az egykori háborúk zajos, de
pillanatnyi hősiességét.

A meg-megszakított bátorságot a szokás csak akkor változtatja át
folytonos bátorsággá, ha a megismétlődő veszélyek hasonlók. Aki hősnek
bizonyul a szuronyrohamban, esetleg megborzadva hőköl vissza valamely
ismeretlen hadigéptől.

A váratlan veszéllyel szembenálló biztosság az akarat s az idegek olyan
igénybevételét követeli, amelyet nem lehetne soká meghosszabbítani s
amelyet csak hosszú nyugalom tud helyrepótolni.

Ha megszokássá tudtuk átalakítani a veszélyt, a fáradságot, az unalmat,
ezzel könnyebben elviselhetővé tettük.

A figyelmet nem lehet megosztani, de le lehet vezetni. A katonával
hasznosan lehet gondjait felejtetni változatos és folytonos gyakorlatok
révén.

Minden katonai csoport végezetre szert tesz a tömegbátorságra; de ehhez
mindig bizonyos idő kell.

A vitéz ember, ha kiemelik a maga csoportjából s áthelyezik egy másik
csoportba, ahol nem ismerik, gyakran sokat veszít a bátorságából.

Ugyanaz a katonai csoport ide-oda ingadozhat a félelem és hősiesség
érzései közt a parancsnok személye szerint.

Ha egy csapatot meggyőzünk a fölényéről, ezzel beleoltjuk az állandó
bátorságot, a diadal nemzőjét.

A defenziva egyik lélektani hátránya az, hogy lefokozza a bátorságot,
amelyet az offenziva föltüzel.

A lövészárok bebizonyította, hogy a harc értéke oly tulajdonságokon
(szívósság, kitartás, kezdeményezés, bátorság, akarat, ítélet) fordul
meg, amiket nem lehet könyvből megtanulni s amik egyedűl a jellemtől
függnek.

A hősiesség nem ismer kasztot.


7. A rábeszélés és parancsolás művészete.

A parancsnok lelke egyszersmind a katona lelke is. Ennélfogva, ha egy
csapat elveszti parancsnokát, aki tudta vezetni, egyszersmind elveszti a
maga cohaesióját is s nemsokára összefüggés nélkül való tömeggé sülyed.

A vállrojt és zsinór megkönnyíti a parancsnoklást, de nem adja meg a
parancsnoklás művészetét.

A rangfokok csak mesterséges hierarchiát teremtenek, amelyek háború
esetén gyakran illuzóriusokká válnak. Csak az erkölcsi érték teremtheti
meg az alárendeltekben az engedelmességet, tekintélyt és odaadást.

A parancsolás művészete nem teljes, ha nem támaszkodik a rábeszélés
művészetére. A retorika kézikönyvei megadják a beszéd szerkesztésének
szabályait, de sehogysem tanítanak meg a rábeszélés művészetére.

A szózatokban, amelyekkel egy gyülekezetet vagy csoportot akarunk
valamire rábeszélni, használhatunk észokokat is, de mindenekelőtt az
érzéseket kell rezgésbe hoznunk.

Az ész néha meggyőz egy-egy percre, de nem cselekedtet. Ezért élnek vele
oly ritkán a tömegek kitanult vezetői.

A tömegeket vezető psychológiai törvények kezelése nélkül nem lehet a
kollektivitásba a testületi szellemet beoltani.

Roppant növeljük a csapat értékét, ha megteremtjük a testületi
szellemet. Ennek köszönhető, hogy a háborúban némely ezred annyi
tekintélyre tett szert, hogy mindig segítségül lehetett hívni olyan
helyzetekben, amidőn soha meg nem tántorodó emberekre volt szükség.

A testületi szellemtől eltöltött csapatban a dicsőség és a vetélkedés is
kollektiv érzelmek. Ezek az érzelmek lelki ragály útján terjednek a
csapatba ujonnan bevezetett egységekbe, ha csak nem túlságos nagy a
számuk.

A katona értékének egyik legfontosabb eleme bizalma parancsnokaiban.

A parancsnoknak, aki lelke révén benső összeköttetésben van embereivel,
nincs szüksége a szóra: elég neki egy intés, egy pillantás.

Egy parancsnok sem vetheti meg azt a művészetet, amellyel a haláltól
minden percben fenyegetett katonáiban fentarthatja a jó kedvet.

Bizonyos szavak növelik a katona energiáit s győzhetetlenné teszik. De
már nagy vezérnek kell lennie, aki ezeket a szavakat ki tudja gondolni
és mondani.

Könnyű az elszigetelt emberekre hatnunk azzal, hogy érdekeikre, azaz
önzésükre hatunk. Minthogy azonban a tömegek nem önzők, más indítékokkal
kell őket elcsábítani.

Az erősítgetés, ismétlés, tekintély és lelki ragály a rábeszélés nagy
tényezői, de ezek hatása az alkalmazójuktól függ.

Rábeszélés céljára a körülményekhez képest az érzelmi, misztikus vagy
kollektiv befolyásokhoz kell folyamodni, nem pedig az emberek eszéhez.

Az ellenmondás ritkán jó eszköze a rábírásnak. Pörbe szállni egy
véleménnyel, többnyire annyit tesz, mint erősíteni. Az ellenfél eszméi
úgyis módosulnak, miközben ez önmagát meggyőzni iparkodik a szuggesztiók
és megfontolások sorával, amelyek azután a tudattalanban lassan
kicsiráznak. A nők, ösztönszerűleg ismervén ezt az eljárást, igen
könnyen tudnak valamire rábírni…

A szónok könnyen változtatja meg hallgatói véleményét. Befolyása azonban
csak rövid ideig tart, ezért kevés hatással van viselkedésükre.

Valamely gyülekezet szavazatai nagyban különböznek aszerint, hogy
valamely beszéd után közvetlenül adják-e le, vagy csak másnap a beszéd
után.

Ha leigáztuk a sziveket, könnyen uraivá válunk az akaratnak is.




III. RÉSZ.  A NÉPEK LÉLEKTANA.


1. A népek lelkének alakulása.

A néplélek ősi elemek fölhalmozódása és az évszázadok által való
állandósulása. E szilárd szikla körül hullámzanak a mozgékony elemek: a
nevelés és környezet teremtette egyéni lelkek.

A népek csak azután állandósulnak, ha már megszerezték a kollektiv
tudatot. Ez a megszerzés sokszor századok műve.

A nép élete, intézményei, hite, művészete, küzdelmei képviselik a
látható formáját az őt vezérlő láthatatlan erőknek.

A nép eszejárásából ered viselkedése, következéskép történelme is.

Valamely nép lehető visszahatásait csak úgy lehet előre megéreznünk, ha
tanulmányoztuk tetteit történelme nagy helyzeteiben.

A nép lelkét nagyon jól ki lehet olvasni tetteiből, de csak nagyon
rosszul könyveiből és beszédeiből.

Elég néhány év, hogy valamely nép értelmét kiműveljék. De évszázadok
kellenek a jelleme kiművelésére.

A lelki világ átalakulásai rohamosan maguk után vonják az anyagiak
átalakulását is.

Sok nép anyagi haladása lerombolta erkölcsi haladását.

A népek nem másolják meg ősi lelküket, azonban alá vethetők új
irányításoknak, amelyek diadalra vagy katasztrófára vezetnek. Igy
váltott irányt a németek lelki világa három tényező: a militarizmus, a
politikai egyesítés és a technikai nevelés hatása alatt.

A népek átalakíthatják művelődésüket azáltal, hogy átidomítják egy más
nép nyelvét, intézményeit, művészetét. Azért lelkük nem változik meg. A
normann hódítás után az angolok sokáig franciául beszéltek, de angolok
maradtak. Róma ellatinosította a gallokat, de nem változtatta meg
jellemüket.

A japán az íjj és nyíl használatáról néhány év alatt áttért a modern
fegyverekre és iparra. Hogy az új civilizációt felszívja, egyszerűen
csak a türelem, szívósság, fegyelem tulajdonait kellett hasznosítania,
amelyet ősei hagytak rá. Megváltoztatta műveltségét, de nem a lelkét.

A nemzetiség négy különböző elemből tevődik össze, amely ritkán egyesül
ugyanabban a népben: a faj, a nyelv, a vallás, az érdekek.

A népek, amelyeknek nincs eléggé megállapodott ősi lelkük, hiába élnek s
csak igen lassan haladnak. Azok, akiknek a lelke túlságosan
megállapodott, egyáltalában nem haladnak. A mai korban az oroszok
képviselik az elégtelen stabilizációt, a khinaiak pedig a túlságosan
teljeset.

Történelme bizonyos korszakaiban a nép gondolkodási, jellembeli, itéleti
s következéskép viselkedési hibái gyógyíthatatlanokká válnak. Nemzőivé
lesznek azoknak a kérlelhetetlen végzetszerűségeknek, amelyek súlya
alatt nagy birodalmak is bukással végzik sorsukat.

Ha egy nép tettei indítékául már nem az egyéni dicsőség, hanem a
kollektiv dicsőség szolgál, az a nép már hatalmas erkölcsi haladást
tanusít.

A nemzetek csak a lelkek fejlődésével formálódnak át. Minden népnek
magában s nem magán kívül kell keresnie nagysága vagy hanyatlása okait.

A történelem sok súlyos helyzetében a népek gyakran élesebben látnak,
mint kormányzóik. Ilyenkor halottaik szemével látnak.

A nép lelke sokkal inkább szabja meg a neki lehetséges politikai irányt,
mint kormányzói akarata.

A kormányzás művészetének egyik alapföltétele ahhoz érteni, mint kell a
népek lelkében bizonyos érzelmeket és hiteket életre kelteni, nőttetni
vagy eltüntetni.

Valamely nép lelki világát átalakítani sokszor hasznosabb, mint hadi
felszerelését szaporítani.

Nem elég meghódítani valamely nép területét. Csak úgy uralja a győzőt,
ha a ez lelkét is legyőzte.


2. Néhány nép összehasonlított lélektana.

Minden népnek van bizonyos számú közös jellemvonása, de mindegyiküknek
vannak őket megkülönböztető sajátságaik is. Ilyenek pl. az angolok
szívóssága és az oroszok határozatlansága.

Az, hogy egy nép mint látja a dolgokat, inkább függ lelki
temperamentumától, azaz jellemétől, semmint értelmiségétől. Ez a jellem
határozza meg, mi módon hat vissza a külső világ ingereire.

Minden népnek megvan a maga eszménye a jogról, erkölcsről, igazságról,
ami annyira személyes, hogy más nemzetek nem fogadhatják be. Ennek a
lélektani törvénynek nem-ismerése okozta több gyarmat lesülyedését.

A népeknek szabadságukban áll vezérlő alapelveiket halhatatlanokká
minősíteni, de nincs joguk, azokat eltérő lelki világú egyéb nemzetekre
tukmálni. A politikai metafizikák époly tiszteletre méltóak, mint a
vallásiak, az alatt a feltétel alatt, hogy nem lépnek fel az erőszakos
rátukmálás igényével.

Ámbár a balkáni népek lelke nagyon egyszerű és kevés számú elemtől
vezérelt: ez a háború kezdetén rejtély volt a legtöbb európai diplomata
számára, mert makacsul fejükbe vették, hogy a maguk logikája szerint
itélik meg azokat.

A mostani háború ismét igazolja azt a történelmi törvényt, hogy valamely
nép egy más faj intézményeit, művészetét, nyelvét, vallását csak úgy
tudja átvenni, ha gyökeres átalakításokat végez rajtuk. Még az istenek
is alá vannak vetve ezeknek a változtatásoknak. A hindu Buddha Khinába
átvíve csakhamar a khina istenség jellemvonásait vette föl. Angliába
érve a biblia Jehovája angol istenné alakult, aki a világot Anglia
előnyére kormányozza. A keresztények kegyes és szelíd istenéből a
germánok vad és véres istenséget formáltak, akiben nincs irgalom a
gyengék iránt, de annál több a tekintet az erősek irányában.

A háború előtt Németország elárasztotta a világot iparcikkeivel, de nem
árasztotta el gondolataival. A nagy bölcselők, nagy írók kora ott már
régóta bezárult.

A német ember még elszigetelve is kollektiv lény marad. Csak úgy van
értéke, ha egy csoportba olvad. Minden polgár a nagy szervezet, az állam
sejtje.

A német ember lelkiismerete az államtól irányított kollektiv
lelkiismeret, az angol és amerikai emberé ellenben egyéni lelkiismeret,
amely az államnak csak igen csekély részt enged át önmagából.

Poroszország több mint félszázadot fordított arra, hogy Németország
lelki világát az iskola és kaszárnya segítségével megformálja, de ez a
lelki világ természetellenes volt és így mesterséges maradt. A németek
bizonyosan ráeszmélnek végtére, hogy az a dicsőség, hogy majdnem
egyesegyedüli védői az erőszakos abszolutizmusnak, sok áldozatba kerül
és kevés hasznot hajt.

A mély szakadék, amely Angliát és Németországot észjárásra nézve
elválasztotta, már a háború előtt megnyilvánult a meghódított népek
iránt tanusított maguktartásában. Anglia szabadságot adott a legyőzött
Transvaalnak. Amerika megszerezte Kuba szigetét, de azután
önkormányzatára bízta. Ellenben a németek Lengyelországban, Elsassban s
minden gyarmatukon nem ismertek más politikai uralmat, mint az erőszakot
s ellenségükké tették a népet, amelyet kormányoztak.

Az angol nem sokat törődik az elméletekkel s a logikával; csak a
realitást nézi s igyekszik ahhoz alkalmazkodni.

A népek, amelyeknek erkölcseit túlságosan megszelidítette s amelyeknek
jellemsajátságait megbénította a művelődés, mindenkor nehéz harcot
vívnak a fajok ellen, amelyek tulajdonságai: az öntudatlan bestialitás,
a szigorú fegyelem, a hódításvágy és a zsákmány szeretete.

Bizonyos népek egyik főjellemvonása, hogy nincs bennük semmiféle
állandóság, ami lehetetlenné teszi, hogy bizalmat vessenek beléjük.
Erészt általánosítani lehet reájuk az egykori Reichstag egyik
képviselőjének, Vetterlé apátnak lengyel honfitársairól tett
megfigyelését: «Valamennyien jó pajtások és társaságban kellemes emberek
voltak, de mily állhatatlanok és bizonytalanok! Láttam, mint mennek át a
legforradalmibb ellenzékből a legvadabb mamelukságra, még pedig egy
szempillantás alatt, látható ok nélkül. Egy nap azzal fenyegetőztek,
hogy bombákat raknak a kancellár széke alá, másnap lelkesedve szavazták
meg a reakciós törvényeket. Sohasem lehetett föltétlenül számítani
ezeknek a színtváltó személyeknek közreműködésére».

A népek viselkedésének magyarázatában sok hibának tesszük ki magunkat,
ha elfelejtjük, hogy minden lelket nem lehet ugyanazzal a mérővesszővel
mérni.


3. Miért nem értik meg egymást a különböző fajok?

Azért uralkodik a megértetlenség a különböző fajú, nevelésű és nemű
lények közt, mert ugyanazok az ingerek, sőt ugyanazok a szavak is
teljesen eltérő eszméket és érzéseket váltanak ki bennök. Hitük,
itéletük, életnézetük mind-mind különbözik.

A háború ismét megmutatta mily kevéssé ismerik egymást a népek.
Németország nem ismerte Franciaország és Anglia lelkét; s a franciák
époly kevéssé ismerték Németországot.

A népek a mostani küzdelemben megtanulták, mennyire változik a fajok
szerint bizonyos elvont szavak értelme, aminők: a jog, szabadság,
emberiesség, erő stb. A bölcselők már előbb is jól tudták ezt.

Hogy a különböző fajok fiai közt mily nagy a megértetlenség, ennek
meglepő példája az a tény, hogy a német és francia szocialisták sok
kongresszuson találkoztak, anélkül, hogy csak sejtették volna, mily
eltérőek az eszméik, érzelmeik, sőt még elméleteik is.

A nemzetköziség lehetséges az érdekek világában, de lehetetlen az
érzelmek világában.

Az idegen vagy kihalt népek eszméihez gyakran nem tudunk hozzáférni. Ez
azért van, mert csak a magunk lelki világán át tudjuk őket megítélni.
Igy pl., hogy tudnók megérteni manapság a régi rómait, aki istenné tette
a császárt, a városokat, sőt egyszerűen az elvont fogalmakat is, mint
például az egyetértést («Concordia»).

Lehetetlen egy nép lelkébe hatolnunk, ha túlságosan távolesik a mienktől
s különsen akkor, ha még nincs megállapodva és szüntelenül változik a
körülmények szerint. Ezért nem birjuk megérteni az orosz néplélek
kirezgéseit és színváltozásait.

Hogy az eltérő lelki világú népek el tudják egymást viselni, kerülniök
kell egymást. Mihelyest sűrűbben érintkeznek, lelki eltéréseik harcra
vezetnek.

Arról az emberről, aki nem úgy ítél, mint mi, hajlandók vagyunk azt
mondani, hogy egyáltalában nincs itélőképessége.


4. Az illuziók szerepe a népek életében.

Az illuziók az ember lelki világának meg nem szüntethető szükségletei
közé tartoznak; befolyásuk a történelem minden szakában uralkodónak
bizonyult. Minden korban millió és millió ember volt kész életét áldozni
érettük. Az illuziók nevében romboltak le nagy birodalmakat és
alapítottak másokat.

Hogy a népek életében az észszerű befolyások szerepe olyan gyenge, ez
egyik ok, amely bajossá teszi a történelmük folyását megsejteni. Ha a
históriából kiküszöbölnők az illuziókat és délibábokat, a históriának
vége volna.

Sok gondolkozó a mi korunkat a pozitivizmus korának tekintette, amely
már csak az ész szavának engedelmeskedik. A tapasztalat azonban ép a
közelmultban amellett tanuskodott, hogy a világot ma is a legcsalókább
utópiák vezetik. A németek hegemoniájuk küldetésének délibábos hite
nevében pusztították el Európát, míg az országok, ahová betörtek, ismét
másrendű illuziók áldozatai voltak, mint például a pacifizmusé és
nemzetköziségé, amelyek szükségkép vezettek romlásukra.

A teljes hiszékenység, nem pedig a szkepszis az egyének, de kivált a
népek rendes lelkiállapota.

Ha a hallucinációk rabjai nem játszanak vala olyan főszerepet a
történelemben, az események folyama egészen más lett volna. De nem
bizonyos, hogy a világ nyert volna ezzel. A tévedés ugyanis gyakran
erősebb ösztönző, mint az igazság.

A népek könnyebben vannak el kenyér, semmint illuziók nélkül. E
megszédítő fantomok rabigájában elfelejtik legdrágább érdekeiket.

Az ész az illuziók ellen folytatott örökös harcban csak az idő
segítségével tud diadalt aratni.

Csak a tapasztalat tudja gyorsan lerontani az illuziókat, de ez is csak
akkor, ha katasztrofális formát ölt. Ilyenkor egy szempillantás alatt
láthatóvá teszi a tévedést, amint a villám bevilágítja az éjszakát.

A kollektiv illuziók csak a kényszerűségnek engednek, de sohasem az
észokoknak.

Amit az eszmék haladásának hivunk, sokszor nem egyéb, mint az illuziók
átalakulása, amelyeket ezek az eszmék ébresztenek.

Minthogy a tévedés rendesen nagyobb benyomást tesz, mint az igazság: a
politikusok szívesebb élnek a tévedéssel, mint az igazsággal.

Az anyagi erők, amelyek ellen ma küzdünk félelmetesek, de az illuziók,
amelyek ezeket az erőket nemzették, még sokkal félelmetesebbek.

Az illuziók szülik a reményt s következéskép a boldogságot; ezért mindig
csábosabbak lesznek, mint a valóság.

A tévedés lerontására több idő kell, mint megalkotására.

Az illuziók kezelése ép oly szükséges dolga a hódítóknak, mint az ágyúk
kezelése.

Az irreális a reálisnak nagy nemzője.


5. Az egyéni vélemény és magatartás.

Értelmi tekintetben az ember értéke először itélőképességétől, azután
ismeretei számától és szabatosságától függ. Viselkedése szempontjából
pedig jellemétől.

Egyének és népek igazi személyiségét nem annyira értelmük, mint jellemük
határozza meg.

Az értelmes, de jellem nélküli ember mindig csak vezetett marad s nem
lesz sohasem vezér. Csak ritkán ura a viselkedésének.

A nézetek, amelyeket vallunk, rendesen édeskevés befolyást gyakorolnak
tényleges magatartásunkra.

Sok ember joggal emlegeti nézetei állandóságát, de kár azzal
dicsekednie. Mert csak azt bizonyítja ezzel, hogy semmit sem tanult
attól a naptól fogva, hogy nézetei kialakultak. A tudatlanság vagy
bárgyúság ilyen nyilvánvaló bizonyítékát nem kell dobra ütni.

Ritka az a szellem, amely nézeteit személyes reflexióira tudná
alapítani. A faj, a társadalmi csoport, a környezet, a mesterség, az
ujság a leggyakrabban elegendők az eszmék irányítására s a beszéd
táplálására.

A kollektiv gondolkozás a szabály. Az individualis gondolkozás a
kivétel.

Valamely véleménynek rendesen nem igazsága kölcsönöz értéket, hanem
annak a személynek tekintélye, aki nyilvánítja.

A legtöbb ember a vélemények, előitéletek és tévedések hálójában marad,
amely elfátyolozza előlük a valóságot. Átélik az életet, anélkül, hogy
mást is észrevennének benne, mint álmaik látomásait, vagy könyveik
leírásait.

A nagy társadalmi kataklizmákban az egyéni lélek annyira uralja a
kollektiv lelket, hogy még a legkiválóbb szellemek is elvesztik
itélőképességüket s képtelenekké válnak bármely nyilvánvaló dolgot is
tisztán látni.

Egyének, de különösen népek elég könnyen felejtik érdekeik megsértését;
ámde önszeretetük sebeit nem tudják megbocsátani.

A lelkiismeretfurdalás egyéni érzelem; a kollektivitások nem ismerik. A
nemzetek legnagyobb bűnei ugyanannyi védelmezőre találnak, mint
erényeik.

Önmagát nem ismerni sokszor jobb, mint ismerni.

Önmagunk igazi ismerete általában igen szerénnyé tenne bennünket.

Sokszor találkozunk emberekkel, akik folyton a szabadságról szavalnak,
de ezek közt ritkák az olyanok, akik életüket ne annak szentelték volna,
hogy rabláncokat kovácsoljanak enlelkükre.

Erényeink sokszor bizony gyenge lábon állanának, ha jutalom reményének
híján nem támaszkodnának hiúságunkra.

Az ember a sorsának igazi kovácsa. Tévelygő lesz az életben, aki nincs
erről meggyőződve.

A gyenge akaratot a beszéd árulja el, az erőset a cselekedet.

Hogy megpróbáljuk belső életünket átalakítani, ez jobban előmozdítja a
boldogságot, mintha erőnket abban használjuk el, hogy külső életünket
alakítsuk át.


6. A kollektiv vélemény.

A kollektiv vélemény annyira elhatalmasodott, hogy a legnagyobb
autokraták sem tudnának vele szembehelyezkedni. Nemsokára a népek s nem
mások diktálják majd a háborút s a békét.

A közvélemény tekintélyes erőt képvisel, de ritkán fakad önkéntes
forrásból. Vezetőknek kell megteremtenie vagy irányítania, különösen
nagy bonyodalmak esetén.

