ETUVARTIOTAISTELU

Kolminäytöksinen näytelmä


Kirj.

KONRAD LEHTIMÄKI





Tampereella,
Tampereen Työväen Sanomalehti Oy,
1920.



HENKILÖT:

_Vilho Korpi_, tehtaantyömies, 45 v.
_Liisa_, hänen vaimonsa, 40 v.
_Anni_, heidän tyttärensä, 18 v.
_Emil_, heidän poikansa, 20 v.
_Kaarlo Suonpää_, konetyömies, 22 v.
_Holm_, mestari, 40 v.
_Halonen_, työmies.
_Kellunen_, työmies.
Eräs vaimo.
Ensimmäinen työmies.
Kaksi poliisia.
Korven lapset.
Työmiehiä ja työläisnaisia.

Tapahtuu eräällä tehtaalla Suomessa työväenliikkeen alkuaikoina.




Ensimmäinen näytös.


Ensimmäinen kuvaelma.

Työmies Vilho Korven kamari. Huone on yksinkertaisesti, mutta siististi
kalustettu: kiillotettu piironki, kokoontyönnetty kaksiosainen vuode ja
nurkassa kirjahylly, jossa on raamattu ja punakantisia työväen kirjoja,
lentokirjasia y.m.; sivuseinällä näkyy kotitekoinen kukallisella
kankaalla päällystetty sohva ja muutamia tuoleja. Uunin edessä
joulukuusi, jota Korven tytär Anni paraillaan koristelee. Hän näyttää
vielä hyvin nuorelta ja lapselliselta hentoine vartaloineen, ja hänen
kasvonsa ovat huomattavan kauniit sielukkaine silmineen.

Perällä avautuu kyökkiin johtava ovi ja noin kymmenen vuotias poika
kurkistaa uteliaasti sisään.

ANNI iloisena, teennäisen toruvasti.

Menetkö sieltä vai! Sitten saatte nähdä, kun se on valmis... Ei ennen.
Kyllä minä teidät opetan!

(Juoksee ovelle, poika poistuu nauraen; Anni lukitsee oven. Hetken
kuluttua kuuluu koputus ja pojan matalaksi muutettu ääni).

ÄÄNI.

Avaa... minä se olen, minä — Kaarlo...

ANNI hiljaa hyräillen jatkaa työtään ja sisäinen onni kuvastuu hänen
kasvoillaan; sitten katsahtaa kelloaan, kuuntelee. Kyökistä kuuluukin
läheneviä askeleita, oven kahvaan tartutaan, koputus. Anni on heti
juossut ovelle ja kuuntelee henkeä pidättäen riemukkaan jännittyneenä.

MIEHEN ÄÄNI

Aukaise Anni!

(Anni ei vastaa).

MIEHEN ÄÄNI

Onko Anni kamarissa, Antti?

POJAN ÄÄNI

Kyllä hän siellä on, mutta luultavasti nukkuneena.

MIEHEN ÄÄNI nauravasti.

Nukkunut! Ei suinkaan! — (Leikillisesti.) — Anni herää! On aika lähteä
työhön... kello on jo paljo...

ANNI aukaisee, sulkee sen Kaarlon tultua ja sanoo hymyillen.

Vai työhön sinä tahdot minua lähtemään? Siksi et siis tahtonut tulla
ennemmin?

KAARLO

En joutunut ennen.

ANNI leikillisesti.

Sano heti, missä olet viipynyt? Tee tili. Ehkä jonkun tytön luona?

KAARLE

Hiukan sinnepäin.

ANNI

Vai niin.

KAARLO hämillään.

Olin hiukan Lindroosilla — kun näin pikku pojan pilkkomassa puita.
Väänänen on vielä vuoteessa... Missä Korpi on?

ANNI katsoo häntä hetken ihaillen, lähenee hiukan, puristaen Kaarlon
kättä. (Kaarlo suutelee häntä.) Isä — isä on Johanssonilla, hän on
ollut siellä verstaassa useana iltana. Minä luulen, että hän tekee
siellä pojille jotain joululahjoja.

KAARLO

Niinkö? Kas, teillä on kuusikin!

ANNI havahtuen.

Voi sinua, kun viivytät minua... unohdin kokonaan.

(Alkaa kiireesti kiinnittää koristeita.)

KAARLO

No, minä autan — hyvitän siten pahantekoni...

Alkaa auttaa Annia. Hymyilevät äänettöminä ja sitten kuuluu hetken
väliaikojen kuluttua puoliääneen lausuttuja sanoja, joissa kuvastuu
sisäinen onni ja hellyys.

— Kas sinä olet saanut omenoitakin.

— Täytyy vähän lapsille.

— Mistä nämä hevoset ja porsaat ovat? Enhän minä leipurilla tuollaisia
ole nähnyt.

ANNI

Pitäisikö niiden leipurilla näkyä.

KAARLO

Ahaa, sinäkö, osaatko sinä tuollaisiakin, nehän ovat sieviä. Saanko
minä tämän?

ANNI

Saat kyllä, mutta täällä on sinulle toinen... Ajattelin antaa sen vasta
myöhemmin, mutta en sentään kehtaa, saat sen nyt...

(Ottaa piirongin laatikosta kahden yhteenkiinnitetyn sydämen näköisen
piparkakun ja antaa sen punastuen Kaarlolle.)

KAARLO katsoo piparkakkua ja sitten Annia omituisen, äänettömän
liikutuksen vallassa; kuiskaa värähtäen:

Anni... Anni, kaksi sydäntä... Tämän minä säilytän... Ja joskus, joskus
kaukana tulevaisuudessa minä jonakin jouluna otan sen esiin... Silloin
kun...

ANNI liikutettuna.

Koska Kaarlo... mitä tarkoitat, sano.

KAARLO syleilee häntä, sitten pitäen käsistä puhuu matalalla,
värisevällä äänellä.

Voi Anni! Minä en ymmärrä, en osaa sanoa miten onnellinen olen... En
ole koskaan tuntenut tällaista ihmeellistä riemua kuin nyt.

ANNI keskeyttää ihmetellen.

Sinäkin! Tiedätkö Kaarlo... juuri sellaista outoa iloa minäkin
tunnen... Ja minä olen...

(Hän ottaa taskustaan esiin käärön, aukaisee sen ja ojentaa Kaarlolle
rautaisen sormuksen.)

Se on rautainen... sanoit kerran pitäväsi mustasta...

KAARLO seisoo, katsoo Aunia voimakkaan liikutuksen valtaamana; sitten
värisevällä, katkonaisella äänellä.

Mitä tämä on Anni... Katsos, minäkin olen ostanut sinulle. Tuntuu
niin omituiselta, niinkuin jokin tuntematon, sama salainen ääni olisi
kuiskannut samaa kummankin korvaan.

ANNI hiljaa, liikutettuna.

Niin Kaarlo, sellainen voima onkin — rakkaus.

KAARLO

Niin Anni, juuri se voima viime talvenakin kuiskasi meille molemmille,
että yhdistäisimme elämämme, mutta kun isä loukkaantui, kielsi se
ilmoittamasta mitään toisillemme.

ANNI

Oi Kaarlo, kyllä se niin on, minä tunnen sen. Kaikki on ollut niin
omituista.

KAARLO

Tiedätkö, minusta tuntuu kuin näkisin sinut eräässä toisessa sievässä
kamarissa, ympärilläsi riemusta loistavia katseita, vienoa, heleätä
naurua, ilohuutoja. Minä istun sohvalla ja katselen sinua puhumatta
mitään. Ja minun on niin hyvä olla. Silloin minä nousen, otan tuon
piparkakun esiin ja kutsun sinut viereeni. Me emme puhu mitään,
katsomme vain sitä ja toisiamme, me muistamme erään toisen jouluaaton
kauan sitten — näemme saman joulukuusen kuin nyt. Sinä painat pääsi
rinnalleni niinkuin nytkin — sinä itket ja hymyilet kyyneleet silmissä,
— (Kohottaa Annin päätä) — sillä hymyilethän sinä nyt, Anni?

(Suutelee liikuteltuna Annia.)

ANNI yhtaikaa itkien ja hymyillen, kuiskaa värähtäen.

Oi Kaarlo... kun se vaan toteutuisi. Kun ei vaan tapahtuisi mitään...
jotain ikävää.

KAARLO

Älä pelkää, Anni, eihän enää saata mitään tapahtua. Olemmehan me jo
lapsuudesta asti kokeneet vain vastoinkäymisiä ja kärsimyksiä, tehneet
ankarasti työtä. Voisiko elämä vielä riistää yhteisen onnemmekin. Mehän
tahdomme niin vähän.

ANNI

Niin — kun vain saamme olla yhdessä, tehdä yhdessä työtä ja rakastaa
toisiamme.

KAARLO

Minä en tahdo muuta kuin oman mökin ja sen ympärille vähän perunamaata
ja puutarhan. — (Kuin uneksien.) — Päivisin kävisin työssä ja iltasin
muokkaisin puutarhassamme, kasvattaisin kaaleja, lanttuja, marjoja ja
muuta. Ajattele — miten istumme siellä tyyninä kesäiltoina, jolloin
ilma on täynnä mullan ja ruohon tuoksua, ja lintujen laulu heläjää
yhtenä moniäänisenä kuorona ympärillämme. Kaipaisitko silloin jotain
enempää?

ANNI ihastuneena, kyyneleet silmissä.

Eihän voi olla mitään ihanampaa kuin se! Sentähden pelkäänkin, että se
on liian onnellista, ettemme saa sitä!

KAARLO

Turhaan sinä pelkäät. Mitä sanot, jos menemme naimisiin aivan heti,
ensi kuussa? Minun säästörahoillani saamme kyllä piirongin ja vuoteet
ehkä ruokakaapinkin, mutta miten saamme liinavaatteita ja muuta?

ANNI

Oi Kaarlo! Minulla on neljän tyynyn ja patjan päälliset, onpa kaksi
lakanaakin. Ja on minulla rahaakin sen verran, että saadaan astioita ja
muuta välttämätöntä.

KAARLO

Anni, silloin emme enää odota!

KORPI tulee reippaasti sisään. Hän on kookasvartaloinen, voimakas mies;
hänen kasvoillaan kuvastuva sisäinen ilo muuttaa ne Iällä hetkellä
nuorekkaiksi, lieventää elämän huolien ja taistelujen uurtamat ankarat
tarmokkuuden piirteet. Hän ottaa poveltaan äsken veistetyn puuhevosen,
sanoen iloisesti.

Jaha, se on hyvä, että kuusi on valmis — lapset ovat jo maltittomia.

KAARLO

Kas, te olette veistänyt kauniin hevosen! Kuka sen saa?

KORPI ikäänkuin hämillään.

Eihän se mikään... mutta kun tuli laitettua Antille sukset, niin Eeron
täytyy myös saada jotakin...

ANNI

Vai saa Antti sukset! Sepä on hauskaa, ettei hänen enää tarvitse
tynnyrinlaudoilla rähjätä. Hänhän pitää kovin hiihdosta.

KORPI Mene Anni katsomaan onko äidillä jo joulupuuro valmista.

(Anni menee.)

LIISA tulee sisään, kääntyen ovella lasten tupatessa sisään.

Älkää nyt, pysykää nyt siellä vielä hetkisen! — (Korvelle iloisesti.) —
Onko sinulla nälkä, vai mitä?

KORPI

En minä nyt itseni tähden, mutta kai lapset jo mielellään tulisivat
joulukuusta katsomaan.

LIISA

Mutta kun lapset hälisevät niistä joululahjoistaan, niin eikö olisi
parasta jakaa ne ensin?