Valamely csoporthoz csatlakozni annyi, mint fölvenni annak a csoportnak
kollektiv lelkét és véleményeit. A világos körvonalú tömörülésekben,
mint a katonai, tisztviselői, tanítói csoportokban a foglalkozások
azonossága s különösen a lelki ragály a csoport minden tagjában
szomszédos kollektiv véleményt ébreszt.

A tömeglogika láncolatai nem azonosak az észszerű logikáéval. Ezért amaz
könnyen fogadja el az ellenmondásokat, amiket ez nem tudna elviselni.

A tömegek keveset okoskodnak, de annál élénkebben éreznek és reagálnak.
Az izgalom és a visszahatás közé az egyén be tudja iktatni a
megfontolást, amire a tömegben levő ember nem képes.

Szavaknak, képeknek nagyobb hatalmuk van a tömegek lelkére, mint minden
érvnek.

A tömegérzésekre alapított vélemény lehet szabatos, de az értelemnek
rendszerint semmi szerepe nincs eredetében.

Joggal állapították meg, hogy Oroszországban a tömegek nem eszmékhez,
hanem a jelszóhoz csatlakoznak. Néhány perc alatt lelkesedve tapsolnak
más és más szónokoknak, akik egymással szöges ellentétben álló nézeteket
fejtenek ki. Ugyanezt a megfigyelést sok más országra is lehet
alkalmazni.

Ha az az ember, akire valamely ügy elintézését bízni akarjuk, azt
javasolja, hogy küldjenek ki mellé még egy bizottságot is, azonnal le
kell mondani arról, hogy ő bizassék meg az üggyel.

Ha a tévedés kollektivvé válik, oly erőre tesz szert, mint az igazság.


7. Az eszmék a népek életében.

Minden civilizáció intézményei, bölcselete, irodalma és művészete
egyetemével csekély számú vezéreszméből származik. Ezek rányomják
bélyegüket ennek a műveltségnek minden elemére.

Valamely nép eszméit átalakítani annyit tesz, mint megváltoztatni
viselkedését, életét s következéskép történelme folyását.

Ámbár a mostani európai háború látszólag csak anyagi erőket működtet,
valójában eszmék állnak harcban: az abszolutizmus küzd a demokratikus
aspirációk ellen.

A népek sorsa sokkal inkább függ a tényektől, amelyek őket vezetik,
semmint uralkodói akaratától.

A modern német még veszélyesebb eszméi, mint ágyúi miatt. Az utolsó
teuton is megvan győződve faja és kötelessége felsőbbségéről, amelynél
fogva uralmát ki akarja terjeszteni a világra. Ez a fölfogás azonos
azzal, amelyet a törökök egykor oly soká vallottak a keresztényekkel
szemben s nyilván nagy erőt ad. Talán csak egy új sorozata a keresztes
hadjáratoknak tudná lerombolni.

A népek, amelyek csak észszerű eszméktől akarják magukat vezettetni,
katonailag mindig alacsonyabb rendűek lesznek, mint azok, amelyeket
tömegfanatizmussá erősödő politikai, vallási vagy társadalmi hitek
vezetnek.

Az eszme politikai vagy társadalmi értékét nem igazságának foka szabja
meg, hanem az odaadás, amelyet föl tud kelteni. A multak és a jelen
háború tanulságai szerint gyakran a leghamisabb eszmék hatnak
legmélyebben a lelkekre.

Hogy az eszme terjedjen és cselekedetek rugójává váljék, érzelmi vagy
misztikus támasztékra van szüksége. A tisztán észszerű eszme nem ragadós
és hatástalan marad a tömegek lelkére.

A ködös és elmosódott eszme, amely azonban a titok leplébe van burkolva,
könnyen lelkesít, míg a tiszta és szabatos eszme sokszor nem indít semmi
tettre.

A népek életét fölforgató események gyakran a szavak fölidézte eszmék
tartalmát is megváltoztatják. A régi és kissé elkopottnak tartott
kifejezések, mint pl. «a haza», hirtelen élesen kidomborodnak; ellenben
mások, amelyekhez egykor annyi remény fűződött, mint pl. a «pacifizmus»
és «a nemzetköziség» minden tekintélyüket és súlyúkat elveszítik.

Valamely nép addig dicsekszik olyan erényekkel, amelyek nincsenek meg
benne, míg végezetre az a meggyőződés tölti el, hogy csakugyan meg van
velök áldva.

Hogy a népet vezethessék, az eszméknek nincs szükségük arra, hogy igazuk
legyenek; elég, ha van tekintélyük.

A nagy események néha olyan eszméket nemzenek, amelyek homlokegyenest
ellenkeznek azokkal, amelyek őket szülték. A német elméleteket az erő
jogáról kétségtelenül egészen átformálja a mostani háború.

Az eszmék is, mint az élő lények, alá vannak vetve az evolució
folyamatának, amely a világot átalakulásra kényszeríti. A vezérlő
eszmék, amelyek igazak valamely korban, már nem azok egy másik korban.
Ennek az elvnek az elfelejtése a háború kezdetén sok katonai
tévedésünknek volt a szülőoka.

Az optimizmus, épúgy, mint a pacifizmus, bizonyos lelki állapot
következménye. Az optimizmus boldogabbá, a pesszimizmus előrelátóbbá
teszi az embert. Ha Franciaország jobban készült volna a háborúra,
amelyet egy pár pesszimista előre bemondott, de amelyet a pacifizmusba
burkolt optimisták tagadtak, jó sok romlást kikerülhetett volna.

A hamis ideák a történelem nagy romboló erői. Csupán anyagi fegyverekkel
nem is lehet lebirni őket.

A téves eszmének nem kell számolnia sem a valósággal, sem a
valószínűséggel; ezért rendesen sokkal csábosabb, mint a való eszme.

A téves eszme könnyen talál ezer meg ezer embert, akik védelmezik. A
való eszme rendesen csak nagyon keveset.

Ha téves eszme foglalja el az értelem terét, a legerősebben bizonyító
tapasztalat is hatástalan maradna.

Hamis eszmét oltani a tömegek lelkébe annyi, mint gyújtogatni, aminek
pusztításait senki sem tudja előre meghatározni. A német birodalom mai
vezetői kell, hogy belássák már ezt. Ha a háborúk története csupán
azokat lajstromozná, amelyeket igaz eszmék idéztek föl, ez a történet
igen rövid lenne.

A hamis eszmék szívósságát és veszélyét nyilvánvalóvá tették a háború
alatt tartott szocialista kongresszusok. Ott láttuk a javíthatatlan
elméleti embereket, akik ernyedetlenül ismételték tévedéses szólamaikat
a pacifizmusról és nemzetköziségről, a mi balsorsunk okozóiról.

Amikor majd a katonai harcok véget értek, bizonyos, ma még néma eszmék,
újra csatázni fognak egymással. A való és a hamis eszmék közt támadt e
küzdelem eredményétől függ a népek jövője. – A legvérengzőbb hódító sem
pusztít annyit, mint a hamis eszmék.


8. A népek öregkora.

Nincs a történelemben példa arra, hogy a nemzetek mindig csak
előrehaladtak volna. A nagyság bizonyos korszaka után hanyatlanak és
eltünnek, sokszor csak elmosódott nyomokat hagyva maguk után.

Ha a történelem ciklusainak ismétlődniök kellene, minden nemzet, épúgy,
mint a múlt nemzetei, arra volna kárhoztatva, hogy elöregedjék és
eltünjék. A homok betemette Ninive nyomait. Róma dicsősége már csak
emlék.

A népek tönkremennek, de műveik néha túlélik őket. A halálból azonban
csakhamar új élet fakad. A piramisépítő fajok porából új fajok
születtek, gazdagok oly igazságokban, amelyek a hajdani civilizációk
előtt ismeretlenek voltak.

A népek öregkoráról inkább lelki világukra vonatkozólag lehet beszélni,
semmint biológiai szempontból.

A nép öregkora akkor kezdődik, amikor a jóléttől elpuhulva s
erőfeszítésre képtelenül az egyéni önzést lépteti a kollektiv önzés
helyébe; a nyugalom maximumát iparkodik elnyerni a munka minimumával s
nem tud már alkalmazkodni az új szükségletekhez, amelyek a civilizáció
haladásából újra meg újra támadnak.

A népek nem nőnek többé nagyobbra, ha életük túlságosan megkönnyebbül.
Róma csak küzdelmei korszakában haladt előre. A béke s az anyagi jólét
már hanyatlása kezdetét jelölték.

Vannak a népek történetében idők, amidőn az erő kultusza, a nyereség
szenvedélye s a rosszhiszeműség a siker tényezői lehetnek, de oly
sikeré, amely nemsokára a hanyatlást vonja maga után. Hajdan ezt
tapasztalta Karthago. Minden gazdagsága, seregeinek hatalma ellenére is
eltünt a történelemből s nem hagyott egyéb nyomot, mint a népek
megvetését a «pún hűség» iránt.

Az öregek, – állítja Bacon – túlsok ellenvetést tesznek, túlhosszasan
tárgyalnak, keveset kockáztatnak, nagyon hamar megbánják a dolgokat,
ritkán cselekszenek az alkalmas percben s megelégszenek közepes
sikerekkel. Hasonló hibákat figyelhetni meg az oly népeknél, akiknek
energiái különböző okokból megbénultak.

Az elhatározás képtelensége, a tétlenségre való hajlam és a felelőségtől
való félelem az aggság jellemző tünetei egyéneknél s népeknél egyaránt.

Úgy látszik, hogy a népek, létük bizonyos korában, már nem tudnának
előhaladni, ha nagy válságok föl nem forgatnák életüket s nem hajtanák
tettre. Ezek a válságok nyilván szükségesek arra, hogy megszabadítsák
őket egy túlságosan rájok nehezedett múlt, az előitéletek és megrögzött
szokások lidércnyomásától.

Valamely nép gyorsan öregszik, ha nem tudván alkalmazkodni az új
szükségletekhez, tűri, hogy más népek túlszárnyalják. Az ipari, hajózási
és kereskedelmi statisztika szerint bizonyos népeket már a háború előtt
sok hosszal megelőztek már más népek. A mostani küzdelmek talán
felkeltik majd az elszunnyadt aktivitásokat.

Ha egy katasztrófa nyilvánvalóvá teszi a régi társadalmi szervezet
elhasználódását, következéskép elégtelenségét, beáll az átalakulásának
szüksége. Ha jól irányítják ez a nehéz művelet a megrendült társadalomba
új életet önt. Ha ellenben rosszúl vezetik, – s ez a leggyakoribb eset –
anarkhiát szül, amely nem egy nép történetének záróköve lett.

A nagyon öreg civilizációkat fenyegető leromlás okai közt szerepel a
társadalmi életet szabályozó rendeletek felhalmozódása. Ezek megbénítják
a szabadságot, a kezdeményezést s végül a cselekvés akarását.

Bizonyos foglalkozások minden korban ugyanazokat a lelki
elkorcsosulásokat teremtették meg. Már Macchiavelli panaszkodott az ő
vezérkaruk irka-firkájáról és sablonjairól.

Ha a pacifizmus oly népnél fejlődik ki, amelyet hódításra éhes nemzetek
vesznek körül, ez megbontja aktivitása segédforrásait és gyorsan
szolgaságra vezeti a népet.

A nagy mult majdnem minden nemzet számára súlyos, nem egyszer
leroskasztó terhet jelent.

A különböző népek életképességének foka sokkal nyilvánvalóbbá válik majd
a béke másnapján, mint a háborúban.




IV. RÉSZ.  A NEMZETEK HATALMÁNAK ANYAGI TÉNYEZŐI.


1. A kőszén korszaka.

A világ evoluciójának mai korszakában a népeken és királyokon gazdasági
szükségszerűségek uralkodnak, amelyek erősebbek, mint az ő akaratuk.

Az ipari korszak végkép meghódította a világot. A népek fölényét már nem
filozófiája, irodalma, művészete fejlődése szabja meg, hanem szénben
való gazdagsága és technikai képességei.

Az egész antik világon, sőt egészen a legújabb korig az országok hatalma
nagyban függött lakosai számától és képességeitől. Ma ellenben főképen
szénben való gazdagságától.

A modern korszak fejlődését a szén szerepe jellemzi. Két évszázad előtt
még nem látták hasznát, ma pedig annyira nélkülözhetetlen, hogy ha
eltünnék, az illető ország élete is megakadna. Nem volna többé vasút,
gyár, s háborúban ágyú.

Csak a szén tudta megteremteni a gép uralmát, amely a civilizáció
megújitója lett.

A népek életében a jelenségek láncolata végezetre úrrá lesz minden
akaraton. A szénbányák feltárása lehetővé tette Németországnak a
kiviteli cikkek gazdaságos gyártását. Ebből túltermelés származott,
amely szükségessé tette távoli piacok meghódítását és ennek kapcsán
hatalmas hajóraj teremtését, hogy kivitelét támogassa. A germán
aspirációk nőttön-nőttek s a hegemónia régi álma megvalósíthatónak
látszott.

Valamely országnak szénben és vasban való gazdagsága manapság nemcsak
katonai és ipari hatalmának színvonalát határozza meg, hanem
kereskedelmi terjeszkedésének lehetőségét is.

A vas és szén fölényes szerepét a modern háborúkban nyilvánvalóvá tette
az a nyilatkozat is, amelyet Németország hat legnagyobb ipari egyesülete
bocsátott ki. Abban kijelentették, hogy ha a háború kezdetén a Briey-i
medencét meg nem hódítják, a harcot nem lehetett volna folytatni, mert
hiányzott volna a municióra szükséges vasanyag.

Hogy egy-egy országnak szénben való gazdagsága mily hatalmat biztosít,
kiderül abból a tényből, hogy egy munkás évi munkája, amely körülbelől
1500 frankba kerül, elvégezhető 3 frank értékű szénmennyiséggel. A szén
mint munkás tehát ötszázszor olcsóbb, mint az ember mint munkás.[1]

Németország gazdasági virágzását különösen annak köszönheti, hogy
földjéből évente 190 millió tonna szenet aknáz ki. Ennek a mechanikai
energiája 950 millió munkás kézimunkájának felel meg.

Annak megkisértése, mint lehet begyűjteni a nap energiáját, ahogyan ezt
egykor a szenet formáló növények tették, a jövő egyik legnagyobb
problémájává válik majd oly népek számára, amelyek szén nélkül
szűkölködnek.

Az olyan ország, amely nem elég gazdag szénben, nem tud gazdaságosan
gyártani; következéskép kénytelen kivitelében olyan termékekre
szorítkozni, amelyek gyártása csak kevés motorerőt igényel.

A széntermelés növelésével a munkások számát növelik. Sok szén és kevés
lakos mellett az ország gazdagabb és erősebb, mint kevés szén és sok
lakos mellett.


2. A gazdasági harcok.

A gazdasági harcok sokszor époly romlást okoznak, mint a katonai harcok.
A történelem bizonyítja, hogy már sok ország lehanyatlását okozták.

Verseny nélkül, tehát gazdasági harcok nélkül nincs haladás.

Napjainkban a gazdasági küzdelem gazdagíthatja a győztest. A katonai
küzdelem ellenben hosszú időre megrontja. A népek közti viszonylatok
egészen át fognak alakulni, ha a kellő számban megismétlődött
tapasztalat bebizonyította ezt az igazságot.

Ha egy nemzet fokonkint eláraszt egy másikat termékeivel, époly teljes
uralomra tesz szert rajta, mintha fegyverrel hódította volna meg. A
gazdasági függés hamar megteremti a politikait.

A katonai szövetségek könnyűek, mert hasonló érdekeket társítanak.
Ellenben a tartós gazdasági szövetségek majdnem lehetetlenek, mert a
szövetségesek ipari és kereskedelmi érdekeik nem azonosak.

Ipari és kereskedelmi tekintetben semmiféle vámsorompó, semmiféle állami
beavatkozás, semmiféle rendszabályok nem tudják hathatósan pártfogolni a
szakmabeli képtelenséget és a kezdeményezés hiányát.

Ha valamely nemzetnek van már egy gazdasági ága, amely kivirágzóban van,
pl. a földmívelés: minden egyéb vállalkozással szemben arra kell
törekednie, hogy ezt az ágat tegye egészen virágzóvá.

A statisztika szerint Franciaország talaja kedvezősége mellett is,
azonban alacsonyabbrendű megmívelési eljárásai miatt hektáronkint csak
13 hektoliter búzaátlagot tud elérni, míg Németország és Anglia 21,
Dánia 27 hektolitert. Ugyanez a különbség zabban és árpában. Vajjon nem
nyilvánvaló-e ebből, hogy földmívelésünk javítása sokkal jobban fizetne,
mintha oly kiviteli cikkek gyártásával küszködünk, amelyek a verseny
következtében édeskevés hasznot hajtanak?

Helyesen mondta nemrég a földmívelés egyik kiváló védelmezője, hogy az
lesz a sarokköve a nemzeti megújhodásnak.

A távoli népek gazdasági felszívóképessége abban a mértékben csökken,
ahogy előrehaladnak. Úgy látszik, hogy Japán és nemsokára a többi Azsia
is teljesen elzárkóznak az európai termékek elől.

Az oly országokban, ahol az ipar egyéni maradt, nem tud megküzdeni a
külföldön alakult egyesülésekkel szemben.

A német ipar egyik nagy ereje abban rejlik, hogy megszervezte a hasonló
termékek gyárosainak egyesülését a kartellekben és így nagyon
gazdaságossá tette a termelést. A mi gyárosainknak is, avégből, hogy
hathatósan küzdjenek meg az új kereskedelmi benyomulásokkal szemben, meg
kell tanulniok, hogy társuljanak, ahelyett hogy egymás ellen fenekednek.

A német árúk behatolásával csak úgy lehet megküzdenünk, ha hasonló
cikkeket ugyanazon az áron gyártunk. A sérthetetleneknek álmodott
vámsorompóknak nem volna egyéb következésük, minthogy a semleges
országok révén mégis bevezetnék a Németországban gyártott cikkeket, vagy
pedig bevezetnék magukba a semleges országokba. Ez annyi volna, mint
rovásunkra, romlásunkra gazdagítani más népeket.

A világháború fedte föl azt a tényt, hogy a német kereskedelem
fokról-fokra meghódít minden piacot. Nagy halmaz vitairat gyűl majd
össze, megmagyarázandó, miért nem követték el a németek még a
lehetetlent is, hogy a háborút kikerüljék.

Németország jövőbeli törekvései az ipari hegemóniára époly félelmetesek
lesznek, mint katonai hegemóniájáról való álma.

Mindaddig, míg az eszmék iránya nem változik meg teljesen, a világ
kétségkívül váltakozni látja majd a gazdasági harcokat a katonai
harcokkal, s látja a kettő összeszövődését.

A fegyveres kézzel vívott háborúk az átmeneti állapotot képviselik, a
gazdasági háborúk az állandót.


3. Harc a délibábok és a gazdasági szükségszerűségek között.

A gazdasági szükségszerűségek, ámbár láthatatlanok, a modern világ nagy
szabályozói.

Az állam az ő tapasztalatlanságával, merevségével, felelőtlenségével és
alkalmazottai közönyével nem tud a kereskedelem szövevényes gépezetébe
anélkül belenyulni, hogy ne rontsa el teljesen.

A délibábos politikai elméletek gyakran több pusztítást okoznak, mint az
ágyúk. A szocialisták fölfogása a pacifizmusról, az osztályharcról, a
tőke lerombolásáról okozták főképpen a katonai és gazdasági tévedéseket,
amelyek súlya alatt Franciaország már-már összeroskadt.

A legtöbb politikus elfelejtkezik a világot vezérlő gazdasági
törvényekről s szentül azt hiszi, hogy a félelmükből s vágyaikból eredő
formulák és rendeletek meg tudják változtatni a dolgok folyását.

Valamely nép tevékenységének foka egész sereg, vágyaitól független
tényezőtől függ: földje hozadékától, népszámától s kivált faja
alkalmasságától.

Az ország, amely az alatt az ürügy alatt, hogy ki tudja önmagát
elégíteni, vonakodnék a nyersanyagokat, mint gyapotot, selymet, kőszenet
stb. külföldről vásárolni: halálra itélné az ezektől függő cikkek iparát
és kereskedelmét.

Bizonyos fényűzési cikkek kivitelét megkönnyítheti a nemzetközi
rokonszenv, azonban a nélkülözhetetlen nyersanyagoknak, mint a szénnek
és gyapotnak kivitele parancsoló szükségletektől függenek, amelyek
nyomósabbak minden érzelmi momentumnál.

Azt gondolni, hogy be lehet szüntetni minden kereskedelmi viszonyt oly
néppel, amelynek gazdasága egyedül tudja szolgáltatni a nélkülözhetetlen
termékeket: veszedelmes illuzió. A személyek bojkottja hasznos, a
gyártmányoké gyakran szükséges, a nyersanyagoké ellenben lehetetlen.

Ha elnyomnák a kockázatot és a versenyt az ipari vállalkozásokban, amint
ezt a latinfajú szocialisták álmodják, ez elapasztaná a civilizáció
haladásának minden forrását.

A mi ipari és földmívelési kincseinknek kiaknázása a háború után a hitel
roppant kifejlődését és decentralizációját teszi majd szükségessé. Ez
föltámasztja majd az egykori vidéki bankokat, amelyeket a nagy intézetek
eltüntettek. Csak ezek a vidéki bankok tudják értékelni a helyi iparok
értékét és következéskép a hitel mértékét, amelyet megérdemelnek.

Hogy elméleti embereink annyira különböző terveket adnak elő jövendőbeli
erőfeszítéseink, munkánk irányára vonatkozólag, ez azt bizonyítja, hogy
inkább számolnak kívánságaikkal, mint a gazdasági lehetőségekkel.

Miközben az elméleti emberek folyton építgetik a «tiszta ész» szülte
képzeleti társadalmakat, előkészítik a nemzet hanyatlását, amelynek
kebelében élnek.

A békeliga megalakítását könnyűnek látják a pacifisták, mert – a
történelem minden tanulsága ellenére is – azt hiszik, hogy a szövetségek
képesek túlélni a gazdasági érdekek ellentmondását.

A német diplomatáknak az az állítása, hogy a kis államoknak el kell
tünniök a nagyok javára, oly fölfogásból ered, amely egykor szabatos
volt, de a világ mostani gazdasági fejlődésére már nem alkalmazható. A
maguk függetlenségét megőrző kis államok szövetsége ma lehetséges, míg
annexiójukat csak nagyon költséges katonai elnyomással lehetne
fenntartani.

A tények megfigyelésén alapuló s fejlődő eszmék világításában az idegen
területek leigázása, a mostani háború főcélja, csakhamar olyan
műveletnek fog mutatkozni, amely romlást hoz a jelenben és semmi hasznot
a jövőben.

Az angol miniszterelnök mondta a parlamentben, hogy a népek jövője attól
a résztől függ, amelyet a háború tanulságaiból kivesznek. A világ
valóban a művelődésnek abba a korszakába lépett, amidőn a délibábok
époly vészthozók volnának, mint a legrombolóbb betörések.


4. A termékenység szerepe.

A mikróbától az emberig a termékenység ha nem is a fennsőbbségnek, de
legalább a boldogulásnak mindig oka volt. A germán betörések idején,
amelyek a római művelődést szétrombolták, a hódítók ernyedetlen
termékenysége volt a diadaluk főfeltétele. Mert, ha ezerszámra ölték is
őket, helyükbe új ezrek születtek.

Minden nép, amely túlságosan fejlődik, végzetszerűleg hódítóvá és
rombolóvá válik olyan népekkel szemben, amelyek termékenysége kisebb.

Valamely ország veszélyessé válik szomszédai számára, ha a földje nem
nyujtja neki többé kielégítő mennyiségben a táplálékot. Az éhség volt a
nagy betörések forrása, amelyek egykor Európát fölforgatták.

Ha a germán hordák egykor nem özönlik el a földet, amely képtelenné vált
őket táplálni, a világ nem ismerte volna meg sem a római civilizáció
rombadőlését, sem a középkor ezer évét, sem a mostani háborút.

Veszélyes csöndesen haladni olyan nép szomszédságában, amely nagyon
rohamosan nő. A világháború bebizonyította ennek az igazságnak
fontosságát.

A németek, akik a háború elején látták, hogy – azonos okokból, mint
Franciaországban – a születések arányszáma csökkenni kezd, ennek az
orvosszerét nem pénzügyi eljárásokban keresték, hanem abban a
meggondolásban, hogy népsürítés politikája elsősorban a vidék
betelepítésének politikája.

Több közgazda eszményül állítja oda a népek elé azt, hogy versenyezzenek
a termékenységben. Már pedig az élő lényeknek története, a rovarétól az
emberéig s a germán betörések korától a mai háborúig arról tanuskodik,
hogy a túlnépesedés mindig irtó és hódító háborúkra vezetett.

Darwin ragaszkodott ehhez az általános, s szerinte, kivételt nem tűrő
törvényhez: az élő lények olyan arányban szaporodnak, hogy bármely
fajhoz tartozó egyetlen állatpár leszármazói rohamosan elárasztanák a
világot, ha szabály nem volna az, hogy minden nemzedék egy része
föltétlenül elpusztul. Ugyanennek a törvénynek engedelmeskednek az
emberi lények kényszerűen, amidőn, nagyon megsokasodván, vagy
kölcsönösen tönkreteszik egymást, vagy rárontanak a szomszéd országokra.

A nép minősége sokkal fontosabb tényezője a haladásnak, mint mennyisége.
Ha ez máskép volna, a világ legnépesebb országai, mint Oroszország és
Kína a civilizáció élén haladnának, ahelyett, hogy félbarbárok lennének.

Az ipari típusú társadalmakban a siker szükségszerűleg nem a
legnépesebb, hanem legdolgosabb, legfegyelmezettebb, az együttes
erőfeszítésre legképesebb népeket illeti meg, ha egyidejűleg van elég
vasuk és szenük.

Egy szénnélküli nagy országnak nem lehet érdeke népességét nagyon
növelni. Itália, amelynek nincs szene, nem tudott igazi ipari állammá
lenni és, úgy látszik, szegénységre van kárhoztatva.




V. RÉSZ.  A NEMZETEK HATALMÁNAK LELKI TÉNYEZŐI.


1. Egynéhány másodrendű tulajdonság szerepe a népek életében.

Oly tulajdonságok, amelyek nem használhatók a művelődés bizonyos
korszakaiban, előmozdíthatják a nép boldogulását, ha megváltozott
életkörülmények megengedik hasznosításukat.

Az irodalmi, művészi és értelmi fölény bizonyos civilizációkban (pl. a
régi görögöknél, a renaissance olaszainál) a nagyság főelemei voltak.
Ellenben a türelem, kitartás, a szabályoknak való engedelmesség és egyéb
sajátságok, amelyeket egykor közepeseknek tartottak, az ipari jellegű
művelődésben a siker föltételei közé sorakoznak.

A modern kor szövevényes technikájával és munkamegosztásával,
megköveteli a türelem, éber vigyázat, aprólékos pontosság, kitartó
erőfeszítés és szolidaritás erényeit, amelyeket az élénk eszű
individualista-fajok csak nehezebben tudnak megvalósítani.

A folytonosság érzése a népek számára az állandóságot jelenti, amelyet
csak nagyon lassan tudnak elérni, de amely nélkül nem tudnának sem
tartósan élni, sem emelkedni.

A modern népek ereje egyre kevésbbé függ kormányzóitól, ellenben millió
és millió apró erőfeszítések összeadásából sommázódik össze. Valamely
ország növekedik, ha minden polgára dolgozik a nagyságán. Ám hanyatlása
rohamos, ha ráhagyja az államra a kezdeményezést és felelősséget.

A népek sikereit manapság kevésbbé köszönheti kormányzói vagy élite-je
értékének, mint bizonyos másodrangú tulajdonságoknak, amelyekkel azonban
a polgárok többsége dicsekedhetik.

Az egyéni fölényes tulajdonságokat néha teljesen helyettesíthetik
szerény kollektiv sajátságok. A németek pl. közepes egyéniségek
porszemeiből nagyon erős tömegeket tudtak megalkotni. A nép élite-jének
fölénye nem elég a nép nagyságának megalapozására.


2. Az akarat és erőfeszítés.

A Marne-i csata, amely megmentette Párist a pusztulástól és a franciák
nemzeti életének legfontosabb eseménye, emlékezetes példája az emberi
akarat uralkodó szerepének, amelyet a történelem úgynevezett
végzetszerűségei fölött gyakorol.

A modern lélektan egyik legtermékenyebb fölfedezése, hogy tudatos
cselekvőségünk csak fölszínes nyilvánulása a még sokkal fontosabb
öntudatlan cselekvőségünknek.

Az akarat lehet tudatos és öntudatlan. Az öntudatlan akaratnál az
elhatározás egészen megformálva lép a tudat mezejére. A tudatos akaratot
ellenben megelőzi az indokok megfontolása s következéskép értékelése.

A legmegfontoltabb akarati elhatározás majdnem mindig magában foglal egy
rész öntudatlan akaratot, amely hozzájárult, ha nem is megszűléséhez, de
legalább erősítéséhez. Amikor az Egyesült-Államok megüzenték a háborút
Németországnak, valószínű, hogy az indokok serpenyőjében, ahol
elhatározásaink mérlegelődnek, öntudatlanul is belekerültek olyas
tényezők is, mint pl.: a hadsereg hasznossága a Mexikóval vagy Japánnal
való háború esetén, az elsőrangú szerep, amelyre az Egyesült-Államok a
világ dolgainak intézésében hivatva van stb. A motivumoknak ébből a
tömbjéből végül előugrott a háborús elhatározás.

Ha sokszor nagy eltérés van valakinek beszédei és tettei közt, ez azért
van, mert az öntudatlan akarat élesen különböztet a fölületes befolyások
teremtette tudatos akarattól. Láttuk ezt a háború kezdetén, amidőn
pacifisták és szocialisták elméletüktől annyira eltérően cselekedtek.

Az öntudatlan akarat, amelyet bennünk őseink teremtettek s utóbb a
nevelés és a környezet befolyása erősítettek meg, irányozza
cselekedeteinket. A tudatos akarat ellenben különösen beszédeinket
irányozza.

Az ember helyét az életben nem az határozza meg, hogy mit tud, hanem,
hogy mit akar és mit bír.

Az események uralkodnak a gyenge akaratokon. Ellenben az erős akaratok
uralkodnak az eseményeken.

Hogy előrehaladjunk, nem elég cselekedni akarni, hanem mindenekelőtt
tudni kell, mily értelemben kell cselekedni.

A tisztánlátás még ritkább, mint az akarat.

A tett embere vagy alkotó vagy romboló, erőfeszítéseinek iránya szerint.

A haladás az erőfeszítés folytonosságából születik meg; a hanyatlás a
pihenésből.

Az erőfeszítés állandóságára csupán az által lehet szert tenni, hogy ezt
az erőfeszítést kellő neveléssel szokássá változtatjuk. Nem lehet ezt az
eredményt a könyvmagoltatástól várni.

A folytonos erőfeszítés valóban csodákat tud teremteni. Neki köszönhette
Anglia, hogy oly kevéssé militarista létére megtudott teremteni egy négy
milliós hadsereget és hogy át tudta alakítani összes létföltételeit.

A világ legközelebbi fejlődése arra utalja a népeket, hogy számítsanak
egy keveset szövetségeseikre, de sokkal inkább tulajdon
erőfeszítéseikre. Miután tapasztalásból megtanulták, hogy a jognak erő
nélkül mily kevés az értéke, meg kell szerezniök az arra szolgáló
hatalmat, hogy sohase váljanak legyőzöttekké.

Bizonyos, mindenfajta erőfeszítés ellen lázongó emberek sötét tétlensége
nem különbözik lényegesen a sír nyugalmától. Az ilyen élőholtak csak
látszólag élnek.


3. Az alkalmazkodás.

Az alkalmazkodás törvényét uralja minden élőlény. Alkalmazkodva
átalakulni, vagy anélkül eltűnni: egyetemes szükségszerűség.

Ahogyan az éghajlat minden változása a fauna és flóra gyökeres
átváltozását idézi elő, akképen minden gazdasági, vallásos, politikai
vagy társadalmi változás szükségszerűen követeli, hogy a hatása alá
tartozó népek lelkivilága is új alkalmazkodáson menjen keresztül.

A lelki ragály az alkalmazkodás hatalmas eszköze. Az ember önkénytelenül
is meghajol a környezetétől elfogadott módosítások előtt. A nehézség
csak azok kiválasztása, akik hivatva vannak példát adni.

A lelki életnek két főbefolyás szab irányt: a múlt környezeté, amelynek
bélyegét az átöröklés tartja fenn, s a jelen környezeté, amely
fokról-fokra átalakítja az élőlényeket. Ettől a kétféle befolyástól nem
lehet menekülni, de a haladás lehetetlen, ha az egyiknek hatalma
megbénítja a másikat.

A néplélek állandósága, amely a rendes életben a nép főerőforrása,
akadályául szolgál oly korszakokban, amidőn a gyors alkalmazkodásra van
szükség. Ez volt az eset Angliában, amelynek a háború megüzenésétől
kezdve több mint egy évet kellett áldoznia arra, hogy az egészen új
körülményekhez alkalmazkodjék.

A gyors alkalmazkodás mindig kínos; mert ha már csak nagy ügygyel-bajjal
alakítjuk át életmódunkat, gondolkozásunk módját még nehezebben
változtatjuk meg.

Valamely nép hanyatlásnak indul, ha társadalmi meze, vértezete
túlságosan merev arra, semhogy meghajolhasson a lét új feltételei előtt.
A nagy birodalmak bukásának leggyakoribb oka az volt, hogy képtelenek
lettek az alkalmazkodásra a körülmények által váratlanul előidézett
szükségletekhez.

Minden nép a civilizációnak csupán egy bizonyos, elhatárolt mennyiségét
tudja fölszívni.

A társadalom legnagyobb veszélye, ha sok olyan egyént foglal magában,
akik alacsonyabbrendű evolució-korban maradtak meg s ennélfogva rosszúl
alkalmazkodtak a társadalom jelen állapotához.

A modern kor egyre könyörtelenebbé válik a nem-alkalmazkodottakhoz. Az
új szükségletek csakhamar ki fogják küszöbölni a letűnt korok e
túlélőit.


4. A nevelés.

Az emberek viselkedését sokkal inkább vezeti jellemük, mint értelmük;
ennélfogva a nevelés céljáúl a jellem idomítását kellene kitűzni. A
németek ismerik ezt az igazságot, de a francia Egyetem, úgy látszik,
egyáltalában nem ismeri.

A nevelés beleolthatná a tanítvány lelkébe a testületi szellemet azzal,
hogy úgy érdekelteti az osztálya sikereivel, mintha a tulajdon sikerei
volnának. Megtanulná akkor, hogy a versenytársakkal jobb társulni, mint
velük küzdeni. Mig Franciaország nagyon nem ismeri ezt az alapelvet,
Németországban az az ipari hatalom egyik eleme.

A technikai nevelés, az iskola s utóbb a kaszárnya fegyelme, az együttes
erőfeszítés képessége könnyítik meg a németeknek az elrendelt munka
aprólékos végrehajtását. Nem is a tanító, hanem a technikus teszi
lehetővé Németország ipari terjeszkedését.

Egy tudós professzor tökéletes módon összegezte technikai nevelésünk
állapotát, ezt írván:

«A háború arra hajtott, hogy néhány hónap alatt megteremtsünk egy
félelmetes kémiai fölszerelést, amikor béke idején vonakodtunk
tökéletesíteni valamely kezdetleges anyagot, amelyért versenytársaink
lesajnáltak.»

Már akkor is fölfogjuk a technikai nevelés hasznosságát, ha csupán a
földművelési oktatást vesszük szemügyre. A szakemberek azt állítják,
hogy ha gabonaneműekben elérnők ugyanazt a hektárhozadékot, mint a
németek, – pedig az ő földjük sokkal silányabb, mint Franciaországé – a
mi nemzeti vagyonunk évente két milliárddal növekednék.

Franciaországban a földművelés még mindig kevésbbé tekintélyes
foglalkozás, ámbár változatosabb ismereteket igényel, mint a legtöbb
egyéb szakma. «Az az ember, aki jól tud igazgatni egy majort, képes
volna kormányozni az indiai császárságot is» – mondá az angol miniszter.

Az ipari és kereskedelmi oktatás reformja, amelyet Anglia abszolut
hasznosnak itél, még szükségesebb lenne Franciaországban, de sokáig fog
még az Egyetem ellenkezésébe ütközni, amely azt követeli, hogy mindent ő
igazgasson, holott tusakodik minden változtatás ellen.

A vessző az iskolában, a bot a kaszárnyában teszi a németeket képessé,
hogy ellentmondás nélkül engedelmeskedjenek főnökeik parancsainak. Ámde
az energia, amelyet a háború alatt oly népek fejtettek ki, amelyeknél az
említett eljárás ismeretlen, bizonyítja, hogy az emberi lélek
fegyelmezhető kevésbbé szolgai módszerekkel is.

Egy porosz hadügyminiszter állította a mostani viszály folyamán, hogy az
ifjúság katonai előkészítésének az iskolában ne csupán az legyen a
célja, hogy az ifjúság erősödjék, hanem az is «hogy féket vessen a
személyes függetlenségnek és kezdeményezésnek, amely azzal fenyeget,
hogy szétbomlasztó szubjektivizmussá fajul el, ami a demokráciák
végromlása.» Az ilyen elvek csak arra jók, hogy katonákat formáljanak,
akik készek magukat feláldozni egy uralkodó nagyravágyó terveinek.

Ha a demokratikus egyenlőség megvalósítható, az csak oly nevelési
rendszerrel érhető el, amely minden egyén sajátságos képességeit
hasznosítja. Politikai intézményekkel e részt nem lehet célt érni.

A német nevelés egyik erőforrása, hogy változatos tanítás segítségével
mindegyik tanítványból ki tudja csiholni a különböző képességeket. A
latin fajok rosszabb nevelésének egyik oka viszont éppen az, hogy
ugyanazt az oktatást alkalmazzák elütő elmebeli képességek mellett is.

Nem volna szabad, hogy a nevelés célja kézikönyvek szajkózása legyen,
hanem csak az, hogy gondolkozási és jellembeli szokásokat teremtsen.
Egyetemeink tisztán emléző oktatása kevéssé fejleszti az értelmet, a
jellemet meg sehogysem. Ezt egyaránt kevéssé értették még meg a tanárok,
szülők és tanítványok.

Nem lehet remélni semmiféle javulását a francia nevelésnek, amig
továbbra is olyan egyetemi tanárok irányítják, akik csak könyveiken át
ismerik a világot.

A merőben értelmi nevelés hamar oka lesz a dekadenciának.

A könyvek elméletei a világegyetemnek csak elnyomorított nézését
szolgáltatják, amelynek nincs kapcsolata a tapasztalat tanításaival.

Az angolok joggal azt tartják, hogy bizonyos iskolai játékok nagyon
hasznosan készítenek elő az életre. Egy sportcsapat csakugyan magában
foglalja a társulást, a hierarchiát, fegyelmet, megannyi oly
tulajdonságot, amelyet egy, boldogulni akaró társadalom sem nélkülözhet.

Egyik legszükségesebb reform lesz: minden francia ifjúba és leányba
beleoltani a fegyelem tiszteletét. Ez semmivé vált a családban, semmivé
az iskolában, semmivé az igazgatásban, semmivé a fegyvergyárakban, – egy
szó, mint száz: semmivé mindenütt.

Aki önmagától nem tud magán uralkodni, azt kényszeríti a törvény; de ez
a rátukmált fegyelem soha sem ér föl a belső fegyelemmel, amelyet a
nevelés megadhat.

A háború után a nevelés reformja lesz a legégetőbb feladat. Ámbár
fölvilágosult szellemek hiába próbálták meg egyetemünk módosítását,
azért nem kell kétségbeesni, hogy ez nem sikerül. Arra kell gondolni,
hogy a nagy katasztrófák szülői a reformoknak, miket a békeidők minden
vitája sem tudott elérni.

Az a nevelés, amely eléri, hogy az itélőképesség és az akaraterő
növekedjék, tökéletes, akármit is tanítottak légyen. Egyedül ezekkel a
tulajdonságokkal az ember már irányítani tudja a sorsát.

Többet ér a megértés, mint a tanulás.


5. Az erkölcs.

A népek erejének okai közt elsősorban szerepel erkölcsösségüknek foka.
Amidőn Oroszország hadifölszerelés és élelem nélkül látta magát, egész
sora miatt a megvesztegetett minisztereknek, tábornokoknak és
hivatalnokoknak, világosan tapasztalhatta az erkölcsnek szerepét a
nemzetek életében.

Valamely nép erkölcse múltjának műve. A jelen teremti meg a jövő
erényeit. Mi apáink moráljából élünk s a mi fiaink a mienkből fognak
élni.

Minden erkölcsszabály először nyűg, kényszer, amit ránk kell tukmálni.
Csupán az ismétlés csinál belőle könnyen elfogadható szokást.

Az emelkedett kereskedői erkölcs bármely népnek felsőbbséget biztosít
vetélytársain, amelyek még nem érték el az erkölcsiségnek ugyanazt a
fokát. Ha például egy kiadó valamely régi utazási kalauz borítékára
friss évszámot nyomat, hogy megtévessze a vevőt, vagy ha egy jónevű
objektiv kereskedő ráteszi a cégjelét egy közönséges gyártmányra, ezzel
csak kedveznek az idegen versenytársaknak, akik folyamatos sorban
tartják kalauzaikat, s hitelesítik eszközeiket.

A mostani háború adalékot szolgáltat annak a bizonyítására, hogy még a
politikában is hasznos a becsületesség. Németország ma már tudja, mibe
került neki Belgium tekintetében vállalt kötelezettségeinek megsértése.
Az orosz miniszterek, akik elárulták hazájukat és okozták a
balszerencsét, amelynek viszont a forradalom volt a következménye,
bizonyosan komoly gondolatokat gondoltak végig celláikban a
becsületesség előnyeiről.

Az okokkal támogatott tisztesség bölcs dolog, de már annál a puszta
ténynél fogva, hogy okoskodik, az az irányzata, hogy ne legyen
tisztesség.

A német diplomácia egyik legbiztosabb eredménye volt, hogy az egyetemes
bizalmatlanságot idézte föl. Németország az egész világon aláásta a
beszédeiben való hitet. Soká fogja megszenvedni ezt az ezentúl
leronthatatlan bizalmatlanságot.


6. A szervezet és az illetékesség.

A szervezet egyszerűen a minden tudomány uralta alapelvek alkalmazása:
valamely jelenség szülő elemeinek szétkülönböztetése, külön-külön
tanulmányozása, s mindegyikük befolyásának kutatása. Az ilyen módszer
magában foglalja a munkamegosztást, az illetékességet és a fegyelmet.

Nagy Sándortól Augusztusig s Napoleonig minden magasabbrendű szellem
nagy szervező volt. Egyikük sem ismerte félre, hogy szervezni nemcsak
annyit tesz, mint szabályokat alkotni, hanem annyit is, hogy végre is
kell hajtatni azokat. Ebben a végrehajtásban rejlik a szervezés fő-fő
nehézsége.

A szervezés lehetetlen, ha minden egyén és minden dolog nincs a maga
helyén. Ennek az elemi igazságnak alkalmazása, sajnos, olyan éleslátást
igényel, amely bizonyos népeknél elég ritka.

Bármely szervezet értéke a főnöktől függ, akit élére állítanak. A
kollektivitások alkalmasak a végrehajtásra, de képtelenek az irányításra
és még kevésbbé képesek az alkotásra.

Az együttes munka megszokása és fegyelme – a szociális előrelátás
intézményeire, a biztosításra, a munkaképtelenség és aggkor esetére való
gondoskodásra, s a technikai nevelésre alkalmazva – végtelenül jó
szolgálatot tettek a németeknek. Így pl. a tanoncügy szervezése náluk
megakadályozta a kézmű válságát, amely annyira fenyegeti
Franciaországot.

A szolgálati ágak egymás mellé rendelésének hiánya nyilván a
leghelyrehozhatatlanabb hibája a latinfajú népek közigazgatásának. Egész
sorozata a minisztereknek hiába próbálta ezt orvosolni. Ez a baj annyira
dühöngött, hogy Párisban ugyanannak az utcának a kövezetét egy hónap
alatt háromszor vagy négyszer bontották föl és burkolták be, mivel a
gáz, a vízvezeték és villamosság üzemvezetőségei nem jutottak
megegyezésre, hogy az egész műveletet csak egyszer hajtsák végre a kellő
sorrendben. A háború alatt is láttuk, hogy Amerikába két különböző
miniszteriumnak kiküldött hatósági közegei versengtek egymással, hogy
ugyanazt a lóállományt vásárolják meg s a vevő természetesen, megegyezés
hiányában, végül négyszer oly magas árt fizetett.

Ha valamely közüzemben az ellenőrzést nagyon szaporítják, ez annyira
elaprózza a felelősséget, hogy végezetre az egészen elsikkad. Akit
túlsokan ellenőriznek, azt sohasem ellenőrzik jól.

Sok országban a nyilvános üzemek szervezetének csekély értéke nemcsak az
alkalmazottak közömbösségének és a felelősségtől való félelmüknek
tulajdonítható, hanem annak is, hogy gyakran a protekció helyettesíti a
rátermettség adta illetékességet.

Az amerikaiak nagyon a nyitjára jöttek a szervezés minden
csínjának-bínjának. Nagy mérnökük: Taylor megmutatta, hogy a legtöbb
gyári munkában – módszeresen kiküszöbölvén a haszontalan
erőfeszítéseket, – ugyanazt az eredményt sokkal kevesebb fáradsággal
lehet elérni. Most már sok német gyár is ugyaneszerint az alapelv
szerint van megszervezve.

A szükség hamarosan hatalmas tényezőjévé válik a szervezésnek. Kétséges,
hogy a németek nagyhírű rendszeressége felsőbbrendű-e azzal a szellemmel
szemben, amely lehetővé tette az angoloknak, hogy két év alatt
négymilliós sereget alakítsanak összes tisztjeivel, municiójával, s
azzal a szövevényes anyagkészlettel, amelyet a modern háború megkövetel.

Gazdasági és kormányzati gyöngeségünk egyik oka azzal függ össze, hogy
nálunk az iparosokat a kormányok vagy nem vették tekintetbe, vagy gyanús
szemmel nézték. A háború szükségletei azonban nélkülözhetetlenné tették
közreműködésüket s megkellett állapítani, hogy a nagyon is bonyolult
problémák, hála az ő munkájuknak, könnyen megoldódtak. És ha nem
dolgoztak elég gyorsan, ez onnan volt, hogy a hivatalok félelmetes
illetéktelensége állandóan akadályozta munkájukat.