KORPI leikillisesti.

Jaetaan vaan. Anni, alappas sytyttää! — Utelias minäkin olen näkemään
mitä minun entinen morsiameni on täksi jouluksi keksinyt... Hänellä on
toisinaan niin omituisia lahjoja...

LIISA keskeyttää hellästi, moittivasti.

Oletko vaiti siinä, vanha veijari! Sinä et tarvitse mitään.

KORPI

Noin se käy, kun vanhenee. Viime jouluna hän vielä piti jonkunverran
minusta, koska toimitti joululahjaksi — pienen tytön.

(Kaikki naurahtavat. Kaarlo menee myös sytyttämään joulukuusta.)

LIISA hämillään hymähtäen.

Kyllä sinä olet ihan parantumaton lörpöttelijä — kun et vanhanakaan
tule järkiisi. Ja vielä puhut lahjoista! Mutta mitä sinä olet keksinyt
minulle, kun olen taas koko vuoden kärsinyt tuollaista ja vielä
ruokkinut, pessyt, paikannut vaatteet...

KORPI keskeyttäen.

Päästetään lapset sisään, muuten ei meidän mamman hyvyydestä tule'
loppua koko iltana. — (Huutaa.) — Hei lapset, tänne! Mars!

(Ovi avautuu ja sisään työntäytyy iloisella melulla kaksi poikaa ja
kaksi tyttöä, joista vanhempi, noin 13—14 vuotias kantaa nuorinta
sylissään. Kuuluu iloisia huudahduksia.)

— Voi miten kaunis!

— Omeniakin!

— Kas, nyt tiedän, nuo ovat Annin valmistamia.

LIISA

Katri, anna Liisa minulle ja koettakaa nyt istua rauhallisesti. Antti,
älä koske niihin namusiin, ei niitä vielä saa kukaan.

ANTTI

Minä vain katson. Mutta älä sinä Eero mene niin lähelle kynttilää,
poltat pitkän tukkasi.

EERO

Mitä isällä oli povessa?

KORPI

Povessa? Tule katsomaan. Luultavasti hiiri! — (Poika tulee) — Ei täällä
näytä mitään olevan. Menemmekös äidin viereen istumaan. — (Siirtää
tuolinsa Liisan viereen, ottaa Eeron syliinsä ja asettaa kätensä Liisan
vyötäisille, kuiskaten hiljaa, hymyillen.)

No äiti, eikös nyt ole hauska olla?

LIISA katsahtaa häneen säteilevin silmin, ääni liikutuksesta värähtäen.

On tietysti!

KORPI kuin itsekseen.

Mutta kyllä niitä on ollut ikäviäkin jouluja. Ei ollut ensimmäinenkään
hauska, muistatko? — (Hetken vaitiolon jälkeen, Kaarloon käännähtäen.)
— Tuo Anni oli vasta viikon vanha, kun minut ihan jouluaattona
erotettiin työstä ja pakotettiin muuttamaan telttaan huoneesta. Moitin
mestaria, kun hän solvasi syyttömästi erästä vanhaa työmiestä. Me
pääsimme erään suutarin mökkiin, mutta Liisa oli vielä niin heikko,
että minun täytyi kantaa loppumatka. Hän ei sanonut, että tuli
sairaammaksi, vaan teeskenteli nukkuvansa. En minä koskaan unohda sitä
aattoiltaa; minä istuin pimeässä vuoteen vieressä, Anni nukkui korissa
ja sitten kuulin pidätettyjä nyyhkytyksiä. Sillä kerralla minäkin aloin
itkeä.

LIISA värisevin äänin.

En minäkään sitä unohda. — (Kumartuu pienokaisen puoleen peittääkseen
liikutustaan.)

KAARLO viittaa Annin viereensä sohvaan, lausuu hiljaa.

Kyllä se on kamalaa, kun tuollaisia kärsimyksiä täytyy kestää.

KORPI samoin kuin ennen.

Vaikka kyllä niitä on kestetty kovempiakin. Mutta tuskallisin joulu oli
meillä eräänä vuonna, kun minä olin ollut kaksi kuukautta työttömänä
ja kaikki huonekalut ja vaatteet oli jo pantattuna — me olimme silloin
Helsingissä. Neljä pientä lasta oli, eikä ollut jouluaattona enää muuta
kun vähän leipää; mutta sitten sinä sait sellaista mateenlihaa, josta
oli liemi keitetty, ja sinä paistoit sitä rasvassa...

LIISA tukehtuneella äänellä.

Silloin pieni Väinö-raukka kuoli... tapaninpäivä-Aamuna... Muistatko,
miten viisas hän...

(Ääni katkeaa nyyhkytyksiin.)

KORPI tarttuu Liisan käteen, puhuen lohduttavalla, värisevällä äänellä.

Älä... älä itke Liisa... Voi minua hölmöä, kun alan tuollaisia vanhoja
jutella! Eihän niitä enää toiseksi saa — ja onhan meillä ollut niin
monta onnellista joulua. Eikös totta Liisa? Entäs nyt sitten? —
(Vilkasee Kaarloon ja kun huomaa tämän kumartuneen käsiensä varaan,
suntelee Liisaa, kuiskaten hellästi.) — Emmekö nyt ole onnellisia,
Liisa?

LIISA hymyilee kyyneleet silmissä.

Tiedäthän sinä sen, Vilho?

KORPI reippaasti.

Nyt ei enää muistella surullisia! Onhan päästy vuosi eteenpäin
ja jos terveenä pysytään niin kai se taas menee ensi jouluun. —
(Leikillisesti.) — Näin vähän kerrallaan elämä menee sentään paremmin.
Ei sitä köyhän auta ottaa suurta kasaa kerrallaan. Eikö niin, Liisa?

(Anni havahtuu ja menee äänettömästi kyökkiin.)

LIISA

Kyllä se menee Vilho. — (Huoahtaa ja hänen kasvoilleen ilmestyy jotain
vierasta hartautta.) — Varsinkin jos me muistamme pitää Jumalan mukana
kaikissa toimissamme. Ilman häntä ovat kaikki työmme ja vaivamme turhat.

KORPI

Niin, niin... Mutta miten niiden joululahjojen kanssa oikein...

LAPSET

— Niin, joululahjat.

— Tuleeko joulupukki?

— Saa nyt nähdä.

LIISA

Odotetaan nyt hetkinen. Isä näyttää olevan malttamattomampi kuin
lapset...

(Silloin koputetaan ja lapset huudahtavat iloisesti.)

— Siellä on joulupukki.

— Joulupukki tulee.

— Nyt saadaan joululahjoja.

— Sisään!

Ovi avautuu hiukan ja sisään työnnetään pärekori, jossa on joukka
kääröjä. Lapset tuovat sen ilohuudoin äidin eteen. Sitten tulee vielä
uudet sukset.

Kääröjä jaetaan ja availlaan yleisen sekavan puheensorinan vallitessa;
sorinasta eroittaa seuraavia sanoja:

— Tässä on Katrin paketti.

— Ota Eero omasi.

— Katsokaa, sukset!

— Minulla on vanttuut!

— Hevonen —'katsokaa tytöt!

— Kiitoksia isä! Näillä pääsee niin kovin, että...

ANNI

Äidille ja isälle! — (Tuo käärön Liisalle, joka alkaa aukaista sitä
hymyillen.)

KORPI iloisesti, leikillisesti.

Samassa paketissa! Nythän ei voi tietää kumpi on minun ja äiti voi
ottaa minulle kuuluvan.

ANNI

Kyllä sen eroittaa! Ja on niissä nimikin... — (Liisa ottaa kääröstä
valkean villahuivin ja ojentaa Korvelle harmaan villapaidan.)

KORPI iloisesti hämmästyen.

Villapaita — näin lämmin! Kukahan tämän on lahjoittanut? Olisikohan
minun vanha morsiameni sittenkin vielä muistanut...

LIISA hellästi leikillisesti.

Tuskinpa kukaan morsian tuollaista vanhaa äijää muistaa!

KORPI samoin.

Ei sitä tiedä — katsokaa lapset! Eikös isä ole vielä nuori ja pulska
mies? — (Naurun ja puheensorinan seasta eroittaa Liisan äänen).

LIISA

Puheista luulisi nuoreksi pojannulikaksi, mutta kun näkee...

ANNI

Kyllä isä vielä komea sulhanen on...

ANTTI

Tiedätkö Kaarlo, kun isä juoksi kilpaa suvella, niin hän- meni vähän
hurjasti!

EERO

Isä on niin vahva, ettei kukaan voita häntä!

KAARLO

Mutta vakavasti puhuen ei Korpea luulisi vielä neljänkymmenenviiden
vuotiaaksi.

KORPI leikillisesti.

No Liisa, nyt kuulet, jollet minua usko.

(Liisa naurahtaa. Kaarlo on puhuessaan aukaissut pienen paperikäärön
jossa on samanlainen piparkakku ja paperilappu; lukee sen hymyillen.)

KORPI

Saitko sinä kirjeenkin, Kaarlo?

KAARLO nauraen.

Sain, mutta siinä on vain kolme sanaa: Tämän saat syödä.

KORPI

Mitä horiset? Eikös piparkakkuja aina syödä?

KAARLO

Niin luulisi...

LIISA

Missähän Emil viipyy näin kauan?

ÄÄNIÄ (kummastuneita).

— Ai, Emil on poissa...

— Missä hän näin kauan viipyy?

— Hän lupasi tulla jo viiden ajoissa.

KAARLO hymähtäen.

Hän on ehkä mestarin vieraana.

ANNI

Niin, ehkä ette tiedäkään vielä, että Väänäsen Aino on siellä
palveluksessa.

LIISA hymähtäen.

Vai niin! Sitten ymmärrän.

KORPI

Mutta miksi hän sellaiseen paikkaan on mennyt?

LIISA kuin havahtuen.

Niinpä todella! En minä vain antaisi Annin mennä sinne...

KORPI katkerasti.

No, ehkäpä siellä kotona on paremmin suojassa kuin tehtaalla. Mutta
kyllä se mies on tehnyt sellaisia lekoja, ettei niitä luulisi enää
nykyaikana mahdollisiksi...

LIISA keskeyttäen.

Ei puhuta tuollaisesta miehestä, nyt kun meillä on joulu... Eikös
lauleta yksi virsi, Vilho? Etkös sinäkin veisaa. — (Hlljemmin.) —
Laulathan lasten vuoksi...

KORPI näyttää ikäänkuin synkistyvän, mutta huomaa vaimonsa pyytävän
katseen, koettaa salata sen, sanoen mahdollisimman iloisesti.

Tietysti minä laulan mukana. Niin juuri, lauletaan kaikki yhdessä,
Kaarlo ja Anni myös.

(Kuuluu myönnytyksiä.)

LIISA

Tuoppas virsikirja — minä katson virren. — (Korpi tuo virsikirjan
Liisalle.) — Kiitos.

LIISA etsii viritä.

Kai jouluvirsistä lauletaan.

KORPI

Ota nyt mikä tahansa — sellainen, josta pidät...

LIISA ilostuen.

Nyt tiedän, lauletaan: "Autuas, ken sydämensä". Siitä minä pidän miltei
eniten. Se on lohduttanut minua monta kertaa, kun kaikki on näyttänyt
ihan mahdottomalta.

(Korpi näyttää taas hiukan kiusaantuneelta, mutta ei vastaa. Liisa
huomaa jokaisen löytäneen virren, alottaa sen ja kaikki yhtyvät häneen;
laulavat ensimmäisen ja neljännen säkeen.)