Az amerikai élelmezési főbiztos programmszerű nyilatkozatát nagyon üdvös
volna kiragasztani bizonyos hivatalokban, amelyek szervezete annyira
hiányos volt a háború alatt: «Az élelmiszereknek nincs szükségük
diktaturára, hanem csak okos igazgatásra. Persze én a magam részéről ezt
az igazgatást nem drákói rendeletekben és önkényes inkviziciókban látom,
hanem az érdekelt három nagy csoport: a termelők, elosztók és fogyasztók
harmonikus megegyezésében és értelmes összműködésében. Tanácsadóimat
kizárólag ebből a három csoportból fogom választani, nem pedig az
elméleti emberek és a bürokraták közül.» Mily óriás szakadék tátong a mi
kormányzóink és a nyilatkozatot tévő értelmi állapota közt!

Oroszország kisérleti úton győződhetett meg arról, hogy egy nagy
birodalomnak még csak közepes szervezését is mily hosszú idő alatt lehet
megalapozni, s hogy azt nem lehet máról-holnapra rögtönözni. Mert ez a
szervezet csak akkor értékes, ha már megrögződött a lelkekben.

A szervezés túlsága nem mindig látszik üdvösnek a haladás tekintetében.
Khina aggályosan pontos szervezete minden kezdeményezés megbénítására s
a nyavalyás állapotnak olyan fokára vezetett, hogy nem tud belőle
fölépülni.

A szám megadhatja a tekintélyt, de nem az illetékességet, a
rátermettséget.

Az iparnak egyebek közt az biztosít nagy fölényt a közigazgatás fölött,
hogy a rátermettség ott nagyobb szerepre tesz szert, mint a ranglétra s
különösen a protekció.

A tekintély nélkül való illetékesség ép oly tehetetlen, mint az
illetékesség nélkül való tekintély.

A rátermettség hatástalan marad, ha rá nem termettség parancsszavának
kell engedelmeskednie.


7. A társadalmi cohaesio és a szolidaritás.

A fegyverek maguk nem alapíthatják meg a népek hatalmát. Az
mindenekfölött a lelki cohaesion alapszik, amelyet megteremtenek a közös
érzelmek, a közös érdekek, a közös hitel. Valamíg ezeket az elemeket nem
teszi állandókká az átöröklés, addig a nemzetlét mulékony lesz és ki
lesz szolgáltatva minden vakesetnek.

Bár láthatatlan: a társadalmi rend befolyása roppant súllyal nehezedik
mindennapi életünkre. Sokkal erősebben irányítja gondolatainkat és
tetteinket, mint okoskodásaink.

A társadalmat tagjai érdekeinek egyensúlya tartja fenn. Ha ez az
egyensúly megbillen, a mohó vágyak és gyűlöletek, amelyeket eladdig a
lassan fölépült társadalmi gátak tartottak mederben, szabadon kiáradnak
és csaponganak. Ilyenkor a hatalom szüntelenül kézről-kézre jár és az
anarchia addig a napig tart, valamíg a közóhajtás egy erős tekintélyt
nem követel, amely képes helyreállítani a rendet.

Valamely népnél faji közösség híjján is a közös vallásos, politikai vagy
társadalmi eszménybe vetett hit meg bírja teremteni a gondolatok és
magatartás azonosságát, amely fennmaradásához szükséges.

A politikai pártok egyetértése elengedhetetlen kelléke annak, hogy
valamely ország ellenségeivel megküzdhessen. Ha a civódás, amely minket
a bukás szélére vezetett, a háború után újraéledne, Franciaország
gyógyíthatatlan dekadencia veszedelmében forogna.

Nem lenne hiábavaló a parlamentek falára vésett fölirattal arra
emlékeztetni, hogy a népek, amelyek – mint hajdan a görögök és később a
lengyelek – nem bírtak lemondani belső viszálykodásaikról, végül
szolgaságba sülyedtek és megszünt a joguk a történelmi létre.

Ha egy politikai párt csakugyan arra törekednék, hogy hasznossá tegye
magát, vállalnia kellene annak a bizonyítását a tömegek előtt, mily
üdvös, ha az osztályok fuziója váltja föl versengéseiket. S ha olyan
régen hiába próbálták meg ezt a fuziót, talán lehetségessé válik a
társulás hasznának gyakorlati bemutatása révén.

A különböző társadalmi osztályok közti személytelen és hideg viszonyt a
lövészárokban eltöltött közös élet bizonyára benső viszonnyal s merevség
nélkül való fegyelemmel fogja majd helyettesíteni. Ha az emberek
megismerik egymást, hamarosan rájönnek, hogy sok pontban megegyeznek és
könyvekből eredő nézeteltéréseiknek nincs jelentőségük.

A hosszantartó háború során fölidézett közös lelkiizgalmak közelebb
hozzák az embereket s olyan szolidaritást teremtenek meg köztük, amely
képes túlélni ezeknek az izgalmaknak eltüntét is.

A népek, amelyeknek összetartását a háború nem kovácsolja össze
végképpen, a katonai harcok után biztosan következni látják majd a
szocialis, gazdasági és még egyébfajta harcokat.

Az érdeken nyugvó szolidaritásnak szilárd az alapja. Ellenben a
testvériségre vagy kegyességre alapított épület mindenkor ingatag.
Elsősorban hasonló érdekű csoportoknak köszönheti Németország gazdasági
haladását.

Az üdvös társadalmi átalakulások nem a mostan uralkodó szocialista
elméletekből fognak eredni, hanem a dogma nélküli szolidaritásból, amely
különösen azzal fog foglalkozni, hogy mindenki létét javítsa az új
szükségletekhez jobban alkalmazkodó nevelés s a társulás különböző
szervezetei révén.

Ha ez a jelszó «szolidaritás» helyére tudna lépni a «szocializmus»-nak,
nagy haladás valósulna meg, mivelhogy a jelszavaknak rendesen sokkal
nagyobb a hatalmuk, mint az elméleteknek.

Hiábavaló a népeknek azt szavalni, hogy testvérek, mikor mindegyikük
bölcsen tudja, hogy ez nem igaz. Még hiábavalóbb osztályharcra buzdítani
őket, mert ez kölcsönös romlás kútforrása. Ehelyett egyszerűen azt kell
bebizonyítani, hogy érdekük egymást segíteni az erők összetevése által.


8. A forradalmak és az anarchia.

A legsúlyosabb forradalmak az erkölcsök és gondolatok forradalmai.

A forradalmak közt talán a legmélyebb az volt, amidőn Anglia évszázados
hagyományaival ellentétben a háború alatt hozzájárult ahhoz, hogy minden
hatalmat áttegyenek az állam kezébe s feltétlen jogot adott neki a
polgárok élete és vagyona fölött. Az egész nemzetnek ez a felforgatása
rendetlenség nélkül ment végbe, mert minden párt közremunkált benne és
nem csupán egynek műve volt, mint az előbbiek.

Fölidézni a forradalmat mindig könnyű, de bajos tartóssá tenni.

Egy kényurat letaszítani trónjáról még korántsem annyi, mint az
önkényuralmat elnyomni. Mert valójában ezer meg ezer felelőtlen
alkényúr, akire szüksége van egy ország igazgatásának, tovább bitorolja
a hatalmat. Az uralom neve változhat, de ők maradnak a tényleges urak.

Egy máról-holnapra való forradalom csak arra jó, hogy új önkényt tegyen
a régi helyére.

A társadalmi korlátok, amelyeket a forradalmak ledöntenek, előbb-utóbb
újra feltámadnak, – mert a népek nem tudnak fennállani az ő elhatároló
hatalmuk nélkül, – de rendesen nem ugyanazon a helyen támadnak fel.

Sokszor egy nép könnyebben bírja elviselni bajait, mint az
orvosszereket, amelyekkel gyógyítani akarják.

Ellenkező érdekű osztályokra oszló országokban a forradalom békésen
mehet végbe, de nagy ritkán marad sokáig békés.

Ha a forradalom egyszer megindult, nem kormányozható többé nagyobb
mértékben, mint a lavina zuhanása közben.

A szellemi ragály a forradalmak terjesztésének legbiztosabb tényezője.

A forradalmi gyülekezeteket fenyegető legnagyobb veszély nem a reakció,
amely jobbján fölüti a fejét, hanem a túllicitálás, amely balján támad.

A tömegek által véghezvitt forradalom csak azt az irányt veszi, mint
ennek a tömegnek izgékony és rendetlen ösztönei. Az ilyen mozgalmaknak
nagy az erejük, de nem tartanak soká és végzetszerűen anarchiára
vezetnek.

Az orosz forradalmárok elfelejtették Napoleon szavát: az anarchia mindig
az abszolut hatalomra vezet.

A kezdődő forradalmak az illuziók és túlkövetelések légkörében mozognak,
amelyek társadalmi rendetlenségből erednek és ahonnan végül a
restaurációk kelnek életre.

A forradalmak okai közt szerepel az, hogy mindenki elveszti a hitet a
hajdani eszmék értéke iránt, amelyek a társadalmi életet azelőtt
vezérelték. Az ebből eredő anarchia ilyenkor olyan új igazságok
nyugtalan keresése, amelyek képesek legyenek a népet irányítani.

A nélkülözhetetlen szerep, amelyre a társadalomban a fegyelem és cohæsio
hivatva van, a legvilágosabban akkor tünik ki, amidőn a forradalom
diadala alatt a társadalmi kötelékek fölbomlottak és mindenki szabadon
követi ösztöneit.

A forradalmi eseményeket megitélő történetírók gyakran olyan okoknak
tudják be azokat, amelyek egészen távol esnek valódi eredetüktől.
Amikor, az orosz forradalom kezdetén, a katonák odahagyták
lövészárkaikat, ezt nem tették nekik fölfoghatatlan eszmék nevében,
hanem egyszerűen azért, hogy kivegyék részüket a szocialistáktól beigért
földosztásból.

Az orosz forradalom egyik legborzasztóbb eredménye az volt, hogy a
szocialis összetartás lerombolása által azt a sokmilliós hadsereget,
amely az előző este még egészen harcképes volt, átalakították egy
léleknélküli csordává, amely a legkisebb támadásra is szétfutott.

A belső ellenségek a nemzetet tehetetlenné teszik a külső ellenséggel
szemben.

Némely forradalom, mint az orosz, néhány hónap alatt lerontja a
szerveződésnek százados erőfeszítések révén megvalósított művét.

A tisztánlátás ritka a forradalmároknál. Az oroszok például első
diadalaik után három, az ország jövőjére egyaránt végzetes célt
követtek: 1. _a rögtöni békét_, következéskép a szövetségesek
elhagyását, akik a háborúba őérettük bocsátkoztak, 2. _a földosztás
igéretét_, amely területük minden pontján állandó harcot fog fölidézni,
3. Oroszország különböző _nemzetiségeinek szétválasztását_, ami a
roppant birodalom szétrombolását vonja majd maga után.

Miután levált Ukrajna, ez a harmincmilliós, igen termékeny és igen
gazdag, nagy tartomány, levált Litvánia: Oroszország még mindig a
legnagyobb birodalom marad, de egyszersmind a legszegényebb, s amelyet
örökösen harcoló ellenséges tartományok fognak környezni.

Az orosz forradalom a kemény uralom helyére egyszerűen egy még
keményebbet tett. Újból megmutatta, hogy a népeknek olyan a kormányuk,
aminőt megérdemelnek.

Semmiféle analógiát nem lehet vonni a francia forradalom és az orosz
forradalom közt. Az elsőt tanult polgárok csinálták, a másodikat
tudatlan munkások és parasztok, akiknek színvonala alig volt magasabb az
ősi skythákénál.

Az orosz munkások többsége számára a forradalom ezt jelenti: senkisem
parancsol, mindenki azt teszi, amit akar.

Míg Németországban az eszmék ugyanazok maradnak, Európát gyakori háborúk
fogják fenyegetni. A németek azonban egy szép nap maguk is rájönnek
arra, mily mesterséges építmény ez a német birodalom, amely az ipari
államot megfejeli egy hűbéri állammal. Ebből szükségképen az eszmék
forradalma támad, amelyek mindenkori szülői a mély politikai
forradalmaknak.

Ámbár a nagy forradalmakat könnyen meg szokták jósolni, aligha van példa
arra, hogy legfontosabb következményeit megsejtették volna.

Anarchia van mindenütt, amikor felelősség nincs sehol.




VI. RÉSZ.  A NÉPEK MAI KORMÁNYAI.


1. A demokratikus haladás.

A háborúnak lesz köszönhető, hogy az egyenlőség, amely eddig csak a
törvénykönyvekben létezett, kétségkívül behatol majd egy kevéssé az
erkölcsökbe és szokásokba is.

A mostani háború többet tett a demokratikus eszmék megvalósításáért,
mint az erőszakos forradalmak. Az egyazon veszélyeknek alávetett emberek
megismerték egymást és megtanulták, hogy a különböző fajta képességek is
lehetnek egyenértékűek.

A háború bizonyára határköve lesz a világdemokrácia végleges diadalának.
Úgy az uralkodók, mint a diplomaták túlkevés éleslátást tanusítottak,
semhogy a népek a jövőben rászánnák magukat arra, hogy sorsukat vakon az
ő kezeikbe tegyék le. Lehet, hogy a háborúk nem lesznek kevésbbé
gyakoriak, de legalább azok fogják megüzenni, akik a terhét viselik.

A háború az összes autokráciákat fenyegeti s mégis az volt az eredménye,
hogy a harcban álló országokban autokrata kormányok jutottak hatalomra.
Ezek néha hasznosak elhatározásaik gyorsasága révén, azonban mégis olyan
nagy hibákat halmoztak egybe, hogy beállott annak a szüksége, hogy
ügyvitelüket illetékes bizottságokkal ellenőriztessék.

Az új idők kifejlődésével nem lesz abszolut hatalom, amely arra képes
lenne, hogy összeegyeztesse és egymás mellé rendelje a különböző
társadalmi csoportok sokfajta és gyakran ellentmondó érdekeit, abból a
célból, hogy a közérdekhez alkalmaztassa.

A világháború eredményeképpen az autokratikus formák tekintélye erősen
megingott, minek következtében csak azok a monarchiák fognak
fennmaradni, ahol az uralkodó nem kormányoz és merőben csak jelképe a
nemzeti egységnek.

Az egyéni autokráciáról a kollektiv autokráciára való áttérés sok népnél
a világháború egyenes következményének látszik.

Ha a kereslet és kínálat viszonyáról szóló régi törvény tovább is
uralkodik a világon, bizonyos, hogy a háború után a munkások helyzetük
roppant emelkedését fogják tapasztalni, mivelhogy a munkáskéz ritka lesz
az ipar új szükségleteihez viszonyítva.

Egy kis rend és a korcsmák bezárása révén a munkásosztály hamarosan új
burzsoáziát fog képezni. Ellenben a régi burzsoázia középső rétege:
tisztviselők, hivatalnokok, tanárok és tanítók stb. abban a veszélyben
forognak, hogy bizony nemsokára a proletáriátus egyik kategóriája
belőlük kerül ki, amely talán kitölti a szocialista hadsereg az által
támadt hézagait, hogy a kielégített és sorsukkal megelégedett munkások
elhagyták ezt a hadsereget.

Nagy haladás valósul meg, ha a demokratikus országok választói
képviselőikül ügyvédek vagy könyvmolyemberek helyett az élet
realitásával ismerős iparosokat, gazdákat, kereskedőket választanak.

Az igazi demokratikus haladás nem az, hogy az élitet a tömeg szintjére
sülyesszük, hanem az, hogy a tömegeket az elitehez fölemeljük.


2. A német étatizmus és a francia étatizmus.

Az étatizmus (állami beavatkozás) és végső alakja, a kollektivizmus a
háború előtt azt az irányzatot követték, hogy a latinfajú népek nemzeti
vallásává váljanak. Mint az isten kegyelméből való királyi hatalom
örököse, az Állam szemökben valamely misztikus lényeg volt, amelyet a
polgárok folyton kritizáltak, de amelyhez viszont szüntelenül
fohászkodtak s elsősorban tőle kívánták személyes igényeik kielégítését.

A minden véleményre tekintettel lévő liberalizmus és a maga véleményén
kívül mást el nem ismerő étatizmus egyre kevésbbé látszik
összeegyeztethetőnek. Az étatizmus továbbfejlése eltüntetné a
szabadságnak még a nyomát is az írások, cselekedetek és gondolatok
fölött gyakorolt állandó cenzura berendezésével.

Franciaország politikai története harminc év óta az államszocializmus
hódításainak története. A számbeli túlsúly híjján megvolt a merészsége,
már pedig a szám mindig hátrál a merészséggel szemben. Demagógikus
túllicitálásai és fenyegetőzései az országot a mélység szélére vitték, s
az a háború nélkül, bizonyosan bele is zuhant volna a mélységbe.

Az étatizmusnak különböző eredményei Franciaországban és Németországban
nemcsak azt mutatják, hogy az intézmények hatásai az őket elsajátító
népek lelki világától függenek, hanem azt is, hogy ugyanazok a
kifejezések egyik országban mást jelenthetnek, mint a másikban.

A német étatizmus elsősorban katonai jellegű. Csak kevéssé lép ki
köréből s az iparosoknak meghagyja cselekvési szabadságukat. Ellenben a
latin étatizmus azzal az igénnyel lép föl, hogy mindent ő intéz és
irányít. Ha nem is nyeli el teljesen az ipari vállalatokat,
ellenségekként bánik velük s túlhalmozza őket vexatórius
rendszabályokkal, amelyek lenyügözik lendületüket.

A német étatizmus az ország roppant gazdasági haladásának egyik
tényezője, míg a latin étatizmus egyik legbizonyosabb oka volt ipari
hanyatlásunknak.

Ha valamely állam mindent maga akar irányítani és mindent el akar
nyelni, csakhamar ki nem egyeztethető kollektiv érdekekkel találja magát
szemben, amelyek működésének határt szabnak. Tehetetlensége ilyenkor
anarchiába fúl.

Az országokban, ahol a latin étatizmus uralkodik, az ügyek felsőfokú
intézése csak látszólag van a miniszterek kezében. Tényleg pedig egész
légiója a felelőtlen hivatalnokoknak tartja azt hatalmában. A
miniszterek, akikre rátermettségük hiánya, ügyködésük rövid tartama és
az általános fegyelmezetlenség miatt alig hallgatnak, csak illuzórius
tekintélyt gyakorolnak.

Minden, olyan közdologban munkálkodó egyén, aki annak sikerében nincs
érdekelve, csak gyenge szolgáltatást teljesít. E lélektani alapelvből –
amelyet a szocialisták annyira nem ismernek – következik, hogy az állam
által kezelt közüzemek sokba kerülnek és keveset hoznak.

Az amerikai ipar egyik ereje, hogy távol tudja magától tartani az állami
beavatkozást. A mi iparunk gyengesége viszont az állami béklyók
következménye. Ha az eddigi fölfogás nem változik meg, iparunk össze fog
roskadni a törvények és szabályzatok súlya alatt.

Ha a polgárok nem tudnak megegyezni ügyeik elintézésében, akkor
természetes, hogy az állam nehézkes és költséges gépezete kell, hogy
közbelépjen.

Az állam és a magánipar igazgatása közt az az alapvető különbség, hogy
az előbbi többet foglalkozik a formával, mint a lényeggel, míg a második
megveti a formát s csak a hasznos realitásokhoz ragaszkodik.

A gazdaság törvényeinek megvetése, a háborús árszabások és rekviziciók
rendszertelensége, minden kezdeményezésnek megbénítása a zsarnoki és
szakavatatlan hivatalok által: mindezek ízelítőjéül szolgálhatnak annak,
mily anarchiába sülyedne egy ország, amelyet végkép leigázna az
államszocializmus uralma.

A háborús árszabások következményeképp föllépő drágulás csak régi
tapasztalatokat erősít meg. Már a Convent kénytelen volt belátni, hogy
semmisem tudja helyettesíteni a magánkezdeményezést, a munka szabadságát
és a csereforgalom kölcsönös játékát.

Az, hogy visszariasztották a földmívest a gabonatermeléstől olyan
adókkal, amelyek termésének az önköltségi árnál is olcsóbban való
eladására kényszerítették, úgy hogy abban is hagyta ezt a mívelést, –
azután meg az, hogy megpróbálták újra felélénkíteni a közigazgatási
önkényre bízott szubvenciókkal: két emlékezetes példája az állami
beavatkozás kárhozatos befolyásának.

Ha a háború után az ipari, mezőgazdasági és kereskedelmi
kezdeményezéseket megbénítják majd az állami beavatkozásból folyó
vexatórius szabályzatok: az ennek az uralomnak alávetett népek
dekadenciája bizonyossá válik. Nincs haladás egyéni kezdeményezések
nélkül; e kezdeményezések viszont lehetetlenek, mihelyt az állam azzal
az igénnyel lép föl, hogy az ipar és kereskedelem bonyolult szervezetét
irányítsa.

A pacifista szocializmus, amely tanaival azt okozta, hogy a háború
elején nem voltunk eléggé harckészek s ezzel oly sokban hozzájárult első
vereségeinkhez, elvesztett befolyását újra visszanyerte két okból: 1.
azért, mert a háborús szükségletek következtében egyetemesen kifejlődött
egy állami autokrácia, amely igen közel volt a szocialisták által
álmodott igához, 2. azért, mert azt erősítgette – s ez a népképzeletet
nagyon befolyásolta – hogy el lehet érni a békét egy nemzetközi
szocialista-kongresszus révén.

A latin étatizmus a kormányzat alacsonyabbrendű formája, amelynek – mint
egykor a hűbéruralomnak – a maga idején megvolt a maga haszna, amelynek
azonban manapság már nincs meg ez a haszna. Ha tartóssá válnék,
végeredményében a szolgaságban való egyenlőségre, s azután a
dekadenciára vezetne.

A német állam-elmélet az abszolut szuverénitásról, amely csak a maga
akaratát ismeri el törvénynek, szükségképpen magában foglalja az erőnek
a jog fölött való túlsúlyát. S éppen az a cél, hogy ezt a túlsúlyt
igazolják, vezette a német bölcselőket arra, hogy istenítvén az államot,
azonosítsák az erőt és a jogot, s hogy az enyheséget és az emberiességet
a tehetetlenség jelének tekintsék.

A német állameszme, amely szerint az államot nem kötheti semmiféle
szerződés, sokkal ázsiaibb, mint római, sokkal ókoribb, mint jelenkori.
Igazi visszaesést jelent, amely ellen az egész világ síkraszállott.

Amikor Hegel és követői az államot szuverén istenséggé tették, csak
filozófiiai formulát adtak minden porosz király katonai eszményének.

Az étatizmus és a szocializmus Németországban annyira szomszédosak, hogy
ott a szocialisták többsége kormánypártot alkot.

Elvitázhatatlan tény, hogy Németországnak néhány év alatt sikerült az
ipar élére állania. De nagyon csalódnék, aki ezt a sikert az állami
beavatkozás hatásainak tudná be. Huszonöt év alatt megvalósított
haladásának ugyanis ezek voltak az okai: felsőbbrendű technikai oktatás,
szigorú fegyelem, a különböző iparágak szolidaritása, nagyképességű
egyének a nagy vállalatok élén, s különösen: gazdag szénbányák birtoka.

A németországi étatizmus szervezete, amily becses szolgálatot tesz a
közepes szellemek erőfeszítésének egymásmellé rendezésében, nem tudná
kedvezésben részesíteni a fontos kutatásokat, amelyek az elite-emberek
kizárólagos művei. Németország, elveszítvén egyéniségét, elvesztette
nagy tudósait, nagy íróit, nagy gondolkozóit.