LIISA hartaasti.

Näistä sanoista minä eniten pidän: "Hällä myös on kuritus, sitten
jälleen armahdus! Hän suo näljän, hän suo leivän, murheen niinkuin ilon
päivän." Ne ovat niin kovin syvää totuutta. Kuinka monasti meilläkin
on ollut kovia koettelemuksia, mutta taas on tullut uusi päivä, Jumala
on taas toimittanut asiat parhain päin. Viime joulunakin olimme niin
ahtaalla, kun sinun kätesi oli poikki ja minä vielä vuoteessa...
Mutta nyt menee taas paremmin. Etkö sinäkin ala huomata Vilho, miten
ihmeellisesti Jumala ohjaa elämämme kulkua?

KORPI peitetyllä katkeruudella.

Mistä sinä tiedät, voit väittää, että se olisi ollut sellaista Jumalan
tahdosta? Sellaista köyhän elämä aina on: vuoroin pahempaa ja vähän
parempaa. Mutta sehän riippuu olosuhteista, asioista. Minä olen
varma, että sitä tapaturmaakaan ei olisi tullut, jos koneessa olisi
ollut lain määräämä suojus, ei olisi voinut tapahtua. Mutta kun se
maksaa jonkunverran, ei patruuna ole raskinnut sitä hankkia. Sinähän
muistat, että olin hieman sairas ja lisäksi väsynyt ylityöstä, joten
en ollut enää yhtä tarkka — siinähän ei saanut siirtyä kuin muutaman
sentimetrin. Sittenkin sanot sinä, että loukkaannuin Jumalan tahdosta...

LIISA hämmästyneenä.

No, en minä nyt juuri sitä voi sanoa, mutta kyllä meidän pitää tyytyä
siihen osaan, jonka Jumala on meille määrännyt...

KORPI

Jumala määrännyt! Ajattele nyt, olisiko meilläkään edes tällaista
joulua, jollen olisi saanut sivutöistä toistasataa markkaa.

LIISA kuin havahtuen.

Niin, se on kyllä totta, että olisimme saaneet olla yhtämittaa
puutteessa sen syksyisen palkanalennuksen jälkeen. — (Epäröiden.) —
Mutta ehkä Jumala johti niin, että sait niin paljo niistä koneenosista.

KORPI

Ei, kyllä minä itse menin kysymään, kuullessani, että ne olivat vanhoja
ja kuluneita. Ja ota huomioon, että useimmissa perheissä on sen
palkanalennuksen tähden parhaillaan puute. Sentähden en voi uskoa, että
Jumala olisi niin tahtonut — vaan patruuna ja mestari...

LIISA hermostuen.

Älä Vilho — älä puhu nyt... noin. Minun oli niin hyvä ja tyytyväinen
olla. Mutta jos rupeaa ajattelemaan, niin ei ymmärrä lopulta mitään.
Ihminen ei saa ajatella, se on...

(Hänen puheensa keskeytyy, sillä sisään astuu Emil. Hän hymyilee
ja koettaa puhua iloisen äänekkäästi, peittääkseen kalvavaa
levottomuuttaan. Toisinaan kuitenkin synkistyy ja havahtuu uudestaan
kuin unesta.)

ANNI aivankuin oman onnensa huumaamana.

Emil, missä viivyit näin kauan? Olisit muuten sinäkin saanut
joululahjoja. Nyt jäit ilman.

EMIL

Niin sitä saattaa sattua. Mutta en välitä jos toiset sensijaan ovat
saaneet hyviä lahjoja. Mitä sinä sait?

ANNI hymyillen.

Jaa — minä en todella saanut mitään tällä kerralla...

EMIL

Anni! Puhu totta! Olet sen näköinen kuin olisit saanut oikein suuren
lahjan — suuremman lahjan kuin kukaan meistä. Miten se on Anni?

ANNI hypähtää äkkiä seisomaan ja puhuu hiljaa värisevin äänin, ja
katsoen omaisiaan säteilevin silmin. Se on totta veljeni: olen saanut
enemmin kuin kukaan koko maailmassa — ja minä olen iloisempi ja
onnellisempi kuin kukaan maailmassa. — (Näyttää sormusta.) — Ja katsos
tätä, sen vielä sain kukkuraksi. Niin veli — isä ja äiti. Me menemme
kuulutuksiin heti pyhien jälkeen. Me saamme säästörahoillamme senverran
huonekaluja ja muuta, että tulemme toimeen aluksi — emmehän me paljoa
tarvitsekaan...

LIISA liikutettuna.

Jumala teitä siunatkoon, lapset.

KORPI

Onnea minäkin teille toivon.

EMIL värisevällä äänellä.

Voi pikku Anni, kun vain saisit pitää onnesi. — (Havahtuen.) — Mutta
mikset saisi? Mitä minä taas hassuttelen...

KORPI katsoen häntä tutkivasti.

Mikä sinua vaivaa, Emil? Oletko saanut tietää jotain ikävää, jonkun
onnettoman uutisen?

EMIL teennäisen iloisesti.

Ei mitään, isä! Näytönkö minä sellaisella?

KAARLO

Kyllä — olet sellaisen näköinen kuin olisit pelissä menettänyt koko
kuukauden tilin tai saanut rukkaset. — (Leikillisesti.) — Ethän vain ole
sellaisia vastaanottanut?

EMIL kuin keksien syyn.

No, ehkä siinä voi olla perää, ehkä sentähden näytän vähän
toisenlaiselta.

KORPI katsoo häntä epäilevästi tutkien ja kysyy välinpitämättömällä
äänellä.

Onko se tieto mestaria koskeva?

EMIL hätkähtää, änkyttäen.

Mikä tieto? Mitä isä tarkoittaa?

KORPI

Se, jonka sait kuulla...

EMIL epäröiden.

Mestaria... en ymmärrä, en tiedä, mitä tietoa tarkoitatte?

(Kuuluu askeleita. Työmies Halonen astuu sisään mielenliikutuksesta
kalpeana; seisahtuu ovelle.)

HALONEN

Hyvää iltaa... älkää nyt pahastuko vaikka tulen näin jouluaattona. En
olisi tullut, mutta kun tuota...

(Vaikenee katsahtaen arasti Liisaan ja lapsiin.)

LIISA lähtee.

Lapset, tulkaa kyökkiin, saatte puuroa ja pääsette maata.

KORPI

Sano pois vaan — mitä se on?

HALONEN

No, kun Vaaralan Sanni on juuri löydetty koskesta ja ne aikovat viedä
sen kotiin.

LIISA huudahtaen kauhistuneena.

Vaaralan Sanni!

ANNI samoin.

Sanni!

KORPI käheästi änkyttäen.

Miten... Kuinka hän sinne on joutunut?

HALONEN

Sanni oli tänään tullut tehtaasta kaksi tuntia myöhemmin kuin toiset ja
sulhanen oli tullut Helsingistä juuri iltapäiväjunalla tänne jouluksi.
— Mutta sitten hän lähti heti viiden junalla takaisin ja Sanni meni
suoraapäätä tehtaan sillalle — ja siitä oli hypännyt koskeen...

ANNI käheällä, katkonaisella äänellä.

Voi Sanni raukka...

LIISA

Sanni parka... Saiko se roisto hänetkin pauloihinsa... hänhän oli aina
niin siivo ja hiljainen...

HALONEN

Hän olikin ensikerran jäänyt sinne — tiesivät miehet.

LIISA

Sen minä kyllä uskon. Kun se poikaparkakin juuri nyt sattui tulemaan...

KAARLO kuin sisäisellä kauhulla.

Kun ajattelen, mitä tuo mies tunsi huomatessaan hänen jota oli pitänyt
puhtaimpana, kalliimpana, olleen tuollaisen olennon kanssa, sen
vallassa, niin minä... Ei, minä tulisin hulluksi...

EMIL

Se mies on itse paholainen! Vielä tuollainenkin rikos...

KORPI

Mitä muuta sinä tarkoitat?

EMIL hämmästyen.

En minä mitään muuta — jaa, niin, noita entisiä...

HALONEN

Mitähän nyt sitten tehtäisiin... Hän on tuossa aivan kohdalla,
maantiellä.

ANNI tolkuttomasti.

Aivan kohdalla, tiellä... Ei, minä menen katsomaan!

HALONEN

Sentähden minä oikeastaan tulin, kun ne aikovat viedä sen ruumiin
kotiin, nyt jouluaattona... Mitä te arvelette, eikö sentään olisi
parasta antaa ihmisparkain maata vielä yhden yön rauhassa.

Kaarlo on mennyt Annin kanssa ulos.

LIISA

Voi, herra Jumala!

KORPI

Kyllä minä olen samaa mieltä...

HALONEN neuvottomana.

Mutta mihin se pantaisiin, kun ei meillä ole oikein sopivaa paikkaa...
puuliiteri on niin kovin avonainen...

KORPI

Jospa hänet tuotaisi meidän aittaan. Se on miltei tyhjä. Eikö niin
Liisa?

LIISA

Tehkää niin vaan.

HALONEN

Mennään nyt — täytyy sanoa niille miehille, etteivät levitä tietoa
siitä... Mene sinä Ville huomenna ilmoittamaan — osaat paremmin puhua...

(Menevät ulos.)

ANNI tulee hetken kuluttua kauhusta kalpeana; änkyttää tukehtuneesti.

Voi, herra Jumala... Minä en voinut häntä katsoa. Hänen silmänsä
näyttivät kuunvalossa niin kamalan teräviltä... ja paksu palmikko
törrötti suorana sivullepäin — se oli jäätynyt kivikovaksi.

LIISA

Voi, herra Jumala tätä elämää...

(Samassa tulee Kaarlo kiihtyneen näköisenä; Liisa katsahtaa häneen ja
aivankuin arvaisi Kaarlon toivovan hänen poistumistaan, lähtee lisäten):

Jospa minäkin menen katsomaan...

KAARLO vapisevalla äänellä.

Anni, minun täytyy tulla heti sinun luoksesi; sanoa sinulle eräs
seikka. Sanoin äsken, ettemme vaadi paljoa, mutta nyt huomaan, että
minulla onkin niin kallis aarre, etten vaihtaisi sitä miljooniin — koko
maailman aarioihin.

ANNI

Mitä tarkoitat Kaarlo... Mitä se on?

KAARLO painavasti.

Se, että saan sinut sellaisena kuin olet, että sinä olet yksin _minun_,
minun oma, pieni tyttöni. (Suutelee Annia tulisesti.) Minä tiedän,
etten sitä aarretta koskaan menetä — eikö niin? Sillä rakastathan sinä
minua... Anni... aina?

ANNI suudellen kuin huumaantuneena.

Oi, Kaarlo, tiedäthän sinä miten sinua rakastan. Kuinka voit kysyäkään
sellaista, Kaarlo? Miten olisi mahdollista, että minä...

KAARLO

Niin, tuo varmuus juuri lisää onneni moninkertaiseksi. Täälläkin täytyy
monen yhtämittaa epäillä ja pelätä, että tuo inhoittava mestari, roisto
— onnistuu lopulta turmelemaan heidän rakkaansa. Ajatellessani äsken
Vaaralan Sannin sulhasta, olisin minä tahtonut polvillani kiittää
kohtaloa tai elämää siitä, ettei minun tarvitse sellaista koskaan edes
epäillä.

ANNI hämmästyen.

Eikä sinun tarvitsekaan epäillä, Kaarlo! Minä en voisi koskaan
sellaista, vaikka lupaisi minulle miljoonia!

KAARLO teennäisen välinpitämättömästi.

Onko se vielä koettanut jatkaa lähentely-yrityksiään...?

ANNI katsoen maahan: epäröiden.

Eihän se juuri ole...

KAARLO sisäisesti kiihtyen.

Mitä — onko se? Kerro vaan, Anni, tiedäthän, ettei se minuun vähääkään
vaikuta... Onko se taas lupaillut tai tyrkyttänyt jotain?

ANNI

Kyllä se viime viikolla kysyi, enkö tahtoisi sormusta, mutta minä en
tietenkään ottanut.

KAARLO kiihkeän katkerasti.

Vai sormuksella luulee voivansa ostaa sinut. Hävetköön sika! Jos se
vielä uskaltaa häpäistä sinua tuollaisilla tarjouksilla, niin sano heti
minulle.

ANNI

Kyllähän minä...

KAARLO kiihkeästi.

Sinun täytyy sanoa, Anni! Minä vaadin sitä, Anni! Minä rakastan sinua
niin, etten anna häpäistä sinua. Sinun täytyy luvata...

(Juuri sillä hetkellä palaa Korpi sisään.)

KORPI tulee sisään, sanoo hitaasti, katkerasti

Siellä se nyt makaa mestarin tämänpäiväinen uhri kivikovaksi jäätyneenä
möhkäleenä. Vieläköhän mestari pyrkisi sitäkin lähentelemään? —
(Hiljaa, synkästi kuin itsekseen.) — Kun ajattelee, että hän vielä
viisi tuntia sitten oli elävä, iloinen — ajatteli sulhastaan,
tulevaisuutta, niin...

(Ääni katkeaa äkkiä.)

KAARLO vaivoin hilliten raivoaan.

Kyllä se on kummallista, että yksi roisto saa noin kauan jatkaa
rikoksiaan...?

EMIL kuohahtaen.

Niin, mutta jos tietäisitte kaikki — mitä se perkele on tehnyt, niin...

KORPI

Emil, kerro nyt mitä olet saanut tietää. Sinä tiedät jotain erikoista.

EMIL hämmentyen.

Mistä isä niin luulee?

KORPI

Sanoistasi, katseistasi, käytöksestäsi. Olen varma, ettet voi kieltää
sitä.

LIISA kyökin ovella, reippaasti.

No tulkaa nyt syömään. Puuro on pöydällä ja lapset odottavat...

EMIL ilostuen.

Kiitoksia. Kyllä tullaan! Minulla onkin nälkä kuin sudella,

(Aikoo lähteä Liisan jälkeen, mutta silloin sanoo tämä.)

KORPI hiljaa, päättävästi.

Älä mene vielä, Emil! Minä tahdon tietää sen heti!

EMIL kiihkeästi, pyytäen.

Mennään syömään ensin isä...

ANNI suostutellen.

Niin, isä! Kai se jotain pahaa kuitenkin on. Mutta eikö se ollutkaan
Sannista?

KORPI katkerasti.

Syömään ensin?

LIISAN ÄÄNI

No ettekö tulekaan sieltä? — Lapset odottavat niin kovin...

EMIL pyytävästi.

Niin isä... Voitte syödään paremmalla ruokahalulla. Kyllä sellaiset
ehtii kertoa illallisen jälkeenkin.

ANNI hellästi.

Niin isä, tulkaa vain syömään.

KORPI synkästi, kuohahtaen.

Älkää ärsyttäkö enää minua! Pidättekö minua niin heikkona raukkana,
etten jaksa kuulla totuutta, että jonkun poikasen täytyy kantaa minun
kuormani kunnes olen ehtinyt syödä? Minä tiedän, että se koskee minua.

EMIL hitaasti, katkonaisella äänellä.

Niin isä, kyllä se koskee... Nähkääs, Aino oli tänään nähnyt mestarin
pöydällä... patruunalle kirjoittaman kirjelmän, jossa oli... että
uudesta vuodesta...

(Vaikenee.)

ANNI jännittyneenä.

Mitä Emil? Mitä uudestavuodesta?

EMIL käheästi.

Silloin alennetaan kaikkien työläisten palkat kolmannella osalla...

(Äänettömyys.)

LIISA aukaisee hetken kuluttua oven ja lausuu leikillisen moittivasti.

No, eikö teille enää maistu joulupuurokaan?

KORPI synkästi, käheästi.

Ei nyt maistu joulupuurokaan, Liisa parka.

Esirippu.




Ensimmäinen näytös.

Toinen kuvaelma.


Oikealla on suuri kirjoituspöytä, samalla puolella nurkassa pieni hylly
ja seinämillä joukko tuoleja. Sisäänkäytävä on vasemmalla ja perältä
johtaa ovi mestarin lepohuoneeseen.

Mestari Holm istuu parhaillaan pöydän ääressä kirjoittaen. Hän on
lihavahko, pyöreävatsainen; kasvot paksuine huulineen ovat punakat,
ja pienissä, vilkuilevissa silmissä kuvastuu sekaisin röyhkeyttä,
pelkuruutta ja oveluutta.

Hetken kuluttua hän lopettaa ja tarkastaa kirjoitustaan. Sitten painaa
sähkökelloa, senjälkeen aukenee ovi ja pikkupomo astuu sisään.

MESTARI uteliaasti.

No, mitä ne siellä tuumivat julistuksesta? Ovatko tyytyväisiä?

POMO äänessään peitetty katkeruus.

Eiväthän ne tietysti tyytyväisiä ole — eikä se ole ihmekään, sillä...

MESTARI terävästi.

Ei ole ihmekään — kuinka niin?

POMO arastuen.

Kun tuota... tuota palkkoja juuri syksyllä alennettiin.

MESTARI

Mutta ettekö te ymmärrä, että nyt on sopiva tilaisuus, kun koko maassa
vallitsee ankara työttömyys? Me saamme työväkeä vaikka kuinka paljon —
jolleivät tahdo tehdä työtä sillä palkalla jonka patruuna määrää.

POMO arasti, moittien.

Mutta eiköhän se sentään ole väärin? Millä sellaisetkin tulevat
toimeen, joilla on suuret lapsilaumat, kun on ennenkin ollut huonoa.
Jos sattuu sairautta ja muuta tällaisena talvena, niin...

MESTARI kylmästi, keskeyttäen.

Jaa, mitä se meitä liikuttaa. Muuten pyydän huomauttaa, että teidän
mielipiteenne ovat kerrassaan sopimattomia työnjohtajalle. Jos te
alatte niitä julistaa muuallakin kuin minun läsnäollessani — niin...
— (Naputtaa sormellaan pöytään; peitetysti uhaten.) — Teidän pitäisi
muistaa, että tämä on herra patruunan toimenpide, ja jos hän saa tietää
miten te olette sitä arvostellut, niin tuota — te ette tule kauan
täällä toimimaan...

POMO pelästyen.

Enhän minä mitään... muuten vain... Enhän minä tietysti tahdo
arvostella...

MESTARI

Kas niin. Menkää siis katsomaan ovatko kaikki työmiehet paikoillaan.
(Toisellaisella äänellä.) Jaa, käskekää mennessänne Anni Korpi tänne.

POMO nöyrästi ja alakuloisesti.

Kyllä, herra mestari, kyllä minä...

(Menee.)

MESTARI sytyttää sikaarin ja katselee levottomana ovelle. Hetken
kuluttua tulee sisään Anni Korpi ja seisahtuu odottaen ovelle.

ANNI arasti.

Herra mestari on kutsunut minut. Mitä olisi...?

MESTARI mielistellen.

Niin, minulla on sinulle asiaa... työtä... Istuhan nyt ensin.

ANNI peitetyn terävästi.

Eihän työaikana sovi istua...

MESTARIN silmät välähtävät, mutta sanoo suojelevalla, lempeällä äänellä.

Istu nyt vaan — minähän annan luvan...

ANNI

Kyllä minä seisoakin jaksan...

MESTARI niinkuin ei kuulisikaan.

Miten olet jaksanut viime päivinä? Oliko sinulla hauska joulu?

ANNI kylmästi.

No olihan se...

MESTARI kaksimielisesti.

Ja lahjoja tuli kai oikein paljon?

ANNI

Kuinka mestari niin luulee? En minä saanut ainoatakaan lahjaa.

MESTARI purevasti.

Todellakin! Ja minä luulin niitä tulleen oikein summassa kun ei
minunkaan pieni lahjani enää kelvannut.

ANNI

Ymmärtäähän mestari, ettei minun sovi ottaa sellaisia lahjoja...

MESTARI kuin ihmetellen.

Mikä siinä olisi sopimatonta? Jos tahdon antaa lahjan ystävälleni jota
rakastan — jonka tahtoisin omakseni, niin...

ANNI keskeyttää, harmista punastuen.

Eikö mestaria hävetä puhua tuolla tavoin? Ettekö ymmärrä, miten väärin
se olisi, kun teillä on kotona rouva ja lapset, ja...

MESTARI

Voi Anni kulta! Etkö sinä sitten ymmärrä, ettei rakkaus välitä, onko
naimisissa vai ei... Ja minkä minä nyt sille voin, että rakastan sinua
— etten saa sinua mielestäni? Eikä se sitäpaitsi niin kauhea asia ole,
kaikilla paremmilla ihmisillä on joku toinen, jota he rakastavat —
vaikka ovatkin naimisissa. Älä siis...

(Lähenee Annia.)

ANNI katkeran ivallisesti, siirtyen poispäin.

Mestarillahan on toisia, montakin — jos se kerran on välttämätöntä
paremmille ihmisille! Miksi te siis minua kiusaatte?

MESTARI teennäisen moittivasti.

Voi Anni! Sinäkö syytät minua kiusaamisesta, vaikken ole tahtonut
sinulle muuta kuin hyvää? Sinä et välitä vähääkään minun tunteistani,
lähetit lahjanikin sillälailla takaisin. — (Ottaa taskustaan kellon ja
lähenee taas Annia.) — Ota tämä edes... otathan Anni...

ANNI tuskastuneena.

Välitättekö te minun tunteistani, kun yhtämittaa puhutte sitä samaa,
vaikka monasti olen sanonut etten voi teistä pitää? Miksi te nytkin
tyrkytätte väkisin lahjaanne kun minä en sitä tahdo?

MESTARI

Enhän voinut aavistaa, että sinä tulet siitä entistä katkerammaksi.
Odotin minä edes ystävällistä sanaa, katsetta — ajattelin, että
sinä sentään lopulta alat ymmärtää, tulet minun ystäväkseni... Minä
järjestäisin kaikki niin hyvin, saisit kaksinkertaisen palkan, ja...

ANNI punastuen harmista ja häpeästä.

Te tahtoisitte tuollaisella kellolla ostaa minut, mutta se ei tapahdu!
Minä en tee koskaan sellaista rikosta! Olenhan jo sanonut, että pidän
toisesta — että minulla on sulhanen, Kaarlo...

MESTARI silmät välähtäen; hillitsee itsensä tekeytyen hämmästyneeksi.

Kas, kun en lainkaan muistanut! Minähän kuulin jo tuon asian! Ja kuulin
minä sen yhteydessä muutakin... — (Vaikenee, katsoen Annia, ja kun tämä
ei puhu mitään, jatkaa ikäänkuin säälien.) — Niin, olen vaan kuullut
sellaista, että sinun tuota... täytyisi mennä... — (Hän venyttää
tahallaan sanojaan, tuijottaen kaiken aikaa läpitunkevasti Annia, ja
lopulla vaikenee.)

ANNI tuskastuen.

Mihinkä niin?

MESTARI tuijottaa yhä Annia, lausuen painokkaasti.