Az állami beavatkozás pillanatnyilag ugyan lehet oka a leggyöngébb népek
haladásának, de kikerülhetetlenül maga után vonja a dekadenciát. Ha csak
az állam az, amely gondolkozik és cselekszik a polgárok helyett, ezek
képtelenekké válnak a gondolkozásra és cselekvésre. A felsőbbrendű
egyének belemerülnek az általános középszerűségbe s eltünnek.

Az étatizmus kiirthatatlan párthívei a háború után fölötte veszélyesekké
fognak válni. Miután azt látták, hogy a háború alatt állami
mindenhatóság nehezedett minden népre, ebből azt következtetik, hogy az
étatizmus a békében is üdvös lesz. Mindazonáltal nyilvánvaló, hogy annak
az uralomnak, amelyet rendkívüli helyzethez szabtak, csak erre a
helyzetre nézve van értéke.

Ha a háborúban megteremtett katonai étatizmus a békében is folytatódnék,
azt kérdhetné az ember, mily határok közt tűrik meg majd a
gondolatszabadságot és az egyéni függetlenséget. A civilizáció jövője
fordul meg ennek a kérdésnek megoldásán.

A modern individualizmus ellen két félelmetes ellenség ütötte föl a
fejét: a szocializmus és a germánság. Ha az emberiség végeredményében
inkább választja a kollektiv szolgaságot, mint a szabadságot, a végleges
visszafejlődés korába esik vissza.

Megszabni az individualizmus és az étatizmus kölcsönös határait: ez lesz
a jövendő egyik legbajosabb föladata.


3. A szocialista hitvallás.

A hitek szerepe nem kevésbbé fontos manapság, mint volt a multban. Sok
ember azt hiszi magáról, hogy levetett minden vallást, holott mindenkor
uralja a misztikus szellemet. A szocialista hit is egyik nyilvánulása
ennek a szellemnek, ugyanúgy, amint az a buddhizmus és az izlám.

A különböző politikai felekezetek, mint nihilisták, szabadkőművesek,
szocialisták stb. vallásos lények, akik elvesztették régi hitüket, de
mégsem tudnak meglenni valamelyes hit nélkül, amely gondolataiknak
irányt szabjon.

Amidőn az egyetemes testvériséget és az ember gyámoltalanságát
tanította, a kereszténység a rómaiaknál lerontotta a haza fogalmát és
megsemmisítette az antik művelődést. A szocialista eszmény diadala
ugyancsak szétbontaná a haza kultuszát s az osztályharc által
polgárháborúkat idézne föl, amely minden hazát önmaga lerombolására
hajtana.

A vallásos formájú hitek, mint a szocializmus, megingathatlanok, mert az
érvek hatástalanoknak bizonyulnak a misztikus meggyőződéssel szemben. A
hivő hisz és nem okoskodik.

Minden dogma, s különösen minden politikai dogma, rendesen az általa
fölkeltett reményekkel igázza le az embereket, nem pedig okoskodásaival.

Egyedül az észtől vezéreltetve, a pacifisták alapos okok alapján
nyilvánították a háborút lehetetlennek. Csupán azt az egyet felejtették
el, hogy a népeket olyan erők irányítják, amelyekre az értelemnek nincs
befolyása.

A történetírók csodálkozva fogják megállapítani, hogy a német
szocialista káté csak azután kezdte el pusztításait a francia munkások
közt, miután azt a kátét Németországban a gyakorlatban már rég
elhagyták.

Bármennyire eltérnek is az alapelvekben, a kollektivista szocializmus és
a militarizmus pontosan ugyanarra az eredményre vezetnek: a szolgaságra.

Sok gondolkozó vitatja, hogy a szocializmus diadala a barbárságba való
teljes visszatérésre vezethet. Oroszország példája legalább azt mutatja,
hogy a szocialista hit igájában lévő nép hamarosan az anarchia
állapotába esik, amelyben áldozatává válik olyan szomszédjainak, akik
bizony édes-keveset törődnek az ilyen következményeket szülő hittel.

Csak képzelt rokonság fűzi össze a latin szocializmust az amerikaival és
a némettel. Ez utóbbiak ugyanis főképpen a vagyonosság termelésével
foglalkoznak s ezt a termelést mozdítják elő, jól tudván, hogy ezzel
egyszersmind a munkás is jól jár. Ellenben a francia szocialisták
egyedül a vagyon elosztásával foglalkoznak előszeretettel s ezért ők és
törvényhozóik szüntelenül üldözték a tőkét, ezzel eltérítették a nemzeti
vállalatoktól s kényszerítették, hogy külföldi piacokra vándoroljon ki.
Ilyképpen siettették gazdasági hanyatlásunkat.

Az osztályharc – amelyet a francia szocialisták fölkaptak, miután német
elvtársaik már elhagyták – még sokkal gyilkosabb és sokkal költségesebb
lenne, mint a népek háborúja. Ez utóbbiak ugyanis csak átmeneti
pusztulást okoznak, az előbbi azonban végleges romlást idézne elő.

Az ember csak akkor adja le teljes munkaképességét, ha közvetlenül
érdekelve van a vállalt munka jó eredményében. Ebből a lélektani
alapelvből folyik, hogy a munkás, aki nem kapja meg a fáradozásával
arányos munkabért és a megszabott fizetésű állami alkalmazott mindenkor
csak közepes munkát fognak teljesíteni.

Ha a szocializmus csak abban állana, hogy javítani akarja a tömegek
sorsát, az egész világ szocialista volna, de az elméletnek két alapvető
pontja: az osztályharc és a tőke elnyomása, maguk után vonnák a
társadalmak szétbomlását és romlását.

A tőke fontos szerepe még sohasem bontakozott ki olyan élesen, mint a
világháborúban. Gazdagságából nemcsak az ország hatalmas gazdasági
terjeszkedése következik, hanem különösen védekező ereje s ennek
nyomában: függetlensége. Nagy tehát annak a jelentősége, hogy ne
gátolják fejlődését, amint ezt a szocialista befolyások uralma alatt
álló törvényhozók minduntalan megteszik.

Az államok, ahol a szocialisták megszerzik a hatalmat, a tőkének – nem
lerombolására, mert ez lehetetlen, – de kivándoroltatására, rohamos
hanyatlásra vannak itélve.

Ha a tőke már a jelenlegi háborúban is elsőrangú szerepet játszott, még
döntőbbet fog játszani a jövendő háborúkban. A 75-ös ágyú gránátlövése
60 frankba, a 305-ösé 2500 frankba kerül. Egy 4 kilométerre lévő
ellenséges ágyú szétrombolására több mint 1000 lövedéket kell
felhasználni a 155-ös tipussal. Egy 10,000 frankot érő ellenséges ágyú
szétrombolása több mint 300,000 frankba kerül a 155-össel, és még
sokkal, de sokkal többe magasabb kaliberű ágyúkkal. A szakemberek, akik
ezeket a számításokat végezték, 25 milliárdra teszik a háború kezdete
óta[2] csak a tüzérségre költött kiadásokat.

A tőkenélküli ország védelemnélküli ország.

A szocialista illuziók csodálatos makacssága élesen kibontakozik egy
tudós író következő soraiból:

«A kemény próba, amelytől három év óta az egész világ szenved, semmi
tanulságul nem szolgált a szocialistáknak. Makacsul ugyanazon formulák
körül forgolódnak, amelyekkel egykor a legveszedelmesebb illuziókat
megteremtették. Az egész háborúban csak azt látják, hogy érvül hozhatják
föl a társadalmi osztályharc érdekében, amely tanításuk alaptétele.»

A szocialistáknak, akik a gazdasági törvényektől független, elvont
elméletek világában élnek, könnyű megigérniök a tömegeknek a mohón
szomjúhozott paradicsomot, míg a szocializmus ellenesei, akik
hajthatatlan gazdasági szükségszerűségek határai közé vannak szorítva,
nem tehetik ugyanezeket az igéreteket és így nem is lehet ugyanaz a
tekintélyük és hatásuk.

A szocialista tévedések közt a legveszélyesebb annak meg nem értése,
hogy az osztályharc árt a termelésnek, amelyből a munkás is mindig
hasznot húz. A német szocialisták, akik ezt a harcot tovább tanítják
könyveikben, gyakorlatilag már régen lemondtak róla.

Az ész, a tőke és a munka: ez a háromság teszi ki a jelenkori ipari
fejlődés lényeges tényezőit. Míg olyan országokban, ahol a szocialista
illuziók uralkodnak, ezek a tényezők még harcban állanak, addig más
népeknél a három elem társulássá alakult ki, amely haladásuk
főkútforrása lett.

Lehetetlen megmondani, vajjon a tőke eltünik-e majd a jövőben? Manapság
nem lehet tagadni, hogy miután nem egészen egy évszázad alatt
átalakította a világot, elengedhetetlen tényezője marad az új
haladásnak.

Hogy bizonyos szocialista ábrándok szívósságát megértsük, emlékezzünk
arra, hogy egy dogma abszurditása sohasem árt a terjedésének.

Fölfoghatjuk a szocialista hitvallás hatalmát, ha megállapítjuk, hogy a
helyrehozhatatlan balszerencse ellenére is, amelyet okoznia kellett,
hívei mitsem vesztettek hitükből s még ma is azzal az igénnyel lépnek
föl, hogy a társadalmon délibábjaikkal uralkodjanak.

A szocialista hitvallás sok lélekben olyan hódítást tett, hogy egyéni
szabadságról, kezdeményezésről, az állam jogai korlátozásáról beszélni
előtte annyi, mint valamely letünt kor nyelvén beszélni.

A szocialista tanok szemszögéből a világháború két, látszólag
ellentmondó jelenséget mutat. Egyrészt szétrombolta a nemzetköziségi
elméleteket, bebizonyítván, hogy a faj teremtette kötelékek sokkal
erősebbek, mint a foglalkozás érdekei. Másrészt a szolgaságig menő
állami beavatkozás kifejlődése pillanatnyilag megvalósította a
legkápráztatóbb szocialista álmot.

A szocialista hitvallás terjedése igazolja a történelemnek azt a
törvényét, hogy ha a népek néha meg is változtatják isteneik neveit, nem
tudnak szabadulni a nagy fantómoktól, amelyek hivatva vannak életüket
irányítani.


4. A kormányok szükséges lelki tulajdonságai.

Az államfő manapság akaratok összetétele, amely az akaratokat
irányozhatja, de ha nem tudja irányozni, azok uralkodnak őrajta.

Valamint a természet erőit ismerő orvos ura a jelenségeknek, úgy az
államférfiú, aki tudná kezelni a lelki erőket, kénye-kedve szerint
irányozhatná az emberek érzelmeit és akaratát.

Az ügyes államférfi fel tudja használni az ábrándokat, amelyektől sok
lélek nem tud szabadulni. Ellenben a tapasztalatlan államférfiú üldözi
azokat és mégis ő az áldozatuk.

A népek lélektanának nemismerése mindenkor végzetes politikai hibák
kútforrása volt.

Kizárólag a könyvek közt élni, ez meggátolja azt, hogy valaki megértse a
realitásokat. Ezért oly veszedelmes az országokra az elméleti emberektől
gyakorolt kormányzás.

Mentől bajosabb egy politikai probléma, annál több ember találkozik, aki
azt hiszi magáról, hogy meg tudja oldani.

A tisztánlátás hiánya és a határozatlanság a politikusok réndes hibái.
Minthogy irányítani nem tudják az eseményeket, engedik, hogy azok
uralkodjanak őrajtuk s alávetik magukat minden vakesetnek.

A politikusok közt, akik a népek sorsának gyeplőit tartják, nagyon sok
szimplista szellem találkozik, aki megvan arról győződve, hogy a
természet törvényeit is megmásíthatják az ő rendeleteik. Ellenben ritka
a megfigyelő szellem, akinek megvan az érzéke a lehetőségek iránt s aki
arra szorítkozik, hogy igazodjék a dolgok folyásához, s nem lép föl
azzal az igénnyel, hogy más mederbe terelje azt.

A tömegek hajlandók azt képzelni, hogy kormányzóik valami magasabbrendű,
csalhatatlan lények. Ezért olyan nagy a dühök, ha a balsiker leleplezi
az embert a bálvány mögött.

A miniszter értéke nagyban függ a környezetétől. Ámde az embereket
kiválasztani még sokkal nehezebb művészet, mint a kormányzás.

Ennek az embernek, akiből miniszter lett, jobb lett volna kocsisnak
lennie, ez meg, aki kocsis maradt, megérdemelte volna, hogy miniszterré
legyen – mondá Napoleon. Ez szent igaz, de hogyan kell megtenni a
különbséget és fölfedezni az igazi tehetségeket?

A legrosszabb zsarnokok nem olyan veszedelmesek, mint a határozatlan
kormányzók. A határozatlanság mindig katasztrófákat szült.

Ha annyi államférfiú árul el határozatlanságot a cselekedeteiben, ez
azért van, mert nincsenek tisztában azzal, mit akarnak és mit bírnak.

Az az ember, aki nem bír uralkodni idegein, méltatlan arra, hogy a
politikai hatalomnak akárcsak legalsó fokát is elfoglalja. Az 1870-iki
háború azért vált kikerülhetetlenné, mert olyan miniszter vezette az
ügyeket, akinek nem volt elég nyugalma ahhoz, hogy cselekvés előtt
megállapítsa, vajjon igazak és szabatosak-e azok az adatok, amiket a
viszály kitörését okozó hamisított távirat tartalmazott. Egy ellenséges
diplomata finom psychologiájának sikerült faji ingerlékenységünket
kihasználnia s bennünket a katasztrófák egész sorába dönteni.

Az állam vezetőinek tudniok kell ahhoz, mint válasszák meg az indító
okokat, amelyek a különböző lelkivilágú emberekre hathatnak. A német
diplomaták például képtelenek voltak erre a megkülönböztetésre s nem
fogták föl, hogy a terror, amely olyan hatást gyakorolt a balkáni
népekre, semmi hatással nincs más fajokra.

Az átlagpolitikusok egyik legveszélyesebb szokása, hogy megigérik azt,
amiről biztosan tudják, hogy nem bírják megtartani.

A politikában az intézmények nem olyan fontosak, mint az erkölcsök.

A parlamenti gyülekezetek eléggé megfelelő politikai uralmat
képviselnének, ha távol lehetne őket tartani a félelem, féltékenység, a
gyűlölködés nagy fantómjainak lidércnyomásától. De ezek voltak huszonöt
év óta az ipart, a pénzügyeket, a hadsereget szétbontó törvényeknek s a
politikai üldözéseknek sugalmazói.

A pártszellem és a választóktól való félelem a törvényhozóknak vajmi
kevés szabadságot adnak a helyes itéletre.

Az Egyesült Államokban, ahol az állam jogai nem számosak, a politikai
befolyások is hatástalanok maradnak. A politikus szerepe csak olyan
országokban válik végzetessé, ahol az állam a tevékenység egész körét
magának foglalja le.

A népekre mindig veszélyes, ha olyan férfiak vezetik, akik inkább nézik
azt, hogy intézkedéseik milyen hatást gyakorolnak valamely pártra, mint
azt, hogy mit érnek azok általában s a közérdekre való tekintettel.

A politikai tapasztalatlanság rendesen abban nyilvánul, hogy egyre-másra
halmozzák a megszorító rendszabályokat. Minthogy jobbadán vaktára
kapkodják elő, rendesen ellentétbe kerülnek a gazdaság minden
törvényével és csakhamar vissza kell vonni azokat.

A kormányok, amelyek nem tudták megteremteni a közvéleményt, sokszor
csak akkor ismerik meg azt, amikor már az fölborítja őket.

A jellemnélküli államférfiak hiába próbálják egyéni gyöngeségüket a
kollektiv gyöngeséggel alátámasztani.

Semmit sem lehet várni a politikusoktól, akiknek a világ csak olyan
tükör, amely csupán vágyaikat, ábrándjaikat és rémeiket vetíti vissza.

Míg a tudós kutatja az igazságot, anélkül, hogy félne a
következményeitől, a középszerű politikus nagyon bizalmatlan iránta és
ellenségének tekinti. Cenzurázza a kifejezését, abban a kába reményben,
hogy ezzel megsemmisítheti magát az igazságot.

A legveszedelmesebb politikai hibák közé tartozik az, ha ragyogó
szónokokra bízzák a közügyek intézését. Már Napoleon megjegyezte, hogy a
nagy szónokok, akik alkalmasak gyülekezetek hangulatának kormányzására,
alkalmatlanoknak bizonyulnának a legszerényebb ügy intézésére is.

A nagy szónokok ritkán nagy gondolkozók. A szónok művészete elsősorban
abban áll, hogy ügyesen kezeli a csalóka formulákat, amelyek hatást
tudnak gyakorolni a tömegekre.

A politikus, aki tevékenységét beszédbe fekteti, ritkán fekteti azt
cselekedetekbe.

A diplomaták csak úgy, mint a nők, a legtöbbször hallgatással adják meg
a legvilágosabb nyilatkozatot.

Az igazi államférfiú néha hajthatatlannak mutatkozik szavaiban, de
sohasem tetteiben. A modern népek életén uralkodó szükségszerűségeket
nem lehet összeegyeztetni a hajthatatlansággal.

Kormányozni annyi, mint paktálni, paktálni nem annyi, mint engedni.

A bölcs kormányzónak nem szabad elfelejtenie, hogy a multak befolyása
szab határt az ember jelenben lehetséges cselekvésének. Az élők tömegét
mindig a holtak kerete fogja körül.

A kormányzók számára hasznosabb ismerni, milyen a felfogásuk az
embereknek bizonyos dolgokról, mint ismerni a dolgok való értékét.

Életre ébreszteni, növelni vagy eltüntetni az érzelmeket és hiteket a
népek lelkében: ez a kormányzás művészetének egyik lényeges eleme.

Aki a nép érzelmeit kezelni tudja, az akaratát is tudja irányítani. Aki
pedig tudja ezeket az érzelmeket állandókká tenni, az újjá is tudja
teremteni a nép lelkét.


5. A kormányoknak a háborúban leleplezett tökéletlenségei.

Az éleslátás hiánya volt az államférfiak általános jellemvonása a háború
előtt és alatt. Olyan kormányférfiak, akik az eseményeket csak néhány
hóval megelőzőleg is előrelátnák, már csak kivételesen akadnak.

Az előrelátásra való képtelenség és a határozatlanság mindig
megboszulják magukat. A németek borzalommal gondolnak arra, mily romlás
fenyegette volna hajórajukat, ha annak idején egy angol miniszter
rövidlátása át nem engedte volna nekik Helgoland szigetét. A
szövetségesek csak keserűséggel tudnak visszaemlékezni, milyen más lett
volna a háború lefolyása, ha, a hadjárat elején, az egyik miniszter
kellő határozottsággal s előrelátással elrendelte volna, hogy néhány
páncélos kövesse nyomon a német hajókat Konstantinápoly felé irányult
útjokban.

Egy világosan látó császár megértette volna, hogy Németországnak minden
más birodalomnál jobban érdekében állott a béke fenntartása. Fölfogta
volna Bismarck mélyértelmű tanácsát, hogy sohase vesszenek össze
Oroszországgal.

Az előre nem látás következményei alig hozhatók helyre. A szövetségesek
százezernél több embert vesztettek el haszontalanul abban a hiú
igyekezetben, hogy előzőleg elkövetett vigyázatlanságuk és habozásuk
csorbáit kiküszöböljék.

A népek urai folyton csak értéküket vesztett eszmékből élnek most is. A
tények által legjobban bebizonyított igazságok egyike, hogy egy ország
sem nyer azzal, hogyha idegen népeket akaratuk ellenére szándékozik
magához csatolni. Ezt tapasztalta Ausztria egykoron Velenczével,
Németország Elzászszal, amely ötven év óta a zavarok és nagy költségek
kútforrása számára.

Ez a szó, hogy «túlkéső» mondá egy angol miniszter, sok balszerencse
magyarázata.

Míg egykoron semmiféle befolyással nem volt a történelem folyására, a
népek akarata egyik döntő tényezője lett a modern politikának.

Ha a nagyhatalmakat olyan rosszul értesítik külföldi ügyvivőik, ez azért
van, mert ezek – csak hogy főnökeik megbecsüljék őket – egyebet sem
tesznek, minthogy visszhangozzák az ő nézeteiket.

Illuzióink a bulgárokra és görögökre vonatkozólag, a háború kezdetén,
aligha fakadtak más forrásból.

A lélektani erők kezelésében elkövetett hibák könnyen megsemmisíthetik a
fegyverzet fölényét. Németország is tapasztalta ezt: diplomatáinak
pszihologiai vaksága újabb és újabb ellenséget szólított ellene
sorompóba.

A gyönge kormányok, épúgy, mint a jellemtelen egyének, kevéssé
félelmetesek az ellenségeik, ellenben veszélyesek barátaik számára.
Oroszország ennek a példának az illusztrációja a háború alatt.

A «diktátor» csak fikció. Az ő hatalma a valóságban szétoszlik számos
névtelen és felelőtlen aldiktátorra, akiknek zsarnoksága és korrupciója
csakhamar elviselhetetlenné válik.

Minden felelősségnélküli hatalom gyorsan. zsarnoksággá változik.

Fogalmat alkothatunk borkereskedőink roppant hatalmáról s arról a
félelemről, melyek törvényhozóinkat eltöltik, ha megállapítjuk, hogy
legkiválóbb hadügyminiszterünk megbukott, mert a katona egészségének
védelmére hivatkozva, megpróbálta megakadályozni az ő üzletüket.

Sok szempontból lehet a mi parlamentünk értékét vitássá tenni, de el
kell ismerni, hogy a kebeléből kiküldött nagybizottságok nélkül nem lett
volna sem municiónk, sem elég ágyúnk a védelemre. Nem tudta volna ezt
megszerezni egy kormány sem, még ha abszolut hatalommal rendelkezett is,
de bürokrata illuziók rabja volt volna.

A politikában olyan általános túllicitálás mindig veszedelmes módszer
volt. Lehet, hogy pillanatnyilag hasznos a pártnak, de sohasem az a
kormányzottaknak.

Ha a napi hasznosságokat előnyben részesítjük a tartós igazságokkal
szemben s ha a pillanatnyi vélemények szerint kormányoznak, ezzel
gyógyíthatatlan helyzeteket teremtünk a jövendő számára.


6. A háború politikai tanulságai.

Sohasem volt a kormányzás bajosabb mesterség, mint aminő lesz a háború
után. Egyik legnagyobb nehézség lesz talán az, miképen szakítsanak az
egyetemes beavatkozás szokásával, amelyet a háború tett szükségessé.

Biztos kézzel játszani az embereket mozgató érzelmek hanglétráján: ezt a
művészetet nem lehet sem könyvből, sem iskolában megtanulni.
Tapasztalati ismeret maradt az, amelyet csak a gyakorlatból lehet
elsajátítani. Persze, ez az elsajátítás nem könnyű: erről tanuskodik a
sok-sok lélektani hiba, amiket a háború alatt elkövettek.

A népek viselkedésének nagy motorai: a hitek és az érdekek. Minthogy a
hiteket nem lehet eloszlatni sem észokokkal, sem erőszakkal: a
kormányzóknak csak arra kellene szorítkozniok, hogy az érdekeket
kiegyenlítsék. Az üldözés és a véres háborúk sok évszázadának kellett
lefolynia, hogy ennek a lélektani alapelvnek igazsága bebizonyosodjék.

Az események irányítására legalkalmasabb férfiak is csak bizonyos
határig, amelyet nem tudnak előrelátni, bírják irányítani azokat,
azontúl ellenben már az események ragadják magukkal őket.