Niin — että sintin _täytyisi_ mennä hänen kanssaan naimisiin —
mahdollisimman _pian_... Onko se totta?

ANNI punastuu ja huudahtaa silmät säkenöiden.

Kuinka mestari voi luulla minusta sellaista! Luuletteko minut
sellaiseksi?

(Kääntyy poispäin.)

MESTARI myhähtää ensin tyytyväisenä, sitten lausuu ankarasti.

Mitä sinä teeskentelet? Kyllähän minä tiedän, että nuoret tehtaalaiset
keskenään ihan tuota... ihan...

ANNI keskeyttää tulisesti.

Mutta minä en!

MESTARI jatkaa aivankuin samaa lausetta ja hänen pienissä silmissään
välkähtää kavala, ivallinen ilme.

Ihan suutelevat... No, etkö sinä siis koskaan ole sitä tehnyt?

ANNI kääntyy hämmentyneenä toisaalle, eikä vastaa mitään.

MESTARI

Etkö sinä voi vastata? Vai myönnätkö sen vaitiolollasi?

ANNI sammaltaa suuttuneena, häveten.

Miten mestari kysyy sellaista..? Eihän se kuulu... tuota...

MESTARI keskeyttää ilkeästi.

Minulleko? Vai ei kuulu minulle? Hyvä! Minä taas luulen, että se kuuluu
hiukan minullekin. — Minä huomaan, että sinä olet juuri hänen tähtensä
kohdellut minua kuin kerjäläistä! Kiusannut minua kylmyydelläsi ja
samaan aikaan suudellut ja rakastellut häntä. Eikö niin? Vai kiellätkö,
ettet rakasta tuota nulikkaa?

ANNI seisoo häneen selin, äänettömänä ja hämmentyneenä.

MESTARI yhä kiihtyen.

Jaha! Sinä myönnät sen! Vai niin. Tuota lurjusta minä siis saan kiittää
kaikesta. Tuollaisen tähden olet sinä siis pitänyt pilkkanasi minua,
naureskellut sen kanssa takanapäin minua — minua! — (Uhkaavasti.) —
Mutta sen täytyy nyt loppua.

ANNI naivisti, pelokkaasti.

Ei herra mestari... en minä ole koskaan nauranut teitä. Eikä Kaarlo ole
lurjus... hän on niin hyvä, siivo ja rehellinen... Kaikki pitävät...

MESTARI kiukkuisesti.

Hän on lurjus — kirottu lurjus! Ja minä en enää kärsi sitä peliä, jota
te yhdessä harjoitatte! Huomispäivänä minä ajan hänet pois tehtaasta,
koko läänistä! Se on nyt sanalla sanottu.

ANNI änkyttää tolkuttomasti.

Oi herra mestari, älkää ajako häntä pois työstä — — hän ei ole mitään
pahaa tehnyt... Aina tehnyt työnsä hyvin, ollut säännöllinen ja altis
ja...

MESTARI keskeyttää ärjäisten.

Vaiti, sanon minä! Minä en viitsi kuunnella sinun lörpötyksiäsi.
Huomenna hän lähtee — ja' samalla sinä, isäsi, veljesi, kaikki — koko
roikka!

ANNI vaikenee ikäänkuin jähmettyneenä; sitten sammaltaa tuskallisesti.

Isä... isäkin...? Ei, ei... Mihinkä isä ja äiti sitten joutuvat
tällaisena työttömänä aikana — ja niin monta lasta... Älkää sentään
eroittako isää työstä... Hyvä mestari...

MESTARI keskeyttää järkähtämättömästi.

Se riippuu nyt kokonaan sinusta. Jos olet järkevä, niin ehkä annan
heidän jäädä. — (Pahanenteisesti.) — Mutta ellet... ellet sinä...

ANNI keskeyttää tuskallisesti.

Älkää, herra mestari! Isä on ollut niin kauan täällä — koko ikänsä ja,
ja... — (Miltei vaikeroiden.) — Niin, ettekö te sitten ymmärrä, että
minä en voi, minä en voi...

MESTARI

No, sitten ei siitä enää kannata puhua. — (Ankarasti.) — Minä en anna
itseäni pilkata!

ANNI

Voi hyvä mestari, mitä te aiotte... Armahtakaa nyt tämä kerta, älkää...

(Purskahtaa itkuun.)

MESTARI antaa Annin itkeä hetkisen, tuijottaa vain kummallisen
tutkivasti. Sitten hänen katseensa muuttuu neuvottomaksi, hän lähenee,
taputtaa hyväillen Annin olkapäätä ja hänen äänessään värähtää
levottomuus ja hellyys.

Auni älä itke, en voi sitä kestää... Anni ota edes tämä ja ole hiukan
ystävällinen minulle. Ota nyt Anni, äläkä itke Anni. Katsos miten
kaunis se on — perätkin ovat kullasta... Se maksaa kolmattasataa
markkaa...

ANNI nyyhkyttäen.

Miten minä voisin sen ottaa, sanoa että olen saanut sen teiltä?
Jokainen ajattelisi heti, että...

MESTARI kiihkeästi kuiskien.

Eihän sinun tarvitse sitä heti näyttää ja sitten jälkeenpäin voit
keksiä jotain, sanoa että olet kauan säästänyt sitä varten. Ota Anni
— minä pyydän. — (Työntää kellon Annia taskuun, sanoo mahdollisimman
lempeästi.)

Kas niin, Anni. — Älä nyt itke. Minä en voi katsella sinua itkevänä —
se koskee niin sydämeeni. Jospa vain tietäisit, miten silloin kärsin —
ja aina... Ja sinä voisit lopettaa kärsimyksen! kun vaan tahtoisit —
voisit muuttaa kaikki hyväksi... meille molemmille...

ANNI yhä itkien.

Mutta sehän olisi valhe... minä tuntisin aina, että olen tehnyt
rikoksen. Ei, minä en voi ottaa sitä... Ottakaa se takaisin...

MESTARI tarttuu hänen käsiinsä puhuen yhä kiihkeämmin.

Rakas Anni! Onko sekin mielestäsi rikos? Jospa vain tietäisit, miten
syvästi sinua rakastan — niin et puhuisi noin... Minähän tahdon tehdä
kaikki, mitä tahansa sinun hyväksesi, kun vain olisit toisenlainen...
Anni, sinä saisit suuremman onnen — — —. sinun ei enää koskaan työssä
tarvitsisi työssä käydä... minä korottaisin sinut _konttoristiksi_.
Opettaisin sinulle kirjanpidon, veljesi pääsisi monttöriksi ja isäsi
alityönjohtajaksi eikä huominen palkanalennus lainkaan koskisi heitä.
Niin, sen järjestäminen on minulle helppoa — se olen minä, joka tässä
tehtaassa määrään! Ajattele siis mikä valta minulla on! Etkö edes
omaistesi tähden koeta olla järkevä — ajatella minunkin mieltäni...?

ANNI on monta kertaa koettanut keskeyttää mestaria; huudahtaa
epätoivoisesti.

Herra mestari... Älkää puhuko enää... minä en voi! Kuinka minä sitten
enää voisin olla täällä, katsoa ketään silmiin?

MESTARI huomaa Annissa horjuvaisuutta ja jatkaa yhä kiihkeämmin.

Oi Anni, minkätähden sinä kiusaat minua? Eikö sinulla ole lainkaan
sydäntä? Sinä et yhtään ajattele, miten paljon olen kärsinyt sinun
tähtesi... Älä nyt enää ole tuollainen! Tule nyt edes katsomaan minun
huonettani. Ja luota minuun...

(Koettaa vetää Annia huoneeseensa.)

ANNI ponnistelee vastaan, rukoillen hätäisesti ja tuskallisesti.

Oi mestari hyvä, älkää nyt... Antakaa minun olla... Lakatkaa... Minä
koetan, lupaan ajatella... Älkää...

MESTARI kähisevin äänin.

Anni, minä pyydän, rukoilen sinua! Ajattelu, mikä onni sinulle tulisi!
Sinä et tiedä, miten hyvin kävisi omaisillesi — etkö sinä tahdo edes
heidän parastaan...?

ANNI näyttää menehtyneeltä ja katsahtaa hätääntyneenä ovelle.

Kyllä, kyllä tahtoisin, mutta en voi, en voi... Päästäkää, minä lupaan
ajatella — minä tulen huomennakin, kun vain päästätte! Päästäkää! —
(Kun mestari ei laske, kirkasee hän äkkiä.) — Apua, Kaarlo!... Kaarlo!

MESTARIN sieramet laajenevat, silmät pienenevät naskalinteräviksi ja
hänen äänessään kuvastuu sekaisin intohimo, pelko, raivo ja voitonriemu
— se muistuttaa miltei käärmeen sähinääa.

Vaiti! Jos vielä kerran huudat — niin se lurjus viedään täältä
_ijäksi_...

ANNI änkyttää kauhusta vavisten.

Mitä, mitä...? Se ei ole mahdollista...

MESTARI

Se on mahdollista! Hän on täällä yhdistyksessä puhunut sillätavoin,
että jos vihjaisen kaupungin santarmeille, niin hänet viedään
tavallista kauemmaksi — josta hän ei palaja koskaan. Kuinka sinä
uskalsit huutaa _häntä_ — pilkata minua? Sillä hän on _minun_ kädessäni!

ANNI rukoillen.

Mestari... antakaa anteeksi jumalan tähden... En tahtonut huutaa...
en itsekään ymmärrä... Älkää antako ilmi häntä! Älkää, hyvä mestari,
älkää! Minä kuolisin... Minä teen mitä tahansa, kun vaan...

MESTARI pidätetyllä voiton riemulla.

En minä odottanut noin suurta loukkausta sinulta. Mutta minä annan
vielä senkin anteeksi, jos näytät, ettet tahtonut minua pilkata. Jos
huomenna työajan jälkeen jäät tänne, niin minä lupaan, että omaisesi
saavat jäädä työhön entisellä palkalla, ja kaikki tulee niinkuin olen
puhunut.

ANNI hätäisesti sammaltaen.

Kyllä minä sitten tulen huomenna... huomenna... — (Kuin havahtuen.) —
Ei, ei — en minä sentään voi — se olisi liian kamalaa.

MESTARI uhkaavasti.

Mitä, pilkkaatko sinä vielä silläkin tavalla? Ensin lupaat ja sitten
kiellät — aivan kuin ärsytät! Ei — se on liikaa! Minä lähetän hänestä
kirjelmän vielä tänään!

ANNI parahtaa epätoivoisesti.

Oi älkää, jumalan tähden! Minä tulen... lupaan tulla...

MESTARI raskaasti.

Tuletko siis varmasti! Jos sinä vielä tässä pettäisit minut, niin
silloin en enää armahda ketään! Tuletko?

ANNI

Minä tulen...

(Vaipuu kalpeana polvilleen.)

MESTARI nostaa Annin ylös alkaen taluttaa huoneeseensa, toistellen

Anni, Anni, sinä voit pahoin... Tule ottamaan vettä... tule minun
huoneeseeni.

ANNI epätoivoisesti.

Oi älkää mestari... jumalan tähden en voi tulla, nyt... Päästäkää!

MESTARI käheästi, uhaten.

Älä vain huuda! Muista mitä siitä seuraa...

ANNI kuin sekopäisenä.

Hu, en minä huuda... kun ette vain... mestari hyvä — minä lupaan tulla
huomenna varmasti. — (Mestari vie hänet puoliväkisin sisään sulkien
oven.)

Oven takaa kuuluu Annin pelokas nyyhkytys ja rukoileva kuiskaava ääni,
vuoroin taas mestarin matala, kiihkosta käheä kuiske katkonaisena,
epäselvänä.

— Älä pelkää — istu — voit pahoin...

— Ei — hyvä mestari — menee ohi...

— Maista nyt — virkistää...

— En voi — viiniä — päästäkää...

— Älä nyt — ymmärrä — omaisesi...

Sen jälkeen ei enää eroita sanoja; ne hukkuvat kaukaiseen kohinaan
joka vähitellen lähenee; sen synnyttävät satojen askelten jyminä ja
ihmisjoukon sekava puheensorina, josta ei vielä sanoja eroita. Se
lähenee, kiihtyy ja lopulta pysähtyy ulkopuolelle ja sen seasta kuuluu
kiihtyneitä

HUUTOJA

— Ne aikovat tietysti tappaa meidät nälkään!

— Tietysti! Eihän sillä palkalla elä...

— Mutta se on pirullista, ettei sillä heti kuolekaan!

— Älä ole siitä huolissasi — kyllä tämän alennuksen jälkeen kuolet heti!

— Se on selvä se!

— Kun oikein nälkäpiiskuri suunnittelee, niin kai se tepsii!

— Oikein! Tietysti se mestarin työtä on!

— Tietysti! Sehän syksylläkin oli ehdottanut!

— Menkää sisään! Ei se tästä parane!

— Menköön Korpi ja Suonpää sisään! Kyllä me odotamme täällä!

— Halonen myöskin!

Kuuluu Halosen vastustava ääni.

— Mene nyt vain! Ei se sinua syö!

— Ei se ainakaan purematta nielase!

— Ei kukaan paljaista luista huoli!

— Mene sinäkin Emil — silloin se ei kuitenkaan kaikkia syö!

— Mene vaan! Olet vähän lihavampikin!

Joitakin katkeria naurahduksia.

Melu hiljenee ja sitten aukee ovi; Korpi, hänen poikansa Emil, Halonen
ja Kaarlo Suonpää astuvat sisään. Edellinen on suurikokoinen, vielä
voimakas mies, vaikka ankara työ ja huolet ovatkin uurtaneet syviä
vakoja hänen kasvoihinsa; Halonen on kovin laiha, kalpeilla kasvoillaan
masennus ja arkuus; Suonpää on solakka, jäntevävartaloinen nuorukainen,
jolla on älykkäät ja voimakkaat kasvot.

Ulkoa kuuluu edelleen joukon hillittyä sorinaa.

KORPI kuin pettyneenä.

Täällähän ei ole ketään...

EMIL pilkallisesti hymähtäen.

Onkohan kettu paennut pesästään!

KAARLO

No, odotetaan täällä vaikka huomisaamuun asti! Sitä asiaa ei jätetä.

KORPI hiljaa, lujasti.

Sitä ei _voi_ jättää. Jos nyt vielä alennettaisiin palkat kolmannella
osalla, silloin tulee monelle suurperheiselle suorastaan nälkäkuolema.

HALONEN

Niin se on, ei sillä saa...

(Hän vaikenee, sillä mestarin huoneen ovi aukenee ja kynnykselle
ilmestyy Anni, hätääntyneenä, vapisevana, vaatteet ja tukka hieman
epäjärjestyksessä. Kaikki aivankuin jähmettyvät hämmästyksestä.
Äänettömyys.)

KORPI hiljaa, käheästi.

Sinä täällä... Mitä sinä teit siellä?

ANNI nyyhkyttäen.

Minä olin... olin tomuja pyyhkimässä...

KORPI ärjäisten.

Valehtelet! Sano heti, mitä sinulla on täällä tekemistä!

ANNI kuin menehtyneenä.

Mestari... tuota noin, käski... — (Huomaa Kaarlon, pelästyy yhä enemmän
ja sopertaa vavisten.) — Kaarlo... täällä...?

KAARLO on seissyt kalpeana ja liikkumattomana — niinkuin raivo ja
hämmästys olisi lamauttanut hänet.

Niin, minä olen täällä... Mutta mitä sinä teet täällä? Mitä sinä olet
tehnyt...?

ANNI tolkuttomasti.

Jumala auttakoon! En minä mitään...

KAARLO raivoisasti.

Mitä sinä olet tehnyt? Vastaa minulle. Oletko sinä, sinä...? Onko, onko
se totta?

MESTARI tulee huoneestaan ja karjaisee röyhkeästi.

Mitä tämä merkitsee? Mitä te täällä rähisette? Ulos jokainen!

KAARLO

Konna!... Mitä te olette tehnyt hänelle?

(Aikoo hyökätä mestarin kimppuun, mutta Korpi saa kiinni hänen
olkapäästään.)

MESTARI lähenee pari askella ja ähkyy pelästyksestä ja raivosta
vavisten.

Vai niin... vai niin! Vai sinä hyökkäät minun kimppuuni! No, no... Te
näitte sen, te voitte todistaa sen! — (Kaikille.) — Ja ettekö kuulleet,
mitä sanoin? Ulos!

KAARLO hiljaa, raskaasti.

Te ette pääse tästä asiasta niin helpolla kuin luulette.

KORPI Kaarlolle hiljaa.

Tule järkiisi. Ole hiljaa! — (Mestarille.) — Emme me sillä tavalla ulos
lähde. Olemme tulleet puhumaan tärkeistä asioista.

MESTARI

Mistä asioista? — (Kuuntelee jonkun sekunnin ja huomaa joukon hillityn
sorinan ulkopuolella.) — Mitä asioita teillä on? Keitä, mitä rähinää
tuolla on?

KORPI

Siellä on koko tehtaan työväki ja me olemme tulleet kaikkien puolesta
ilmoittamaan, ettemme voi hyväksyä sitä palkanalennusta. Me emme
tule sentään toimeen muutamalla pennillä. Me vaadimme, että palkat
pysytetään ennallaan.

HALONEN avuttomasti.

Minullakin on kahdeksan lasta...

MESTARI koettaa tekeytyä ivalliseksi.

Vai on Halonenkin mukana tuollaisessa! — (Kääntyen Korpeen.) — Ja
oikein vaaditte! Vai niin. Mutta palkkojen määrääminen on herra
patruunan asia, eikä hän kuuntele teidän vaatimuksianne!

HALONEN mutisee mestarin puheen aikana pelästyneenä.

Kun on lapsia, tuota... niin ei silloin...

KORPI

Jonkun täytyy meitä kuunnella. Muuten emme voi elättää lapsiamme. Ja
jollei muu auta, niin meidän täytyy lopettaa työt...

MESTARI pahaenteisen hitaasti, pilkallisesti hymyillen.

Ahaa! Sinä kiihotat siis julkisesti lakkoon. Hyvä. Sinä siis lopetat
tehtaan työt... Mutta minä luulen, että töiden lopettaminen on myöskin
herra patruunan asia! Ilmoittakaa siis hänelle itselleen uhkauksenne —
jos hän ottaa teidät vastaan!

KORPI

Kuulkaa herra mestari. Kun te olette itse tämän alennuksen ehdottanut
patruunalle, niin teidän velvollisuutenne on myös ilmoittaa hänelle
sen seurauksista. Enkä minä ole ketään kehoittanut lakkoon tai muuhun.
Mutta pitääkö meidän siis jättää kaikki sikseen ja tulla kiltisti
työhön jollette suvaitse edes ilmoittaa patruunalle... Mitä te
arvelette, toverit?

KAIKKI

— Silloin teemme lakon — ja heti aamulla!

— Niin teemme! Emme voi muuta.

— Meidän täytyy — jollette muuten ilmoita.

MESTARI pöyhkeästi.

Vai lakon te nyt teette? Mutta vakavasti puhuen ei se kaipaa mitään
ilmoittamista. Herra patruunan järkähtämätön päätös on, että palkat
alennetaan niinkuin julistuksessa on säädetty — eikä se tule muuttumaan
teidän rähinänne vuoksi.

ANNI peittää käsillään kasvonsa, purskahtaen itkuun.

Voi tätä elämää...

KORPI

Mutta me emme enää aio vapaaehtoisesti nälkään kuolla! — (Katsahtaen
itkevään Anniin ja jatkaa yhä kasvavalla katkeruudella ja tuskalla.)
— Ja sinä, sinä... mitä sinä olet tehnyt tyttärelleni? Vieläkö sinä
hänetkin tahdot uhriksesi! Eivätkö entiset riitä...? Ei siitä vielä ole
viikkoakaan kun viimeinen haudattiin — siellä se makasi meidän aitassa
jäätyneenä...

MESTARI on muuttunut kamalan näköiseksi kuullessaan nuo murhaavat
syytökset; mutta äkkiä hän keskeyttää syyttäjänsä, karjaisten
raivoisasti.

Mitä? Mitä? Mitä tämä oikein on? — Mitä sinä tarkoitat? Te olette minun
konttorissani! Ulos! Ulos! Ulos!

EMIL hurjasti.

Vieläkö sinä karjut! Ellet nyt ole hiljemmin, niin — niin piakkoin
tulee toiset odottamattomat hautajaiset...

KAARLO hiljaa, hammasta purren.

Tietäkää nyt, että teidän täytyy lopettaa mustat tekonne! Ymmärrättekö
te?

KORPI hilliten itsensä.

Älkää viitsikö sanoa enää mitään hänelle — puheet eivät tässä auta!
Eikä väkivaltaisuudet! Niistä olisi vain heille hyötyä. — (Lujasti.) —
Loppu tästä on kyllä tehtävä — mutta toisella tavalla!

(Menevät ulos, paitsi Kaarlo, ja ovi jää raolleen. Joukon sorina
lakkaa, syntyy miltei kuolemanhiljaisuus. Sitten kuuluu Korven
mielenliikutuksesta väräjävä ääni.)

KORPI

Työtoverit! Mestari ei lupaa edes ilmoittaa patruunalle vaatimustamme;
ivailee vain ja sanoo olevansa varma siitä, että se hylätään. Mitä on
meidän tehtävä? Onko meidän tyyninä kärsittävä, että palkat vieläkin
alennetaan? — että meidän lapsemme joutuvat kitumaan nälässä? Mitä te
ajattelette, toverit?

KIIHKEITÄ HUUTOJA

— Ei — me emme anna enää alentaa palkkoja!

— Syksyllähän niitä juuri alennettiin...

— Me olisimme raukkoja, jos vieläkin...

— Ei enää...

— Lakko on meidän tehtävä!

— Ja huomispäivänä!

— Lakkoon, lakkoon!

— Ja nyt vaaditaan mestari pois!

— Oikein! Mestari pois!

KORPI

Se on todella kamalaa, että hän edelleenkin saa rauhassa jatkaa vanhaa
peliään. Vuosikausia on hän kiusannut, hätyytellyt ja raiskannut
tyttäriämme, vaimojamme. Heidän turvallisuutensa ja kunniansa ei enää
merkitse mitään. Hän on saanut aikaan niin paljo onnettomuutta, että
sen pitäisi jo riittää! — (Epäröiden.) — Minä pahoin pelkään, että hän
vielä tänään on tehnyt konnantyön, joka...

Hänet keskeyttävät kiihkeät, uhkaavat

HUUDOT

— Mitä hän taas on tehnyt?

— Pois mestari tehtaalta!

— Piiskuri pois!

— Pois se sika!

— Sanokaa, mitä se on tehnyt!

— Pois, pois!

EMIL huutaa hurjasti.

Minä luulen, minä olen miltei varma, että hän on, on turmellut minun
sisareni!