A politika eredményei nem egyszer nagyon különböznek kitüzött céljaitól.
Németország bizonyosan nem is sejtette, mily szolgálatot tesz Angliának
azzal, hogy belekényszerítette a háborúba. A jelen szempontjából:
kikerültette vele az irlandi polgárháborút s roppant birodalma laza
elemeit egy homogén tömeggé tömörítette. A jövő szempontjából:
jelentékeny módon nőtteti gazdasági és ipari hatalmát, miután
megérttette vele a germán beszivárgás veszélyeit.

Ipara haladása révén Németország béke esetén mihamar elérte volna
hegemónia-álma megvalósulását. Így pedig fölforgatta a világegyetemet
olyan eredményért, amely szöges ellentétben áll azzal, amit elérni
törekedett.

Laplace a valószínűségekről írt könyvében bizonyítgatja, hogy a
«jóhiszeműség mily előnyökkel jár a kormányok számára, amelyek azt
eljárásaik alapjává tették. Ellenben nézzétek – teszi hozzá – a balsors
mily mélységeibe taszítja gyakran a népeket vezetőik nagyravágyása és
hitszegése. Valahányszor egy hódításvágytól ittas nagyhatalom egyetemes
uralomra tör, a függetlenség érzelme a fenyegetett nemzetek közt
szövetséget hoz létre, amelynek az az ország csaknem minden esetben
áldozatul esik.» Több, mint száz év előtt iratott ez a lap; a benne
foglalt igazságok örökéletűek lesznek, ámbár nincs sok kilátásuk arra,
hogy a gyakorlati életbe is átmenjenek.

Az alapelvekért vívott háborúk mindig igen sokáig húzódnak. Ilyenek
voltak az ó-korban a perzsa háborúk, az új-korban a vallásháborúk, a
harmincéves háború, a nagy francia forradalom háborúi. Ha az
Egyesült-Államok függetlenségi harca csak öt évig tartott, ez azért volt
így, mert a hadviselő felek egyikének pénzügyi összeroppanása
lehetetlenné tette a háború folytatását.

A nemzetek számára mindig veszélyes, ha túlsok viszálykodással terhelt
multjok van.

Bármily hatalomra tesz is szert valamely nemzet, bármily nagyok is
hódításai, bármily fölényes is a hadi fölszerelése: hatalma nem tarthat
tovább, ha egyszer már állandó veszedelmévé vált a többi népnek. A
multban már nem egy hódítónak kellett ezt tapasztalnia; s manapság a
németek ismétlik meg ezt a saját rovásukra.

Már II. Frigyes állitotta föl a tételt, – később utódai gyakorlatilag
alkalmazták – hogy a háború olyan ügy, amelyben a legkisebb
aggályoskodás mindent tönkretehet. Szerinte nem lehetne háborút viselni,
ha nem volna meg a zsákmányolás, gyujtogatás és öldöklés joga.

A közvéleménnyel szemben nem lehet kormányozni, de a közvéleményt
viszont meg lehet teremteni. A német kormány egyik erőssége az volt,
hogy népének közvéleményét már régtől fogva abba az irányba terelte,
hogy a hódító háború szükséges. Ezt egyetemei, ujságai és számos
egyesülete útján érte el.

A politikai, vallásos vagy faji csoportok ellen alkalmazott kivételes
intézkedések ezt a csoportot csak erősítik. Ha üldözik, ez csak növeli
cohæsioját, amely meglazul, mihelyt a bánásmód egyenlőtlenségei
megszűnnek. Ez a lélektani törvény tarttatta meg a zsidókkal
egyéniségüket évszázadokon át. S hogy félreismerte ezt a törvényt,
Ausztriának szükségképen látnia kell országai szétbomlását.

Valamely nép meghódítása lehet egy nap műve. De beolvasztása sokszor
századokat követel. Sőt gyakran maga az idő – bármily hosszú az – nem is
elégséges. Anglia sohasem tudta egészen magához csatolni Irországot;
Ausztriának mindig ellenségei maradnak az uralma alá hajtott népek.

Az erőszak nem elég erős ahhoz, hogy a fajok lelkét összeolvassza. Ámbár
ezt a lélektani törvényt a történelem szilárd igazsággá avatta, a népek
urai még most sem fogták föl.

A magasabbrendű szellemek hasznát a népek kormányzására nézve nagyon
nyilvánvalóvá tette az 1870-iki háborút követő húsz év története.
Németország akkori kancellárja el tudta szigetelni Franciaországot,
amidőn Olaszországgal, Romániával és Ausztria-Magyarországgal
szövetkezett, s utóbb megszerezte Oroszország és Anglia jóakaratú
semlegességét. De ez a helyzet fokról-fokra tünedezett, amióta
Németországot kihívó vezetők kormányozták, akik folyton készek voltak
Európát a német erővel fenyegetni.

A népek számára, amelyek fajban, nyelvben, vallásban, érdekekben
különböznek egymástól, csak két kormányforma lehetséges: a tiszta
autokrácia és az autonóm tartományok szövetsége. Az utóbbi kormányforma
válik manapság országszerte uralkodóvá. Anglia ezt kisérelte meg
Transvaal-lal és Irországgal, Ausztria Magyarországgal, s nemsokára
bizonyosan többi országaival és tartományaival is. Valószínű, hogy
Oroszország, amely annyi különböző népből tevődött össze, a
felforgatások egész sorozata után ugyanilyen elkülönülésekre fog
kilyukadni.

Egy nép sem remélhet jobb kormányt, mint aminő ő maga. Határozatlan
lelkeknek határozatlan kormányok felelnek meg.

Ha a demokratikus kormányok eleddig mindenkor ügyvédek kormányai voltak,
ez azért van, mert a parlamenti harcok uralkodó szerepet engednek a
beszédnek. Ellenben az ipari civilizációkban a technikai rátermettség
sokkal szükségesebbé vált, mint a szónoki képesség, minélfogva – úgy
látszik – a technikus van hivatva arra, hogy az ügyvéd helyét
elfoglalja. Ez egyike a reformoknak, amelyre leginkább gondol Anglia. A
szónok-politikus átlagos tipusa eltünőben van.

Nagy viszontagságok idején a nép ereje adja meg a kormányzók erejét.




VII. RÉSZ.  A JÖVŐ PERSPEKTIVÁI.


1. A háború néhány következménye.

Az európai háború egyikét nyitja meg a történelem ama nagy korszakainak,
amikor – mint a reformáció és a francia forradalom idején – a népek
egész életfelfogásukat, eszményüket és ezzel élite-jüket is
megváltoztatják.

A béke másnapjára fognak a háború legnevezetesebb visszahatásai
megnyilvánulni. A küzdelem tovább fog húzódni a gazdasági, ipari s
társadalmi harcokban, amelyek azután átalakítják a népek jövőjét.

A világháború anyagi következményei talán nem is lesznek annyira
fontosak, mint a nyomában járó szellemi átalakulások. A külső, anyagi
világ megváltozása rohamosan új belső világot alakít ki.

Kétségtelen, hogy Európa földrajzi határait nem fogja túlságosan
módosítani a háború, de meg fognak változni a lelki határok.

A háborúk az erkölcsi értékek egész ranglétráját fölforgatják. A
cselekedet, amelyet rendes időkben mint bűntettet szigorúan megtorolnak,
a csatában dicsőséges erénnyé válik. Az egyéni érdek eltünik. Az emberi
életnek immár csak kollektiv fontossága van.

Annak a gyakorlati bebizonyítása, hogy idegen népeknek katonai leigázása
költséges, meddő és ennélfogva haszontalan művelet, talán meg fogja
kimélni a világot újabb öldöklésektől.

Helyesen jegyezték meg, hogy sok nagy lángész gyakran a háborús
korszakban bukkant föl. Az a század, amelyben Raphael, Michelangelo,
Galilei, Copernicus megszületett, olyan idő volt, amikor példátlan vad
harcok marcangolták az egész világot. Descartes a háborúban írta meg a
módszerről szóló munkáját. Úgy látszik tehát, mintha a háború minden
energiát föltüzelne. Valószínű, hogy egész sereg tudományos és ipari
fölfedezés és tökéletesítés nem valósult volna meg a mai háború nélkül.

A háború valamely népet magas kedvre tüzel, vagy lehangol, aszerint a
lelkiállapot szerint, amelyben a harc kitörésekor leledzik. Az 1870-iki
háború nagyon lesujtotta Franciaország lelkét. Ellenben a mostani háború
fölélesztette szunnyadó energiáit.

Németország abban a hitben, hogy új piacokat szerez, végül elvesztette
azokat is, amelyeket bírt, különösen a Keleten. Kétségtelen, hogy Japán
lesz az európai háború eredményeinek fő élvezője.

Mit fog találni tűzhelyénél, ha sebei hazaviszik, a német katona, aki
határtalan bőségről, a zsákmányból kikerülő kincsekről álmodott. Az adók
mumusát, amelyek megőrlő munkára és reménytelen szegénységre
kárhoztatják majd. Ha ezt a tényt millió és millió ember fogja
megállapítani, ez talán módosítja majd eszméiket a háborúk előnyeiről.

Csak a tények taníthatják meg a német népet, mit érnek filozófusainak
elméletei.

Gazdasági romlás, elvesztett kereskedelmi piacok és összeköttetések: íme
ez ellensúlyozza a németek meddő győzelmeit. Minden statisztika azt
mutatja, hogy a «Mittel-Europa», bármily tökéletesen szervezzék is, nem
pótolhatná a többi országokkal való forgalom hiányát.

A középeurópai gazdasági tömbbel szemben fog állani a többi hatalmasság
még sokkal erősebb tömbje.

A háború közvetlen következményei eléggé kézzelfoghatóak: a munkáskéz és
nyersanyagok hiánya, a pénzügyi terhek és adók emelkedése, a
többtermelés szüksége a megkevesbbedett eszközök mellett. S ezeken a
látható jelenségeken kívül fölütik majd fejüket olyan távoli
következmények, amelyeknek annyira számos a lehetőségük, hogy ma nem is
képzelhetjük el.

Egy német statisztikus az európai háború első három évének költségeit
így állapítja meg: pénzkiadás 430 milliárd, halott 7 millió, nyomorék 5
millió. Bajos volna fölfedezni, mit nyernek ezzel a világpusztulás
szerzői.

Nem is szólva Oroszországról, ahol a bankok, az ipar és a kereskedelem
teljesen német kezekben volt, Németország beszivárgása egyebütt is
rohamosan terjedt. Csak a háború fedhette föl a veszélyt, amellyel a
német császárság a világot fenyegette.

A földmívelés a háború után kétségkívül nagyobb fontosságra tesz majd
szert, mint az ipar. A készletet, amely gabonaneműekben és húsban a
népek rendelkezésére állott, végkép kimerítik majd a tömérdek seregek,
amelyeket etetni kellett, úgy hogy az országok hiába próbálják magukat a
külföldről újra ellátni. Ebből az árak hallatlan emelkedése következik
be majd mindaddig, valamíg új élelemforrásokat nem sikerül teremteni.
Ennélfogva a területek és gyarmatok földmívelési kihasználása lesz
szükségszerűleg a népek főfoglalkozása.

Némely országban, s különösen Angliában, a mezőgazdasági ipar egyre
jobban háttérbe szorult. A szükség, amelyet a torpedózás tett
fenyegetővé, rohamosan az első helyre tette. S ugyanígy lesz ez minden
országban, amely önállósága megőrzésére igényt tart.

Ha csak félszázaddal képzeljük is vissza magunkat, láthatjuk, hogy
valamely nép virágzó földmívelés és közepes ipar mellett is sokkal
boldogabb életet élhet, semmint ha gyárait túlzottan fejleszti.
Bizonyos, hogy a háború egyik hasznos következménye lesz, hogy a népek
egy kicsit elhagyják a gyárakat a föld kedvéért.

A békében érzik meg majd istenigazában a polgárok a háború terheit.

A középosztályoknak a háború következtében beálló elszegényedése az
országokat állandóságuk egyik főelemétől fogja majd megfosztani.

Franciaország ebből a háborúból kétségkívül emberben, pénzben egészen
kimerülve kerül ki, de talán megszabadulva politikai és társadalmi
ábrándjaitól, amelyek végezetre gyógyíthatatlan elfajulásra vitték
volna.

A háború, befejeztével, nagy elpusztítója lesz majd minden ügyességnek:
a katonai, az ipari s különösen a szellemi ügyességeknek.


2. A politika jövendő veszélyei.

A háború végeztével az új emberekben szükségszerűen új hitek is
keletkeznek, de beleütközve olyan fölfogásokba, amelyek túlságosan ősiek
arra, semhogy gyökerestül kiirthatók lennének, erőszakos viszályokra
adnak majd okot.

A béke fölkeltette problémák épúgy meglepnek majd előre nem látott
voltukkal, mint a háborús kérdések. Kétségbeejtő lenne, ha csak a
politikusokra bíznák megoldásukat.

Már most gondolni kell arra, hogy a háborúra következő napon
Franciaország nyersanyag nélkül, ipar nélkül, hajótér nélkül, szén
nélkül, háromszoros adók és számos város fölépítésének szükségletével
találja magát szemben. Ilyen körülmények közt elméleti politikusokra
bízni az ország kormányzását, nem pedig iparosokra, gazdákra és
kereskedőkre: ez egyértelmű volna a romlással és anarchiával.

A kritikai szellem és a dogmatikus szellem minden időben kibékíthetetlen
ellenfele marad egymásnak. Az előbbi az értelem körébe, az utóbbi a
misztikus és érzelmi világ körébe tartozik.

A dogmatikus szellem hisz és nem okoskodik. Nemcsak a vallásokban
uralkodik, hanem a társadalmi és katonai intézményekben is.

A jakobinizmus, az állami védelem rendszere és az államszocializmus a
háború után époly végzetes ostorai lehetnek a világnak, mint a germán
betörés. Akkor ezek lesznek a legfőbb kormányzati eszközök:
kényszerrendszabályok, inkviziciók, rekvirálások, maximálások.

Olyan országokban, ahol a politikai pártok türelmetlenek egymással
szemben, az igazgatási központosítás soká szükséges marad, s csak az
ipari és pénzügyi decentralizáció látszik lehetségesnek.

A jövendő kormányok legnagyobb nehézsége lesz a különböző társadalmi
csoportok sokszor eltérő érdekeinek egyensúlyozása olymódon, hogy ne
ártsanak egymásnak kölcsönösen és tartsák szem előtt a közérdeket.


3. A jog és az erő.

A jog filozófiai története három, egymásra következő korszakra osztható:
1. _az élettani jog_ korszakában az állatvilágra és az embernek az
állatokhoz való viszonyára terjedvén ki: egyedüli szabálya az erősebb
törvénye; 2. _a társadalmak belső jogának_ korszakát jellemzi a
kollektív lény közérdekű uralma az egyénen; 3. a _társadalmak külső
joga_, vagyis a nemzetközi jog korszakában a jog, amelyet eleddig csakis
az erő által gyakorolt uralom alapított meg, most már csak úgy fog
fejlődni, ha a népek közös érdekei teremtik meg szankcióját.

A társadalom kebelében a jog előbbrevaló az erőnél; a különböző
társadalmak közti viszonylatokban ellenben a jog szorul háttérbe az erő
elől.

A tisztán katonai szellemű népeknél a jog valamit megtenni egyszerűen
annyit jelent, hogy van hatalmuk valamit megtenni. Az ilyen fölfogás
ellen egyedüli érv az ágyú.

Az állatok irtásának a joga egyedül értelmi erőnkön alapul. Ugyanennél
az elvnél fogva adják meg a német bölcselők a magasabbrendű fajoknak a
gyengébbek megsemmisítésének jogát. Ennek következményekép minden
civilizációt végromlással fenyegethetne a pillanatnyilag legerősebb
emberi csoport, s a népek visszaesnének a történelemelőtti idők
barbárságába.

Ha metafizikai tartalmuktól megfosztjuk, a jog meghatározásait vissza
lehet vezetni Justinianus Digestáinak erre a tételére: «az, ami minden
országban mindenkinek, vagy a legtöbb embernek hasznos.» Tehát a
hasznosság uralma a jog egyetlen alapja, azonban, minthogy ez a
hasznosság országonkint változik, ez esetben nem lehetne beszélni
egyetemes jogról.

Az erkölcsök haladása bizonyos alapelvekre vezetett, amelyekben minden
polgárosult nemzet megegyezik és amelyek megsértése egyetemes
fölháborodást vált ki világszerte. A népek ezeket az alapelveket akarják
megvédeni, ha azt mondják, hogy a «jogért» harcolnak.

Egy társadalmon belül az egyének közötti viszonylatokban a jognak
szükséges támasza a rendőr. A népek közötti viszonylatokban eleddig
egyedül az ágyú tudta helyettesíteni a rendőrt.

A jog a társadalmi szükségletek szülötte. A törvényeket csak akkor lehet
haszonnal kodifikálni, ha a szokás már állandósította azokat.

A törvénykönyveknek csak akkor van értékük, ha már gyökeret vertek a
lelkekben. Ha csupán a büntetésre támaszkodnának, nem volna hatalmuk.

A világi jog először csak a vallásos jognak kiterjesztését jelentette.
Az isteni akarat helyét később a királyok, és még sokkal később a
kollektivitások akarata foglalta el. Bizonyos népeknél, mint a
muzulmánoknál, a világi jog nem lévén elválasztva a vallásos jogtól,
annak a törvénynek, amelyet a vallás nem támogat, nincs tekintélye.
Erről gyakran elfelejtkeznek a mi gyarmatosítóink.

A hódítás joga, hajdani eszmék maradványa, s a függetlenség joga, amely
a népek modern eszméje, semmikép sem egyeztethetők össze. Ezért a
Németország és a többi világ közt kiütött háború meg fog ismétlődni,
valamíg ezeknek az elveknek egyike teljesen el nem tünik.

Egy gyönge állam szövetsége egy erős állammal nem eredményezhet a gyönge
állam számára egyebet, mint szolgaságát, ha az erős állam győz, vagy
végromlását, ha az erős állam vereséget szenved. Törökország a német
birodalommal való szövetségének nem köszönhetett egyebet, mint Arábia,
Örményország, Mezopotámia, Syria elvesztését és teljes pénzügyi
összeomlását.

A jognak, amely arra számít, hogy betartsák, szükségszerű kisérője az
erőhatalom.

Az erő nem nyomja el sokáig az eszmét, mivelhogy az elnyomott eszme
hamar erő szülőjévé válik.

A német psychologusok azt tanítják, hogy a siker vak helyeslést vált ki
és, hogy a népek szemében a diadalt ülő ügy mellé szegődik mindig a jog
is. Már pedig látniok kellett, hogy éppen abban a percben fordultak
országuk ellen a semlegesek, amikor győzelmeit aratta.

Az erővel való visszaélés az erő lerombolásával végződik. Ilyenkor az
elkövetett erőszakosságokat és bűnöket kiengesztelik a fiak, akik soká
nyögnek az apáiktól elkövetett igazságtalanságok súlyos terhe alatt.

Leigázni még nem annyi, mint meghódítani.

Az erő, amely csak anyagi fegyverekre támaszkodik, végül époly
tehetetlenné lesz, mint az erőnélküli jog.

Az erőszakra alapított jog uralkodhat egy ideig, de nem lehet tartós,
mert csakhamar szövetségeket teremt, amelyek ellene szegzik a még
erősebb jogot. Az ilyen szövetségek keletkezése állandó törvénye a
történelemnek. Látjuk, mint alakult ki minden kisérlet után, amely
európai uralomra tört; így V. Károly, XIV. Lajos és Napoleon alatt.

Nagy haladást jelentett a népek számára, amikor az egyéni erőhatalom
ellen egy még erősebb társadalmi erőhatalmat szerveztek. A jövő fő
szocialis haladása az lesz – bizony elég távol van még – hogy egyetlen
nép támadó ereje helyébe lép majd az összes többi népek kollektív ereje.

A székesegyházak, könyvtárak és műremekek fölgyújtása, a rendszeres
öldöklések, a foglyok elhurcolása a civilizáció oly nagy visszaesését
képviselik, amely – huzamossá válván – véglegessé is válhat s
megfoszthatja a népeket az évszázados erőfeszítéssel kiküzdött minden
erkölcsi vívmánytól.

A katonai siker szempontjából előnyösnek látszik a nemeslelkűséget, az
emberiességet, méltányosságot és a szerződések betartását, mint
ballasztot, kidobni a hajóból, azonban ez az előny csak úgy válik
tartóssá, ha az illető nép beláthatatlan ideig az erősebb is marad. Ámde
nincs rá példa a történelemben, hogy valamely nép mindig a legerősebb
maradt légyen.

A gyönge népeknek hamar támad aggályuk; az erősebbek ezt nem ismerik.

A hódítók istenítik az erőszakot, valamíg a legerősebbek maradnak. De ha
elgyöngültek, rögtön kárhoztatják azt.

A hágai jogászok bizony nagy adag illuzióval lehettek eltelve, ha azt
hitték, hogy lehet törvénykönyvet alkotni szankciók nélkül is. A
történelem nem ismert még ilyen törvénykönyvet, sem vallásosat, sem
világit.

A népek közti viszonyban állandó törvénnyé tenni azt, hogy az erőszak
megakadályozandó: ez lesz talán a jövendő legnehezebb problémája.
Mindazonáltal nem haladhat a civilizáció egy lépést sem, valamíg meg nem
oldották.

A civilizációnak még sokat kell haladnia, míg a népek joga másra is
támaszkodhat, mint katonái tömegére.

A társadalmi igazság feladata szankciókkal megakadályozni a társadalom
életéhez szükséges szabályok megsértését. A nemzetközi igazság jövendő
szerepe ugyanaz lesz, ha sikerült majd fölfedezni szankcióit. De ennek
ma még nem látszik a lehetősége.

A szerződéseiket s az emberiség törvényeit megszegő népek iránt
föltámadt közbizalmatlanság lesz kétségkívül a csirája egy nemzetközi
törvénykönyv szükséges szankcióinak.

Az erő – gyökerezzék az az erkölcsi vagy anyagi világban, a törvények,
eszmék, vallások, avagy a fegyverek hatalmában – szükségkép szuverén ura
marad a világnak. A civilizáció legfontosabb haladása lenne, ha
helyettesíthetnék a fegyveres erőt erkölcsi erőkkel.

A civilizációkat eszmékkel építik, de ma még csak ágyúkkal védik.


4. A reformok és a törvények.

Hosszú évekig tartó utazásokra és megfigyelésekre van szüksége, amíg
fölfogja valaki, hogy az igazi reformokat nem lehet csupán törvényekkel
végrehajtani.

A tudománynak és a politikának nem lehet ugyanaz a módszere. Az előbbi
elsősorban az általánossal, az utóbbi a különössel foglalkozik. A
tudomány az állandó vagy mesterségesen megrögzített dolgokat
tanulmányozza, s ezért könnyen megállapítja a dolgok elemein uralkodó
törvényeket. A politika ellenben élő és gyakran váratlan behatások által
mozgatott lényekkel áll szemben.

Az intézmények értéke egyesegyedül alkalmazásuk módjától függ.
Egyiküknek sincs szuverén ereje.

Valamely társadalmi vagy politikai reform ritkán hasznos, ha nem lép
nyomába a lelkivilág átalakulása is.

A törvényeknek csak úgy van hatásuk, ha követik a szokásokat, anélkül,
hogy megelőzni törekednének. Az a rendeltetésük, hogy szentesítsék
azokat, nem pedig az, hogy megteremtsék.