Huudot räjähtävät raivokkaaksi pauhuksi, josta epäselvästi eroiltua
seuraavia

HUUTOJA

— Sen hän saa kalliisti maksaa!

— Pian se toisen tarvitsee — kun entinen koskeen hyppäsi!

— Monta se konna tarvitsee — ei sille vähät riitä!

— Mutta tuo peli täytyy vihdoinkin lopettaa!

— Hirtettävä se olisi! Ehkä sitten laukeaisi...

— Otetaan se kettu ulos luolastaan!

— Hakataan se niin, että kukko suurimmat palat nielee...

— Pois se roisto!

— Helvettiin!

— Hirteen, hirteen!

KORVEN ÄÄNI voittaa vihdoin melun.

(Se hukkuu taas kiihtyvään meteliin; mestari hiipii vavisten telefoonin
ääreen, tarttuen kuulotorveen.)

KAARLO lähenee ja sähähtää hiljaa.

Laskekaa irti! Muuten...

(Juuri silloin aikoo joukko rynnätä sisään. Mestari hellittää
kuulotorvesta, aivankuin se olisi tulikuuma rauta ja peräytyy kauhusta
kalpeana kirjoituspöydän taakse.)

KORPI työnnetään sisään takaperin, asettuu ovelle hyökkääjien eteen
tarttuen lujasti ovipieliin ja huutaa kaikuvasti.

Toverit! Hiljaa! Pysähtykää! Rauhoittukaa! Kuunnelkaa minua!

Hänet keskeytetään hurjin

HUUDOIN

— Rupeatko sinä puolustamaan tuota...?

— Mitä te ajattelette, isä...?

— Pois tieltä — ja paikalla!

— Me otamme ketun luolasta...

— Pois tieltä!

KORPI jännittää viimeiset voimansa ja työntää hyökkääjät takaisin,
huutaen läpitunkevasti.

Kuunnelkaa! Odottakaa! Pysähtykää! Tapahtuu onnettomuus! Hän kyllä
_ansaitsisi_ selkäänsä — mutta siitä olisi heille hyötyä! — (Joukko
seisahtuu.) — Ettekö ymmärrä, että he _toivovat_, odottavat jotain
väkivaltaisuutta, saadakseen tekosyyn kutsua tänne enemmän poliiseja
tai sotaväkeä. Me emme _saa_ heidän toivoansa täyttää! Ettekö ymmärrä?
Päätetään pikemmin, mitä on tehtävä.

HUUTOJA

— Oikein puhut!

— On se niinkin...

— Ensin pehmitetään se roisto!

— Pois tieltä!

— Lakko on tehtävä huomispäivänä!

— Lakkoon! Lakkoon!

— Ja mestari pois!

— Piiskuri pois!

— Ja palkat entiselleen!

— Päätetään heti tehdä lakko!

— Lakko tehdään!

— Hyvä, hyvä!

Kun joukko on peräytynyt, menee Korpi ulkopuolelle ja sulkee oven.

KORVEN ÄÄNI kajahtaa voimakkaana ja kuuluvana metelin ylitse.

Niin toverit — minä myönnän että meidän _pitäisi_ tehdä lakko, sillä
meillä ei ole muuta keinoa, jolla voisimme estää palkanalennuksen.
Mutta voimmeko me tehdä sen? Onko meillä yksimielisyyttä, onko meillä
_voimaa_ viedä se _voittoon_? Tappio tuottaisi tavattoman paljon
kärsimyksiä... Ja minä pelkään, että me olemme liian heikkoja — ei ole
kassaa, ei järjestöjä jotka auttaisivat...

Hänen äänensä hukkuu taas sekavaan, moniääniseen huutoon kuin myrskyn
pauhuun — josta epäselvästi eroittaa joitakin kiihkeitä

HUUTOJA

— Mitä sinä lörpöttelet, Ville...

— Ethän sinä ole ennenkään pelännyt!

— Lakko täytyy tehdä!

— Ehkä me jostakin saamme avustusta?

— Meidän _täytyy_ tehdä lakko!

— Niin juuri — täytyy!

— Me emme _elä_ sellaisella palkalla!

— Sepä se on!

— Emme enää anna alentaa palkkaamme!

— Emme voi — lapset...

— Emme voi! Emme! Lakkoon! Lakkoon!

— Ja mestari pois!

— Ehdottomasti! Hän on liian paljon...

— Piiskuri pois!

— Oikein! Hänen rikoksensa riittävät!

— Pois! Pois! Lakkoon!

KORVEN ÄÄNI

Vaietkaa — älkää huutako! Tässä on niin suuri asia, että minun täytyy
sanoa suoraan mielipiteeni. Kyllä minä mukana olen jos kerran kaikki
toiset tahtovat lakkoon.

Ovatko kaikki siis sitä mieltä, että meidän täytyy tehdä lakko, jollei
palkkoja pysytetä entisellään ja mestaria eroiteta? Onko se _kaikkien_
tahto?

KAIKKI

— On! on! on!

KORVEN ÄÄNI liikutuksesta värähtäen.

Onko jokainen nyt samaa mieliä? — Ja seisovatko kaikki vaatimuksensa
takana, kunnes siihen myönnytään? Ettei kukaan lähde työhön, ennenkuin
yhdessä päätetään?

HUUTOJA hetken äänettömyyden jälkeen.

— Ei kukaan!

— Lakko on tehtävä!

— Emme voi muuta.

— Huomisaamuna lakkoon!

— Ja niillä vaatimuksilla, kuin Korpi sanoi. Eikö niin?

— Hyvä! hyvä! Mestari pois!

— Palkat ennalleen ja mestari pois!

— Lakkoon! Lakkoon!

KORVEN ÄÄNI

Mutta asia on sittenkin kovin tärkeä, toverit. Sitä täytyy takkaan
harkita, ja jokainen sanokoon suoraan ajatuksensa. Sentähden ehdotan,
että menemme yhdistyksen huoneustoon ja päätämme yhteisessä kokouksessa
mitä lopullisesti on tehtävä. Ei tällaista asiaa auta yhtäkkiä päättää
— siitä riippuu niin paljon.

ÄÄNIÄ

— Oikein puhut!

— Ei tarvitse keskustella — lakko on ainoa keino!

— Toverit — ei harkitsematta! Tämä on liian vakava...

— Kokoukseen!

— Ei se mitään keskustelua tarvitse — mutta mennään nyt sitten...

— Lakko on tehtävä!

— Keskustelemaan!

— Mennään talolle...

— Turhaa lörpötystä — lakkoon!

— Mennään, mennään!

Kiihtynyt joukko lähtee liikkeelle ja samassa kajahtaa ilmoille
valtavalla voimalla työväen marssi. Se etenee hitaasti häipyen ja sitä
säestää satojen askelten jymy — aivankuin jonkun jättiläisrummun
mahtava jyske.

MESTARI pyyhkii tuskanhiestä helmeilevää otsaansa ja mutisee
vapisevalla äänellä.

Mitä, mitä tämä oikein on? — Minua, minua solvataan, uhataan!

KAARLO Annille, joka kyyristyneenä itkee eräässä nurkassa.

Anni tule pois, lähde heti täältä — mene kotiin...

(Kun Anni on poistunut, lähenee Kaarlo mestaria omituisin, hiipivin
askelin ja hänen äänessään värisee pidätetty raivo ja tuska.)

Sanokaa paikalla, teittekö te jotain hänelle — mitä täällä tapahtui?
Sanokaa se heti, heti!

MESTARI alkaa tointua saadessaan voimaa kiihtyvästä vihastaan;
lausuu vihdoin hitaasti, aivankuin nauttien toisen tuskasta ja
epätietoisuudesta.

Vai niin... Tekö äsken estitte minut telefoneeraamasta? Tekö rohkenitte
hyökätä minun kimppuuni? Ja nyt te tulette vielä kysymään — niin, mitä
te oikein tahdotte tietää...?

KAARLO hiljaa, pahanenteisesti.

Älkää ärsyttäkö minua enää! Sanokaa mitä teitte hänelle — sanokaa
paikalla! Muuten tapahtuu onnettomuus!

MESTARI

Aivan oikein! Teille tapahtuu onnettomuus, ellette tuki suutanne! Tekö
uhkailette — te, joka olette minun vallassani... jolle voin tehdä
mitä tahdon? — (Hiljemmin.) — Minä sanon nyt teille viimeisen kerran:
jollette ole aivan ääneti tästä asiasta, ja heti laputa tiehenne täältä
— niin teidät viedään kylmimpään Siperiaan. Se puhe on vielä minun
muistissani... Ymmärrättekö...?

KAARLO korostaen jokainoan sanan hurjalla vihalla ja uhkalla.

Ja minä sanon teille, kurja santarmikätyri! Jos minut syyttömästi
ilmiannatte, tai jos olette tehnyt jotakin Annille — niin teidät
viedään hautaan... Vaikka minut vietäisi sitten kuumimpaan helvettiin!
Ymmärrättekö?

MESTARI murisee raivon ja sisäisen levottomuuden vallassa.

Odotappa lurjus... kyllä sinä... tämän muistat... minä _varoitan_
sinua...

KAARLO ääntään hiljentäen.

Minä en varota! Mutta voi teitä. — Jos minun vielä täytyy tulla tänne!

Esirippu.




Toinen näytös.


Ensimmäinen kuvaelma.

Työmies Vilho Korven kamari.

Talvi-illan hämärässä näyttää huone autiolta ja hyljätyltä, sillä
piironki peilineen on poissa ja vuoteiden paikalla näkyy vain kasa
makuuvaatteita. Kyökistä kuuluu yhtämittaa pikkulapsen voimaton
vaikerrus ja Liisan väsynyt laulu. Näitä säestää silloin tällöin lasten
käheä yskä ja pakkasen terävä paukahdus ulkopuolelta.

Korpi pysähtyy yksitoikkoisesta kävelystään ja alkaa huitoa viluisena
käsiään. Aukaisee kyökin oven.

KORPI

Eikö Hiltu ja Antti ole vieläkään tulleet?

LIISA tulee kyökistä. Hänen kasvonsa ovat tavattoman kuihtuneet ja
kalpeat ja hän yskii vähän väliä käheästi.

Ei — mahtanevatko ne lapsiparat mistään puita saada. Kun eivät vain
palelluttaisi jalkojaan, siellä oli jo äsken 28 astetta pakkasta.

KORPI levottomana.

Voi sentään. Ei niitä olisi pitänyt päästää sinne. Mutta sekin herättää
huomiota jos itse menisi. Missä Anni on?

LIISA vavahtaa kuin yllätetty pahantekijä ja sopertaa.

Anni tuota... Anni on — on vähän asialla... Kai hän — pian.

KORPI ei ole huomannut Liisan pelästystä, vaan menee kattolampun ääreen
ja raapaisee tulta, tarkastaen öljysäiliötä.

Vieläkö öljyä on jälellä?

LIISA änkyttäen.

Ei ole tippaakaan.

(Menee ulos.)

KORPI kuin itsekseen.

Kaikki vaan näkyy loppuvan... (Tulee pöydän ääreen, sytyttää pienen,
lasittoman läkkilampun ja alkaa sen valossa silmäillä pientä
punakantista lentolehteä.)

LIISA tulee taas sisään ja etsii jotain makuuvaateläjästä. Alkaa
aralla, hermostuneella äänellä.

Vilho... koeta nyt vihdoinkin vaikuttaa, puhua siihen suuntaan, että se
lakko lopetettaisiin, sillä...

KORPI keskeyttää kiusaantuneena, miltei rukoillen.

Älä nyt taas Liisa... anna minun olla rauhassa! Meidän täytyy vielä
kestää jotenkin — edes pieni aika...