A reform csak akkor tartós, ha apró, egymásrakövetkező reformok
összetevődését jelenti.

A törvények és szabályok ártalmasokká válnak, ha – ahelyett, hogy
közérdekű szükségleteket elégítenének ki – egyszerűen az a céljuk, hogy
egy párt követeléseit elégítsék ki.

A törvények nem lehetnek igazságosak, ha egyenlőtlen lelkivilágú
emberekre egyformán alkalmazzák. Európai kódekszekkel kormányozni a
gyarmatokat, az alatt az ürügy alatt, hogy beolvasszák: veszedelmes
utópia.

A szabályzatokat csak úgy fogják föl és veszik figyelembe, ha rövid és
világos formába foglalják. A hosszú szabályzat szükségkép rossz, mert az
emberek nem tudják észben tartani minden részét.

Németország egyik erőforrása az volt, hogy militarizmusa révén be tudta
tartatni a szabályokat és törvényeket, amelyeket a latin népek csak
kevéssé tartanak tiszteletben.

Egyetlen törvény tiszteletét megingatni annyi, mint az összes többinek
erejét megingatni. A háború elején életbeléptetett moratóriumrendeletek
ürügyül szolgáltak arra, hogy az emberek kivonják magukat a szerződéses
kötelezettségek alól s ez olyan csapást mért a társadalmi szervezetre,
amelytől csak igen nehezen fog magához térni.

A háború után nem az lesz az igazi haladás, ha új törvényeket bocsátanak
ki, hanem az, ha a meglévők egy nagy részét eltörlik.

A háború nem lesz hiábavaló, ha megtanított arra, hogy ahelyett, hogy
mindig csak az állam reformját követelnők, önmagunkat kell reformálnunk.

A nép ereje nem lehet tartós, ha a törvényei, intézményei, eszméi és
tanai nem állandók.

A jogot nem csinálják, az magától csinálódik. Ez a rövid formula
tartalmazza egész történetét.


5. A népek jövő függetlensége.

Az életkörülmények általános megdrágulása a háború alatt s a szigorú
szükség, amely egy sereg termékben világszerte beállott, megmutatta a
népeknek egymástól való ipari, kereskedelmi és pénzügyi függését. A
közgazdák már jelezték ezt, de sohasem győztek meg senkit.

A népek egymástól való függésének példájául föl lehet hozni azt a tényt,
hogy a háború előtt a francia fémipar az ország keleti részén
Westfáliából szerezte be a szenet és cserébe vasércet adott. A francia
kohászat époly kevéssé tudott ellenni a német szén nélkül, mint a német
kohászat a francia érc nélkül.

A népek egymástól függése még a háború alatt is megnyilvánult. A
robbanóanyagok gyártásához szükséges gyapot az Egyesült Államokból, a
földmívelésben használt nitrátok Chiliből származtak. A pyrit, amely a
sok lőszer gyártásának alapjául szolgáló kénsav előállítására szükséges,
Spanyolországból és Norvégiából jött hozzánk.

Bár a szabadkereskedelemnek vannak bizonyos előnyei és valószínű, hogy a
jövőben diadalmaskodni is fog, azt hisszük, hogy a háború nagy erőt
kölcsönzött a védővámos iránynak. Valójában bebizonyította a népeknek
azt a követelményt, hogy lehető legnagyobb mennyiségben termeljék a
maguk földjén az anyagokat, amelyekre szükségük van, hogy
függetleníthessék magukat.

A lelkiviláguk közt leronthatatlanul fönnálló választófalak ellenére is
a népek napról-napra szorosabbra fűződő gazdasági viszonyra vannak
rendelve. Továbbra is gyűlölik majd egymást, de nem kerülhetik ki, hogy
ne csereberéljék különböző javaikat, amelyeket földjüknek,
éghajlatuknak, munkaképességüknek megfelelőleg termelni tudnak.

Ha Európa hozzájut egy hosszú béke áldásához, ezt nem jog és nemzetközi
egyezmény fogja fenntartani, hanem annak a döntő bebizonyítása, hogy a
népek gazdaságilag egymásra vannak utalva.

A népek egymásra utaltsága, amely minden külön akarattal szemben
fölényes erejű, fölidézheti majd a nemzeteket és uraikat ma vezető
eszmék mélységes átalakulására.


6. A világ militarizációja.

A történelmi idők kezdete óta az élet létföltétele volt a védőképesség.
A lefegyverzett lényt rohamosan kiirtják.

A szükségletek leigázzák az embert s nem tűrnek vitát. Ámbár csakugyan
nem lehet összeegyeztetni a civilizációval, a militarizmus, úgy látszik,
egyedüli ismert eszköze a védelemnek azzal a veszéllyel szemben, amely
hatalmasan fölfegyverzett államok részéről fenyeget.

A népeknek, mielőtt a haladásra gondolhatnának, arról kell
gondoskodniok, hogy kikerüljék a rabigát.

A mostani századnak talán legjellemzőbb vonásává válik a polgárosult
világ militarizációja, s mindaz a visszaesés, ami ebből a rendszerből
következik.

A társadalmak, miután sorban alapultak vallási, katonai, jogi, gazdasági
rendszeren, úgy látszik, visszatérnek a merőben katonai rendszerre.

A gazdasági és uralmi terjeszkedés szükséglete végzetszerűen kifejlődik
a népeknél, amelyeknek katonai hatalma növekszik. Fölszerelésük sokba
került, s megkísérlik, hogy befektetésüknek hasznát is lássák.

A békeidők fegyverkezései mintegy biztosítási díjakat képviselnek a
külső támadással szemben. Ámde a hadfelszerelési anyagszükséglet
fejlődése ezt a biztosítási díjat oly borzasztóan emeli, hogy csak igen
kevés nép lesz abban a helyzetben, hogy elviselhesse.

A jövő egyik legnehezebb problémája lesz, mint lehet a túlfinomult
civilizációkra rátukmálni a szigorú katonai rendszert, amely ellentétben
áll ugyan az értelem fejlődésével, de elengedhetetlen a függetlenség
megóvására.

Ha az egész világ védekezésből kénytelen magát katonaivá átalakítani, az
individualizmus szükségszerűleg el fog tűnni még az olyan nemzetek
kebeléből is, ahol legjobban ki volt fejlődve.

A fegyverkezés túlzása, amely a népek hatalmát megteremti,
végeredményében romlásukra vezet. A csupán militarizmusra alapított
birodalmak éppen a militarizmuson omlanak össze.

A római császárság hanyatlása akkor kezdődött, amikor nem volt már egyéb
támasza, mint a katonai erő.

Tegyük föl, hogy a német militarizmus szét lesz rombolva. Hogyan lehetne
újjászületését máskép megakadályozni, hanemha azzal, hogy egy még
erősebb militarizmust szegezünk vele szembe. Így hát egy egyetemes
militarizmus lesz szükséges, hogy egyetlen egy nép militarizmusát
leszereljük.

Európa csak úgy kerülheti ki a militarizmust, ha a német nép lelkivilága
gyökeres átalakuláson megy keresztül. Lehet, hogy ez végbemegy majd
egyszer a jövőben: ma még bizony elég valószínűtlen.

Valamíg Németország militarista eszméi át nem alakulnak, a népek csupán
fegyverszünethez fognak hozzájutni, nem pedig tartós békéhez is.

Gyakran beszélnek a nemzetek szövetségéről; de – amint ezt egy
miniszterelnök a parlamentjében kijelentette – ezt a szövetséget csak
fegyverben álló nemzetek alakíthatják meg. Ámde viszont kevéssé
valószínű, hogy jól felfegyverzett népek sokáig maradnának békességesek.
Legalább is nem ezt tanítja a népek lélektana és történelme.


7. A mai háborúk ipari kialakulása.

Az ágyúöntő lett az új idők nagy döntő bírája. Nélküle a világ urai mire
sem képesek.

A jelenkori háborúk sokkal inkább gyárosok háborúi, semmint a
tábornokokéi. Cæsar és Napoleon lángelméje is tehetetlennek bizonyulna
egy ellenséggel szemben, akinek korlátlan számú ágyú állana
rendelkezésére.

A mostani háborúban a pénz fontos, de nem leglényegesebb szerepet
játszott. Ellenben szinte döntő súlyúak voltak a rombolás mechanikai
eszközei, amelyek a jövőben – az ipar haladásával, még döntőbb hatásúak
lesznek. A jövőben bizonyára nem a legnépesebb országok, hanem azok
nyerik el majd a katonai hegemóniát, amelyeknek legtöbb romboló gépük
lesz.

A bölcselők, akik azt akarják bizonyítani, mily bajos bizonyos elemi
igazságok elterjedése, mindenesetre hivatkozni fognak majd, hány hosszú
hónapnyi megfigyelésre, s hány százezer ember elvesztésére volt szükség,
míg megértették a lövészárok, a drótakadályok s a messzevivő ágyúk
szerepét.

A háborút olyan eszközökkel vívták, amelyek egyike sem volt tábornokaink
előtt közelebbről ismeretes: tengeralattjárók, lövészárkok,
drótakadályok, repülők, nehézágyúk.

A lövészárok mozgatható erődöt képvisel, amelyet tetszésszerinti helyre
lehet tologatni, ha beveszik vagy lerombolták.

A modern lövészárok lehetetlenné tette az olyan döntő csatákat, aminő a
multban az actiumi, jénai és waterlooi volt, amelyek egy nap alatt
megszabták egész országok jövendő sorsát. Mert ámbár igen hosszúak és
igen gyilkosak, a mostani harcok mindig eldöntetlenek maradnak.

Eredetileg a hadvezérek lenézték a nehéz tüzérséget, ellenben ma már
kénytelenek az ütközetek egyik nagy tényezőjének tekinteni. Hatékonysága
azonban mégis korlátolt, mert pl. a németek nem tudták vele Verdunt
bevenni.

A modern offenziva nehézségei és az a gyakori tapasztalat, hogy
lehetetlen a lövészárkok vonalain áthatolni, nyilvánvalók a
statisztikából. Eszerint egy méter lövészárok szétrombolása 30,000
frankba, 3 tonna acélba és 5 napi munkába kerül, ellenben már egyetlen
nap munkájával helyre lehet állítani egy ugyanilyen terjedelmű
lövészárkot.

A háború újabb bizonyítéka annak, hogy bármely romboló eljárás mindjárt
maga után vonja új védőeszközök teremtését. A 420-as gránátvetők, a
Zeppelinek, fojtógázok stb. hatása csakhamar többé-kevésbé megsemmisült.
Ezt a törvényt még a tengeralattjáró sem tudta tartósan kikerülni. Hogy
valamely rombolóeszköz valóban győzhetetlen legyen, annak oly rögtöni
hatásúnak kellene lennie, hogy képes legyen a hadseregeket és városokat
megsemmisíteni, mielőtt még idejük volna a védekezésre.

Ha a háborúsipar egészen kifejlődik, a rombológépek tömérdek számát
fogja kezelhetni a gyakorlott specialisták egy kis csoportja. Akkor az
öldöklő gép fogja helyettesíteni a harcost, ahogyan a szén lépett a
rabszolga helyébe.


8. A jövő lehetőségei.

A mostani zavaros időkben az előre nem láthatónak birodalma annyira
terjed, hogy a gondolkozás visszahőköl a jövendő homályossága elől. S
mégis csak ez a gondolkozás tudja valamennyire is megvilágítani az utat,
amelyen a népeknek haladniok kell.

A multak tanításai már nem elegendők, hogy a népeket ismeretlen utakon
vezessék. Minthogy sok olyan irányban kénytelenek cselekedni, aminőben
még sohasem cselekedtek, gondolkozásuk új vezéreszmék szerint fog
igazodni, amelyeket új szükségletek teremtenek meg.

Ámbár a jövő benne van már a jelenben, azt csak a lehetőségek formájában
lehet fölfogni.

Az érdekek mérlegelésére alapított gondoskodás és előrelátás lehet
észszerű, de ritkán egészen helyes. A szenvedélyek és a misztikus
befolyások olyan hatalmas mozgatói az életnek, hogy velük szemben az
érdekek minden szempontja megsemmisülhet.

A jövőről való látomásaink főképen reményeink látomásai, amelyek azonban
nincsenek szükségszerű rokonságban a realitással. De azért nem kell
azokat megvetni, mert már hatalmas mozgatói voltak a tetteknek. Az olyan
emberiség, amely meg volna fosztva a reménységtől, csak nagy kínnal
tudna élni.

Ha a jövőre a mult alapján következtetünk és fölidézzük emlékünkbe a
misztikus eredetű eszmék szívósságát, attól kell tartanunk, hogy
Európára egy újabb 30 éves háború szakad, amelyet csak bizonytalan
tartamú békeidő szakít majd meg. A mai viszály is hosszúranyúlással
fenyeget, hacsak a németek lelkivilága meg nem változik. Mert a
vereségek a keresztesháborúk és a vallásháborúk újjáéledését sem
akadályozták meg s azok addig tartottak, míg az őket előidéző misztikus
illuziók makacsul megmaradtak.

Mentől jobban fejlődik ki a civilizáció, annál fenyegetőbb viszályokat
idéz föl. Ha a hegemóniára való minden, növőben lévő vágyódás (a
németeké, oroszoké, a balkáni népeké, a japánoké stb.) összemérkőzik, a
béke korszaka hosszú időre bezáródik.

Lehetetlen a mai háborúk kimenetelét a régebbiekre alkalmazható
szabályok szerint megjósolni. Egykor már egy-két zászlóalj elvesztése
eldöntötte egy nép sorsát, minthogy a megvert seregeket nem tudták
pótolni. Ma ellenben sok százezer ember elvesztése sem hozhatná meg a
végleges döntést, a mostani védelmi eszközök és a harcolók könnyű
pótlása következtében.

Az új háború fő-főtanulsága, amely talán meg is fogja akadályozni
túlsűrű megismétlődését az, hogy ebben a küzdelemben, amely millió és
millió embert dob a harcba, egyik ellenfél sem szenvedhet teljes és
végleges vereséget. Szét lehet rombolni a seregeket, de nem lehet
megsemmisíteni a népeket.

Hogyha meg akarjuk mondani valamely háború előrelátható tartamát,
mérlegelni kell a hadviselő felektől maguk elé tűzött reális célokat. A
mai európai háború tétje valójában Antwerpen és különösen
Konstantinápoly, a Földközi-tenger, Egyiptom és az indiai utak kulcsa.

Ennek az ősi városnak a birtoka annyit jelent, hogy birtokosa Európa egy
részét is gazdasági függőségben fogja tartani.

Hogy Franciaországnak mily életbevágó szüksége van kikerülnie a
bizonytalan békét, erről igen helyes megjegyzéseket tett egyik
ellenségünk, Hohenlohe herceg: «Franciaország életre-halálra, váltig fog
harcolni; a francia nép nagyon is jól tudja, hogy létéről van szó.
Nagyon jól tudja azt is, hogy soha többé nem lát majd oldalán olyan sok
és olyan hatalmas szövetségest. Nagyon jól tudja, hogyha nem kerül ki
győztesen ebből a borzasztó küzdelemből, minden győzelmi esélye örökre
el fog tűnni.»

Remélni lehetne, hogy a világháború okozta pusztulás és romlás emléke
sokáig meg fogja akadályozni a háborúk fölújulását, ha az ember nem
tudná, milyen rövid a népek emlékezőtehetsége.

A csodálatosan szép városok elpusztítása hordák által, amelyek nem
bírták fékezni ősi vadságukat, azzal a félelemmel tölthet el, hogy az
évszázadokon át megőrzött műremekek mind elpusztulhatnak majd. A jövő
talán csak egy olyan világot tart meg az emberiségnek, amelyben az
összes elpusztított műremekeket gyárak, kaszárnyák és lövészárkok fogják
helyettesíteni. Akkor azután a civilizált népek sajnálni fogják, hogy
oly soká éltek.

A jövő csatái, amelyek valószínűleg a levegőben fognak lefolyni,
főcéljukul a városok fölgyujtását és lakosaiknak kisszámú gépészmérnök
által való kiirtását fogják kitűzni. Kétségkívül a polgári népesség
rendszeres kipusztítása fogja helyettesíteni a fegyveres katonaság
kipusztítását.

Egy német diplomata azt állította, hogy a rombolóeszközök rohamos
fejlődése következtében a legközelebbi háború megsemmisíti a fehér fajt.
Bár e faj teljes eltünése kétséges, az bizony lehetséges, hogy az ilyen
küzdelmek megismétlődése esetén a boldogulás és virágzás kormánypálcája
a szélső kelet nemzeteinek kezébe száll át.

A népeket a háború új formái annyira hozzászoktatják majd ahhoz, hogy az
állam ráteszi a kezét polgárai nemzeti életére, a szabadságára,
vagyonára és létföltételeire, hogy fölmerül az a kérdés, vajjon nem
lesz-e a világ jövendő törvénye az ó-kori rabszolgaságra való
visszatérés. Az egyéni jog és szabadság ismerete akkor annyira
megsemmisülne, hogy az emberek még mint eszmét sem tudnák már fölfogni.

A német birodalom egyik legfontosabb személyisége követelte, hogy az
állam az elvesztett vagyona helyreállítása céljából kötelezze összes
polgárait valamely mesterség gyakorlására. A fényűzési tárgyak gyártása
meg lenne tiltva, szinte megsemmisítő adókkal terhelnék az embereket,
akik ilyen tárgyakat, különösen festményeket akarnának birtokukban
tartani. Ha az efféle tervek megvalósulnának, Németország egy gigászi
gyárrá válnék, ahol a polgárok tömegei szigorú káplárok vesszője alatt
kiviteli cikkeket és ágyúkat gyártanának, egy igen szerény adag sör és
káposzta fejében. Egészen különös lelki berendezés szükséges ahhoz, hogy
valaki ilyen poklot állítson föl eszményül.

Hogy kaszárnyában, gyárban töltsük az életünket csak azért, hogy várjuk
a halált a csatatéren: ez volna hát a művelődés és erőfeszítés annyi
századának a betetőzése? Hiszen akkor jobb volna visszatérni a
barlanglakók korszakába.

Az ember a barlangokban kétségkívül veszélyektől környezve élt, de
legalább valamelyes szabadságot is élvezett.

Tartós békére nem nyujt biztos kilátást sem a népek szövetsége, – mert
ezek a szövetségek bizonytalanok – sem a nemzetek egymásra utaltságának
kimutatása, – mert a misztikus hit uralkodik minden érdek fölött, –
hanem csak az, ha a német népben új filozófia foglalja el a hegemónia
misztikus eszményének helyét. De az efféle átalakulás mindig igen lassan
megy végbe.

Nem nagyon valószínű, hogy Európa nemsokára újra felvirradni látja majd
a szabadság korszakát. Mert a militarizmus reáleselkedő mumusán kívül,
miképpen kerülheti ki azt a sokféle láncot, amiket az állami beavatkozás
és szocializmus teorétikusai álmaikban már testére kovácsolnak.




VIII. RÉSZ.  A TUDOMÁNY KÖRÉBEN.


1. A tudományos igazságok és bizonyosságaink határai.

A tudós hasznosítja a természet erőit és meghatározza törvényeit, de
mélységesen rejtve marad előtte azok való lényege.

A tudományok hajnalhasadásakor a tények úgy tünnek föl, mintha igen
könnyen volnának megmagyarázhatók. Mikor azonban a tudomány bővül, az
olyan, látszólag egyszerű jelenség is, mint egy gyantásbot villamossá
tétele, egy gyertya elégése, vagy egy test esése, megmagyarázhatatlanná
válik.

A megfigyelés birodalmában a tudomány sohasem mondott csődöt. Csupán a
magyarázatok birodalmában állhat be igazi csőd.

Minthogy minden tudományos igazságunk csupán a mi mértékünkkel
alkalmazott hozzávetés, magyarázata attól az agytól függ, amely
megformulázza.

A tudományos törvényekből levont következtetések, végül rendesen nagyobb
fontosságra tesznek szert, mint ezeknek a törvényeknek a fölfedezése. A
thermodynamika három főtörvényét néhány sorba lehet összefoglalni, s
mégis alkalmat adtak számos kötetnyi magyarázat megszületésére.

A látszólag legbiztosabb tudományos igazságok is csupán egyezményes
bizonyosságok. Igy pl. a geométria lényeges sarktételei a gondolkodásnak
fölfoghatatlan testekre vannak alkalmazva.

Igy pl. hiába próbálnánk elképzelni egy pontot, amelynek ne volna három
kiterjedése. Egy reális pontnak, – azaz olyannak, amelyet a gondolat föl
is foghat – szükségkép van kiterjedése és következésképen átmehet rajta
több párhuzamos vonal, ami ellentétben áll a geométria egyik leghíresebb
sarktételével.

A nagy tudományos fölfedezések azzal kezdődnek, hogy intuiciók ébrednek
a lélekben föltevések formáját öltve, s ezeket kell azután a
tapasztalatnak igazolnia.

Aki nem akarja a hipotézist vezérül elfogadni, az arra kárhoztatja
magát, hogy a vakeset legyen a mestere.

Minden idők emberei éltek a föltevésekkel, azonban míg a tudatlan
végleges bizonyosságul fogadja el azokat, a tudós csupán kisérleti
igazolás után tulajdonít nekik értéket. A föltevés az ő szemében csak
egyik lépcsőfoka az igazságnak.

A tudományos és különösen a filozófiai tannak, hogy győzzön, nincs
szüksége nagyon biztos okok támasztékára. Elég, ha csupán nagyon erős
hiten alapszik.

A banalitás, mihelyt algebrai nyelvbe ültetik, sok ember szemében
megszünik banalitás lenni. A leghatározatlanabb elméletet is könnyen
elfogadják, hacsak mathematikai képlet mezét ölti föl.

A tudományok története bizonyítja, hogy az igazságul fogadott tételek
java része a legtöbbször csak egyszerű pillanatnyi szempont, amelynek
rendeltetése az, hogy eltűnjék.

Valamely dogma régisége egyáltalában nem bizonyít még szabatossága
mellett. A bölcselők és a tudósok két ezer éven át hittek az atóm
elpusztíthatatlanságában. Ma ellenben már bebizonyult a tapasztalásból,
hogy az anyag is alá van vetve annak az egyetemes törvénynek, amely
szerint a dolgok megöregedésre s elhalásra vannak kárhoztatva.[3]

Még tudományos kérdésekben is ritkaság, hogy meggyőződéseink csak
tapasztalaton alapuljanak. Még a legkönnyebben bizonyítható elméleteket
is, mint a vérkeringésről, vagy az anyag anyagtalanításáról szólót, csak
azután fogadták el, miután hivatalos tekintéllyel fölruházott tudósok is
hozzájárultak.[4]

A hasznosság és igazság nagyon különböző ismeretek. Lehet, hogy az ember
kénytelen elfogadni valamely szükségszerűséget, de veszélyes volna az
emberi szellem haladására, ha – amint ezt a pragmatisták teszik –
azonosítanák az igazat a hasznossal.

Két, ellentétesnek látszó igazság néha nem egyéb, mint ugyanannak az
igazságnak egymást kiegészítő töredéke.


2. Az aktiv és inaktiv igazságok.

A viselkedésre való hatásuk szempontjából bizonyosságainkat be lehet
osztani aktiv és inaktiv igazságokra. Ez utóbbiak merőben banális
állítások formáját öltik magukra, amiket mindenki megismétel, anélkül,
hogy befolyásolnák az embert, valamíg egy katasztrófa el nem árulja
erejüket.

Az az igazság, amely érzelmekbe, szenvedélyekbe, hitekbe, érdekekbe vagy
egyszerűen csak a közönbösségbe ütközik, inaktiv igazság marad; sőt sok
szellem számára nem is igazság többé.

Volt nekünk a háború előtt sok inaktiv igazságunk, így pl.: a messzevívő
ágyúk fölénye, a bő munició haszna, a lövészárkok fontossága és még több
más. Ámde csak a tapasztalat tette nyilvánvalóvá az értéküket.

Valamely igazság kimondása nem ér semmit, ha nem ragadja meg eléggé a
lelket, hogy tett indítékává is legyen.

A katasztrófák sokszor szükségesek, hogy aktiv igazságokká változtassák
az inaktiv igazságokat. A német visszavonulás megállása a marne-i csata
után, bebizonyította – könyveink elméletének egészen megfelelőleg – hogy
a lövészárkokkal meg lehet állítani egy betörést. Minálunk nyolc
département pusztult el abból az okból, hogy ez az igazság, amely aktiv
volt a németek számára, inaktiv volt a mi számunkra.

Némely igazság azért marad hatástalan, mert látszólagos egyszerűsége
elfödi a nehezen fölfogható következményeit. Igy pl. nyilvánvaló
igazságnak tekinthetjük, hogy nem kell mindenáron versenyre kelni
vetélytársainkkal olyan területeken, ahol a természetes kútforrások
mindig erősebbekké fogják őket tenni. Ennek az igazságnak a tartalma
jóval többet ér, mint amit külseje elárul, ámbár még – úgy látszik –
kevéssé értették át. Pedig teljes átértéstől függ egész gazdasági
jövőnk.

A nyilvánvaló igazságok hamar hatástalanokká válnak. Ezért kell azokat
gyakran, s változatos formában ismételgetni.

Valamely igazság sikere nagyban függ attól az időponttól, amelyben
kifejezték. Amikor egy jeles angol tábornok a háború előtt hazájának egy
hatalmas sereg szükségét hirdette, nem hallgattak rá. Ugyanígy áll a
dolog a tiszta tudomány birodalmában is. Senki sem fogadta be Lamarck
eszméit, amidőn, Darwint megelőzőleg, a transformizmust tanította.

Még olyan igazságok is, amelyek képesek a jövőt bevilágítani, hatás
nélkül maradnak a jelenre, amikor még csak kevés szellem tudja fölfogni
a horderejüket.

A tévedés gyakran termékenyebb nemzője a cselekedetnek, mint az igazság.


3. A természet és az élet.

Minden lény élete millió és millió apró sejt életének summáját
képviseli, amelyek mind más és más funkciót végeznek és úgy viselkednek,
mintha külön egyéniségük volna, s képesek volnának külön-külön megszabni
evoluciójuk irányát.

Az élő lényt olyan épülethez lehet hasonlítani, amelynek kövei nagyon
hamar elhasználódnak, úgyhogy folyton meg kell újítani. Az épület
majdnem egészen megtartja eredeti alakját, azonban nemsokára nincs már
semmi benne eredeti anyagából.

Evoluciójuk alatt az élő lények sejtjei egész sereg fizikai és kémiai
műveletet végeznek, amelyek hasonlíthatatlanul bonyolultabbak, mint
aminőket laboratoriumainkban végezünk. Ezekben a műveletekben nincs
semmi vak gépiesség, mert a pillanatnyi szükséghez képest módosulnak.
Úgy mennek a dolgok végbe, mintha a sejteket a mienktől különböző és
bizony sokszor a mienknél sokkal magasabbrendű értelem vezetné.

A pirinyó kezdeti sejt, amelyből minden élő lény ered, s amely
határozott irányban fejlődvén ki, majd madár, majd ember, majd tölgyfa
lesz, hosszú multat és rengeteg jövőt foglal magában. Ez az elemecske,
amelyet évszázadok halmoztak föl, egész világát leplezi le az erőknek; s
olyan gépezet irányítja azokat, amelyet elménk sehogysem ér föl.

Az a tudós, aki képes volna megoldani azokat a problémákat, amelyeket
egy élő lény sejtjei minden pillanatban megoldanak, a többi emberét oly
végtelenül meghaladó értelemmel volna megáldva, hogy szinte istenségnek
volna tekinthető.

A létért való harc szörnyű törvénye, amelynek hatásait a civilizációk
enyhíteni törekszenek, úgy látszik, örök törvény. Tulajdon testünk
sejtjei is állandóan harcolnak egymás ellen. A küzdelem époly heves a
növények, mint az állatok életében. A növények harcolnak a föld szinén
egy kis napos helyért és a föld alatt a talaj táplálékainak birtokáért.

A mozgás és a küzdelem az élet törvényei. A nyugalom a halál.

A fizikai erők s különösen a nap sugárzása, szabják meg civilizációnk
föltételeit és körülményeit. Túlságos meleg vagy túlságos hideg magától
értetődővé teszik a vad vagy legalább is barbár életet.

Minden geológiai korszaknak meg volt a maga királya. A piramis-korszak
szerény trilobitáit követték a secundair-korszak óriás hüllői és sokkal
később az emlősei, amelyek közül egy szép nap az embernek erednie
kellett. Ő meg viszont várja, mint fog a világnak új ura keletkezni,
akinek talán az lesz a jellemvonása, hogy felsőbb értelmével föltudja
majd fogni a ma még érthetetlen életjelenségeket.

Az élő lények hirtelen átalakulásáról szóló mutációs törvény, amely
helyettesíteni akarja a lassú evolució törvényét csupán azt jelzi, hogy
az észrevétlen belső változások egymásra következő sorozata után az élő
lények egyensúlya annyira módosult, hogy már egy könnyű ok is hirtelen
megváltoztatja a képüket.

A hirtelen mutáció forradalom, de olyan forradalom, amely lassú
evoluciónak koronája. A népek forradalmai ugyanennek az elvnek az
alkalmazását jelentik.

Minthogy az idő működik közre a dolgok általános egyenlősítésében, a
végtelen kicsiség is szülhet végtelen nagyságot. A legapróbb polyp-félék
építettek földrészeket. Szigeteket és hegységeket teremtett a legapróbb
homokszemek folytonos fölhalmozódása.

Az idő szükségszerű társa minden teremtésnek.

Nem a természet állapította meg az állatok és az ember közt azt a
mélységet, amelyet nyelvünk megvető kifejezéseivel iparkodunk
megjelölni. A mi nyelvünk szerint a nőstényállat nem várandós, hanem
vemhes; nem szűl, hanem ellik; nem hal meg, hanem megdöglik, nem
temetik, hanem bekaparják. Megvetésünk az állatok iránt nem tudható be
egyébnek, min a velük való rokonságunk nem ismerésének.

Mindig balgaság a természet állítólagos céljairól beszélni, holott olyan
kevéssé ismerjük ezt a természetet. Hisz a mienktől annyira eltérő
világban működik. Az ő értékei nem ami értékeink és ő nem törődik ami
rendszabályainkkal.

A civilizáció és a természet nyilván nagyon különeső célokat követnek,
amelyek sokszor egyenesen ellentmondanak egymásnak. Így például az
igazság a társadalmak létére elengedhetetlen emberi alkotás, amelyet
azonban a természet vak erői nem ismernek.


4. Az anyag és az erő.

A tudományos gondolkozás evoluciója a föltétlen bizonyosságról a
fokozatosan haladó bizonytalanságokra vezetett. Még ötven év előtt a
tudomány az igazságoknak olyan koszorúját jelentette, amelyet a
kételkedés még nem hervasztott el. Az épület alapjai bámulatot keltettek
nagyságukkal. Úgy látszott, hogy a tudósok egyenletei, amelyekkel a
dolgok végső elemeit: az időt, tért, anyagot és erőt összekötötték, a
természet törvényeihez vezetnek. A legújabb fölfedezések azonban
megsemmisítették összes illuzióinkat a világegyetemről.

A klasszikus mechanika, hajdan a látszólag legbiztosabb tudomány, fedte
föl a legtöb bizonytalanságot, mióta a tapasztalat kikezdte az alapjait.
Abban a korban, amidőn hívei úgy gondolták, hogy megmagyarázhatják a
világot a mozgás egyenleteivel, a világegyetem nagyon egyszerűnek tünt
föl. Manapság azonban nyilvánvalóvá lőn, hogy a dynamika képtelen a
dolgokat megmagyarázni. Az energetikai mechanika, amely a jelenségekben
csak az energia módosulásait látja, szintén nem vezetett biztosabb
magyarázatokra.

Az új tapasztalatok, amelyek vonatkoznak: a tömegnek a gyorsaságával
való változására, az anyag és erő azonosságára, az energia sugárzására
változó nagyságok («Quanta») elemei által, következéskép a megszakgatott
és folytonosnak a jelenségekben való helyettesítésére: kellőképen
megmutatták, milyen gyenge lábon állanak az egykor megingathatlanoknak
tekintett tudományos alapelvek.

Egy kiváló mathematikus helyesen jegyezte meg az új eszmékre nézve, hogy
manapság tanui lehetünk annak, hogy ugyanaz az elmélet «majd a régi
mechanika alaptételeire, majd meg olyan föltevésekre támaszkodik,
amelyek annak tagadásai». Amilyen biztos a tudomány, amíg a tények
területére határolódik, époly bizonytalanná válik – még pedig
napról-napra bizonytalanabbá – a magyarázatok birodalmában.

A mechanika tételei, amelyek már annyira módosultak az utolsó években,
még jobban meg fognak változni, ha az az eszme általánosul, hogy az
anyag egyszerűen időleges állandósággal fölruházott energiaforma. Az
anyag és az erő, amelyek egykor látszólag két különválasztott világot
jelentettek, ma már csak mint ugyanannak a dolognak különböző alakjai
jelenkeznek.[5]

A természet minden elemeit hihetőleg láthatatlan kötelékek kapcsolják
össze. A vonzás szálán oscillál az óceán a csillagok és a föld között. A
testek térfogata folyton változik a környezet hőmérséklete szerint. Az
asztal, amelyen ezeket a sorokat írom, alá van vetve a világegyetem
minden csillaga vonzásának, viszont ő is vonzza valamennyit. Semmi sem
marad elszigetelve a világ gépezetében.

A váratlan tünemények, amelyeket az anyag disszociációjának fölfedezése
tárt elő, megmutatták, hogy körülvesznek minket gigászi erők, amelyekről
alig van sejtelmünk s amelyek még ismeretlen törvényeknek
engedelmeskednek. Ezek között az erők között leghatalmasabb az atomközi
energia, s ez is ismeretlen volt még néhány év előtt, amint ismeretlen
volt a villamosság hosszú évszázadokig.

A khémiai reakciók, erőforrások, melyeket kihasználunk, módosítják a
molekulák egyensúlyát, de alig érintik az atomok állandóságát. Ha a
tudomány elér egészen odáig, hogy képes lesz a testek atomjait egészen
szétválasztani, ezzel akkora erőforrás kerül majd a kezébe, amely
szükségtelenné teszi a szén használatát s gyökerestől átalakítja a népek
létföltételeit.

A legállandóbb anyag is, pl. egy márványtömb, látszólagos
mozdulatlansága mellett is intenziv élet s benyomásra való reagálás
képességét rejti magában, amelyet könnyű felfedezni bizonyos
eszközökkel, aminő pl. a bolométer. Az anyag, amelyet hajdan tétlen
elemek, a nyugalom jelképének tekintettek, csakis alkotó atomok roppant
gyors, forgatagos mozgása révén áll fenn. Az anyag a mozgás, semmiképen
nem a nyugalom.

Az anyag egyensúlyi állapotát jelenti a belső erőknek, amelyek benne
székelnek, s a külső erőknek, amelyek körülveszik. A test meghatározása
tehát elválaszthatatlan környezetétől. A legkeményebb fém is gőzzé
változik, ha környezete bizonyos változást szenved. A víz szilárddá,
folyékonnyá, vagy gőzneművé lesz, a környezet szerint, amelybe merítik.

Meglepő látni, hogy a tudomány, amely oly könnyűséggel figyeli meg a
tényeket, mily nehezen jut el törvényei meghatározásáig. Több mint
félszázadnyi kutatás telt bele, amíg rájöttek, hogy a törvények, amelyek
valamely energia-modus (hő, villamosság, mozgás stb.) megjelenését
meghatározzák, azonosak azokkal, amelyek valamely folyadék lefolyását
irányítják, minélfogva energia nem nyilvánulhat máskép, mint bizonyos
elemek denivellációjával.

A természetben az elemek látszólagos kicsisége gyakran nincs viszonyban
hatásai nagyságával. Az elefánt vagy a tölgy eredeti sejtje sokkal
kisebb, mint egy gombostű feje. A legparányibb fémdarabka végtelen
nagymennyiségű atomközi energiát tartalmaz.

Bármely természeti erővel megkaphatjuk az összes többit, kivévén azokat,
amelyek az élő lényeket éltetik. Életet csak élet teremt.


5. Filozófiai látomások.

Ha a természetet emberi érzelmeink szerint megitélt formában
személyesítenők, az meglehetősen közepes tulajdonságokkal fölruházottnak
látszanék. Vadságát leleplezné az a kötelezettség, amelynek minden
teremtményt alávet, t. i., hogy faldossák egymást, hogy élhessenek.
Értelmisége korlátoltnak tünnék föl, mert látjuk, hogy egymásután sok,
sok alakkal próbálkozik, mielőtt a legtökéletesebb sikerülne neki.
Jóakarata a mi szemünkben a semmivel volna egyenlő, mert a vészthozó
mikroba létét époly gonddal biztosítja, mint a leghatalmasabb lángész
életét.

A természetet személyesítő lény, ha szándékai felől megkérdeznék,
kétségkívül azt felelné, hogy a szükség és az idő uralma alatt állván,
nincs semmi akarata, s hogy nem tud jobban olvasni a végzet könyvében,
mint ahogyan a teremtmények tudnak.

Az emberek sohasem szüntek meg az örökkévalóságról álmodozni, azonközben
pedig mindig csak a mulékonyat uralják. A legnagyobb birodalmak
megsemmisültek, maguk az istenek is elporladtak s manapság a
csillagászat bizonyítja, hogy az eget benépesítő csillagok is eltünnek
végezetre.

Eszméink a dolgokról szükségkép változnak aszerint, hogy mulékony
alakjukat, vagy örök tartalmukat vesszük-e szemügyre.

A vallások hajdan arra tanították az embert, hogy a multba nézzen és úgy
tekintették őt, mint aki ma már megvan fosztva eredeti fényességétől.
Ellenben a tudomány azt mutatja, hogy a haladás a jövőben van.
Erőfeszítéseink a jövendő emberiség hatalmát teremtik meg.

A régi hitek igérte egyéni örökkévalóság helyére lép a faj
folytonosságának és tökéletesbülésének érzelme. Nem elégtelen ez az
eszmény, hisz a csatamezőn millió meg millió ember áldozza föl az
életét, hogy olyan lények jövendő boldogulását biztosítsák, akiket
sohasem fognak látni.

Az emberi szellem mindig inkább akar valami délibábos magyarázatot, mint
semmi magyarázatot.

A jelenségek törvényei oly könyvben vannak megírva, amelyből csak néhány
sort is olvasni, nem elég az emberélet.

Kitartani amellett a meggyőződés mellett, hogy a világ végzetszerűségek
uralma alatt áll, amelyek ellen az ember tehetetlen marad, annyit tesz,
mint elfelejtkezni arról, hogy a tudomány minden haladása éppen e
végzetszerűségek szétbomlasztásában áll. A nagy epidémiák megszüntek
végzetszerűségek lenni, mihelyt okaik ismeretesek lettek.

A történet amellett látszik tanuskodni, hogy sokkal könnyebb a
természetet leigázni, mint tulajdon érzelmeinket. A természeti erők
szolgálatunkba vannak hajtva: a nap, a villám, az óceán rabszolgáinkká
válnak, ellenben sehogysem tudtuk még elérni, hogy ősi állatiságunk
bizonyos ösztönein úrrá legyünk.

Minthogy a csillagászat is képtelen három egymásra ható test pályáját
kiszámítani, fölfogjuk, hogy lehetetlen a társadalmi jelenségeket
befolyásoló ezer meg ezer elem kölcsönös működését kiszámítani.
Előrelátás e részt csak úgy lehetséges, ha az elemek egyike nagyon
túlsúlyba jut a többi rovására.

A tudomány sohasem szolgálhat erkölcs alapjául, mert semmiféle
összehasonlítás nem lehetséges az erkölcsi és fizikai törvények közt. Az
előbbiek társadalmi szükséget jelentenek, amely népek szerint
változékony. Az utóbbiak egyetemesek és sohasem változnak.

Minthogy minden meghatározásunk összehasonlításra vezethető vissza: ami
semmihez sem hasonlítható, mint a tér, az idő és az erő, nem is alkalmas
meghatározásra, hanem csak a mérésre.

A dolgok jelentőségének filozófiai értékelése teljesen a megfigyelő
szempontjától függ. Valamely felsőbbrendű, az időtől független szellem
az emberi fajokat jelentéktelen hangyabolyoknak venné, amelyek ezt a
fokozatos kihülés által biztos halálra szánt földgolyót benépesítik. Az
a szellem, amely csak a természetet nézné, a legnagyobb lángészben
csakúgy, mint a leghitványabb penészgombában is egyenrendű szervezeteket
látna, amelyek egy pillanatra életre keltek az anyagból s arra vannak
rendeltetve, hogy csakhamar visszatérjenek belé. Ellenben kizárólag
emberi szempontból az ember oly mindenség középpontja, amely elég hosszú
tartamú, hogy örökösnek vehessük.

Nem szükséges gondolatainkat, túlságosan lenyügözni hosszú vitákkal a
dolgok hiábavalóságáról a bennünket beburkoló titkokról. Az igazi
bölcsesség az, hogy kövessük sorsunkat, anélkül, hogy túlsokat
foglalkoznánk egy oly világegyetem titokzatos céljaival, amelyeket nem
fogunk föl. Mi lenne a tiszavirág egynapos élete, ha idejét arra
fecsérelné, hogy ennek az egyetlen napjának rövid voltáról vitatkozzék?

A boldogság keresése s az igazság keresése nagyon különböző. A
boldogságra vágyó embernek bölcs dolog, ha nem kutatja túlságosan a
dolgok alapját. Ellenben az, aki csak az igazságra mohó, köteles
megkisérleni, hogy mindent elmélyítsen.

Az volna a legmagasabb rendű filozófiai fölfedezés, mert megengedné,
hogy a dolgok lényegébe hatoljunk és behajózzuk a végtelent, ha
sikerülne az anyagot és erőt máskép is megismernünk, mint a külső
világgal való viszonyunkban. Pedig máskép fölfognunk jelenleg
lehetetlen, mert egyedül e viszonylatok alkotják a sajátságokat, amelyek
alapján a dolgokat meghatározzuk.

Minden tudomány csakhamar az oksorok áthághatlan falánál ér véget.
Egyetlen jelenségnek sem tudjuk a végső okát.

A csillagászati megfigyelés fölfedte, hogy a csillagok alakulásuk
különböző korszakait élik Úgy látszik tehát, azok is megfutják a dolgok
végzetszerű körpályáját: születnek, nőnek, hanyatlanak, meghalnak.
Valószínű, hogy lakott világok, mint a mienk, amelyeket virágzó, a
tudomány és művészet csodáival telt városok borítottak, már nem egyszer
bukkantak föl az örök éjszakából, s megint visszahanyatlottak, nyomot
sem hagyva maguk után.

A mindenség és a rajta lakó lények átmeneti formák, amelyeket örök erők
irányítanak.




Lábjegyzetek.

[Footnote 1: Ennek a számításnak elemzését lásd munkámban: Les
enseignements psychologiques de la guerre. (Paris Flammarion.
Bibliotheque de Philosophie scientifique.)]

[Footnote 2: A könyv megjelenéséig, 1917 végéig. _(Ford.)_]

[Footnote 3: Ezt a bizonyítást jelen munka szerzője végezte. Tíz évi
kisérleti kutatást igényelt az, 18 emlékiratban, amelyek össze vannak
foglalva «Az anyag evoluciója» _(L’Évolution de la Matiére)_ c.
munkában.]

[Footnote 4: Magamnak is volt alkalmam ennek a tételnek igazságát
megállapítanom, amidőn három évig egymagam állítottam a legnevesebb
francia fizikussal szemben, hogy az uranium sugarai, – amelyek se nem
törnek, se nem verődnek vissza, se nem sarkulnak, – a fizika új mezejére
tartoznak.]

[Footnote 5: L. Gustave Le Bon: L’Évolution des Forces. («Az erők
evoluciója») a Bibliothèque Scientifique-ben, Paris. E. Flammarion.]




TARTALOM.

  Bevezető  5

I. RÉSZ.  A történelem vezérlő erői.

  1. Az anyagi és erkölcsi hatalmak  13
  2. A biologiai és érzelmi erők  14
  3. A misztikus erők  16
  4. A kollektiv erők  18
  5. Az értelmi erők  21
  6. A történelem magyarázatai  24
  7. A magyarázatok és az okok  25
  8. A mi előreláthatatlan a történelemben  26

II. RÉSZ.  Csaták közben.

  1. A nagy tusák lélektani eredete  31
  2. A csaták lélektani elemei  32
  3. A nemzeti genius és a haza eszméje  34
  4. A holtak élete és a halál filozófiája  37
  5. A személyiség háború-okozta változásai  39
  6. A bátorság formái  40
  7. A rábeszélés és parancsolás művészete  42

III. RÉSZ.  A népek lélektana.

  1. A népek lelkének alakulása  47
  2. Néhány nép összehasonlított lélektana  49
  3. Miért nem értik meg egymást a különböző fajok?  53
  4. Az illuziók szerepe a népek életében  54
  5. Az egyéni vélemény és magatartás  56
  6. A kollektiv vélemény  58
  7. Az eszmék a népek életében  59
  8. A népek öregkora  63

IV. RÉSZ.  A nemzetek hatalmának anyagi tényezői.

  1. A kőszén korszaka  69
  2. A gazdasági harcok  71
  3. Harc a délibábok és a gazdasági szükségszerűségek között  74
  4. A termékenység szerepe  76

V. RÉSZ.  A nemzetek hatalmának lelki tényezői.

  1. Egynehány másodrendű tulajdonság szerepe a népek életében  81
  2. Az akarat és erőfeszítés  82
  3. Az alkalmazkodás  84
  4. A nevelés  86
  5. Az erkölcs  90
  6. A szervezet és az illetékesség  91
  7. A társadalmi cohaesio és a szolidaritás  95
  8. A forradalmak és az anarchia  97

VI. RÉSZ.  A népek mai kormányai.

  1. A demokratikus haladás  105
  2. A német étatizmus és a francia étatizmus  107
  3. A szocialista hitvallás  113
  4. A kormányok szükséges lelki tulajdonságai  118
  5. A kormányoknak a háborúban leleplezett tökéletlenségei  123
  6. A háború politikai tanulságai  126

VII. RÉSZ.  A jövő perspektivái.

  1. A háború néhány következménye  133
  2. A politika jövendő veszélyei  137
  3. A jog és az erő  138
  4. A reformok és a törvények  143
  5. A népek jövő függetlensége  145
  6. A világ militarizációja  146
  7. A mai háborúk ipari kialakulása  149
  8. A jövő lehetőségei  151

VIII. RÉSZ.  A tudomány körében.

  1. A tudományos igazságok és bizonyosságaink határai  159
  2. Az aktiv és inaktiv igazságok  162
  3. A természet és az élet  164
  4. Az anyag és az erő  167
  5. Filozófiai látomások  170