LIISA

Sehän on mahdotonta! Jos lakkoa jatkuu vielä neljännen viikon, niin
meille tulee eteen nälkäkuolema...

KORPI katkerasti.

Tulkoon sitten! Nälkään saamme kuolla silloinkin jos ne voittavat ja
alentavat palkat mielensä mukaan! Näin kuollaan ainakin _nopeammin_ —
ei tarvitse niin kauan kitua!

LIISA vapisevalla äänellä.

Voi Vilho, mitä sinä puhut...? Etkö sinä enää mitään välitä minusta ja
lapsista, heidän kärsimyksistään?

KORPI tuskallisen kiihkeästi.

Liisa parka... Ei nyt auta ajatella sitä vaikka joudummekin kärsimään
jonkun viikon! Olethan itsekin monasti sanonut, ettemme elä sellaisella
palkalla — tässähän on kysymys _olemassaolosta_... Eikä lakkomme koske
yksinomaan meitä, se vaikuttaa tavallaan koko maan köyhien elämään. Jos
me voitamme, alkavat työläiset kaikkialla herätä ja järjestyä, vaatia
oikeuksiansa. Tappiomme taas masentaisi köyhien mieliä, levittäisi
toivottomuutta. Niin Liisa, meidän täytyy vielä kestää...

LIISA tukehtuneesti.

En minä itsestäni mitään välittäisi, mutta kun lapset... Ja pikku Aune
on tänään tullut niin kovin heikoksi, kyllä hän vaan kuolee...

KORPI hätkähtää ja änkyttää sekavasti.

Onko, onko Aune sairaampi...? Olihan hän vielä eilen... tuota... Mistä
hän niin äkkiä on huonontunut...?

LIISA peittäen kasvonsa.

Kysytkö sinä sitä? Täytyyhän pienen lapsen vatsan mennä piloille kun
ei saa muuta kuin hapanta leivänpurua. — (Tukehtuneesti nyyhkyttäen.)
— Kahteen päivään ei enää ole tullut tippaakaan rintaa — imee ihan
turhaan... Tänään ei saatu enää maitoakaan — eilen sai pienen tilkan...

KORPI

Voi Liisa... mikset ole ennen sanonut?

LIISA

En ole tahtonut enää lisätä huoliasi... Ethän sinäkään olisi mitään
voinut — kun ei ole mitään...

KORPI nousee seisomaan, hänen huulensa vapisevat ja katse harhailee
hätäisenä ympäri huonetta kuin etsien; vihdoin änkyttää tuskallisesti.

Liisa, sinä olet... olet... Voi Liisa parka, tämä on... tämähän on
kamalaa. Mitä olisi tehtävä...?

LIISA tarttuu äkkiä Korven käteen, puhuu hätäisesti, rukoilevasti.

Vilho, koeta lopettaa lakko! Se on ainoa keino... koeta toimittaa niin,
että huomenaamuna mennään työhön! Silloin saadaan heti lääkkeitä,
maitoa ja meidän pikku Aunemme parantuu vielä, saa elää... Voi Vilho,
teethän sen?

KORPI hiljaa, epätoivoisesti.

Liisa parka — minä en voi... en voi! Me olemme itse hukassa, jos
häviämme. Ja mehän taistelemme samalla kaikkien köyhien ja sorrettujen
puolesta... Emmehän voi heitä pettää...

LIISA nyyhkyttää tuskallisesti, syyttävästi.

Voitko ennen pettää lapsesi! Vilho, sinä et saa! Se on _sinun syysi_
jos Aune kuolee! Sinä voit vielä pelastaa hänet — älä anna hänen
kuolla! Hän on sinun oma lapsesi...

(Menee itkien kyökkiin.)

KORPI tarttuu päähänsä, ja seisoessaan siinä vääristynein kasvoin,
raskaasti hengittävänä muistuttaa hän takaa-ajettua pahantekijää.
Vihdoin kiertyy hänen silmiinsä kyyneleitä ja hänen äänensä särkyneenä,
tukehtuneena.

Ei, ei, hän ei saa kuolla. Minun täytyy saada jostakin maitoa, eikö
olisi jotain... — (Katselee tuskallisesti etsien ympärilleen.)

LIISA alakuloisesti.

Eihän meillä enää mitään ole, Vilho parka. Kaikki on myyty...

KORPI kuin havahtuen.

Liisa, tuo tänne työpuseroni.

LIISA

Mitä sinä sillä teet, Vilho?

KORPI

Vien takkini kauppiaalle tai Mattilaan. Minun täytyy saada maitoa.

LIISA levottomana.

Ei Vilho, sinä et saa tehdä sitä... sinä palellut ehdottomasti kun ei
ole minkäänlaista päällystakkia. Nytkin tuntuu pakkanen yhä kiihtyvän.

KORPI käskevästi, alkaen riisua takkiaan.

Tuo pian. Minä tahdon.

LIISA lähtee kyökkiin; palaa hetken kiiluttua, tuoden rikkinäisen
puseron. Korpi pukee sen ylleen ja alkaa väristä vilusta; Liisa
katselee tuskallisesti kun hän käärii takkinsa sanomalehden
puolikkaaseen ja aikoo lähteä.

LIISA pidättäen nyyhkytystään.

Voi herra jumala tätä kurjuutta!

KORPI lohduttaen.

Älä nyt Liisa, kyllä tästä vielä selviydytään. Minä tulen heti.

(Lähtee.)

LIISA menee ikkunan ääreen ja koittaa sulattaa sormellaan reikää
jäähän; mutisee itsekseen.

Herra jumala, kun se on paksua... Pimeähän siellä jo tulee eikä
vieläkään näy...

(Tarttuu yhtäkkiä kaulaansa, voihkaisten kuin tukehtumaisillaan.)

Herra, taivaallinen isä — armahda tämä kerta! Suojele, pelasta lapseni!
Miksi, miksi en kieltänyt, estänyt häntä, sanonut mitä ajattelin...

(Vääntelee käsiään kalvavan levottomuuden vallassa.)

KAARLO tulee sisään hengittäen nopeasti kuin juoksun jälkeen. Hän on
kovasti laihtunut ja hänen kalvenneille kasvoilleen on ilmestynyt kova,
kärsivä ilme.

Hyvää iltaa! Miten te täällä enää tarkenette?

LIISA

Kyllä se huonoa tahtoo olla — kun ne lapsiraukat ovat vielä sairaita.
Aune tulee päivä päivältä huonommaksi.

KAARLO

Sepä ikävää. Mihin Korpi meni sellaista kyytiä? Kun ei ehtinyt edes
vastata...

LIISA vältellen.

Hän meni vain vähän asialle. Missä sinä olet noin hengästynyt?

KAARLO koettaa sanoa leikillisesti.

Juoksin hiukan — lämpimikseni, sillä ulkona tuntuu hieman vilpoiselta.
Näyttää ihankuin ilmojen haltijakin olisi herrain puolella.

LIISA liikutettuna.

Niin, juuri sitä minä olen ajatellut! Kun kaikki on meitä vastaan,
kaikki epäonnistuu. Ehkä tämä lakko sittenkin on jumalan tahtoa vastaan?

KAARLO katkerasti.

Oletteko siis sitä mieltä, että jumala tahtoisi teidän pienet lapsenne
kärsimään yhtämittaa nälkää, värisemään risoissaan — jotta patruuna
saisi entistä suuremman voiton? Että jumala tahtoisi viedä leivän
pienten lastenne suusta — patruunan hyväksi?

LIISA neuvottomana.

En minä oikein ymmärrä, mutta kun jumala kerran on luonut köyhiä ja
rikkaita, niin kai se sitten hänen tahtonsa on, että meidän täytyy
kärsiä. Ja koska sanassakin sanotaan, ettei varpunenkaan putoa oksalta
ilman hänen tahtoaan...

KAARLO hymähtää katkerasti.

Kyllä minä sentään mieluummin ajattelen, ettei jumalaa ole lainkaan,
kuin uskoisin, että hän nytkin tahtoisi pienokaisten kuolevan nälkään.

LIISA

Mutta jos se kaikki olisikin jumalaa vastaan, niin...

(Vaikenee neuvottomana.)

KAARLO purevasti.

Vaikka olisitte varma, että jumala tässä on patruunan kassakaapin
puolella, niin onhan ihmislapsen elämä ainakin yhtä tärkeä kuin
varpusenkin. Te tiedätte, miten monta pienokaista täällä viime
viikollakin kuoli ihan ruuan puutteeseen — siis nälkään. — (Värisevällä
äänellä.) — Te ette tiedä, mitä tunsin tullessani eilen kirkkomaalle.
Ne pienet kirstut olivat siellä jonossa odottamassa vuoroaan, ja
jokaisen vierellä seisoi isä ja äiti, muutamien vielä vanhemmat
siskotkin saattajina. Monet äidit itkivät hiljaa, katkerasti ja isät
tuijottivat synkästi maahan hampaat yhteen kiristettyinä; jotkut
katsoivat pikku kirstua, niinkuin näkisivät kannen lävitse rakkaat,
kuihtuneet kasvot, eivätkä he näyttäneet huomaavan, miten heidän
laihtuneet ruumiinsa värisivät vilusta. Eräs nuori äiti korjaili
yhtämittaa vapisevin käsin pientä katajaseppeltä aivankuin peläten sen
putoavan, tai tahtoisi siten vielä kerran kosketella, hyväillä pikku
palleroistaan... Kun ajattelee, että he olisivat kuolleet jumalan
tahdosta, vain sentähden että patruuna saisi satatuhatta markkaa
enemmän voittoa, niin sitä ei _voi_ uskoa. Vai uskotteko te? Ajatelkaa
itse, että kaikkivoipa, kaikkitietävä, oikeuden ja rakkauden jumala
tekisi niin omille lapsilleen?

LIISA tukkien korviaan.

Ei, ei, minä en tahdo ajatella — minä tulen hulluksi! Älä puhu enää!

KAARLO surunvoittoisesti.

Kyllä minä vaikenen. Missä on Anni?

LIISA vavahtaen.

Anni... Anniko?

KAARLO

Anni!

LIISA

En tiedä, tuota... Hän meni kai...

KAARLO hitaasti.

Niin, sanokaa mihin hän meni?

LIISA änkyttäen.

Hän — meni tuota, Väänäselle jauhoja pyytämään. Ja minä...

KAARLO

Vai niin — sinne minunkin pitäisi mennä! Menemme Kallen kanssa asemalle.

LIISA hätäytyen.

Älä Kaarlo... miksi sinä sinne? Katsos Kaarlo, tuota...

(Vaikenee neuvottomana.)

KAARLO hitaasti, läpitunkevasti.

Mitä te tarkoitatte? Miksi te pelästyitte? — Miksette tietänyt heti,
että Anni on Väänäsellä? Kuulkaa — mitä tämä merkitsee oikein?

LIISA

Asia on niinkuin sanoin, minä vain...

(Keskeytyy, sillä sisään astuu Halonen. Hän on vielä laihempi kuin
ennen ja hänen kasvoillaan kuvastuu kalvava huoli ja levottomuus.)

HALONEN pettyneenä.

Hyvää iltaa! Eikö Ville olekaan kotona?

LIISA

Iltaa! Kyllä hänen pitäisi heti tulla. Käykää istumaan. — (Lähtee.)

HALONEN epäröiden.

Kai minun sentään täytyy mennä. Olisi ollut vähän asiaa. Vaikka taidat
sinäkin Kaarlo sen asian tietää...

KAARLO

Niin, puhukaa vaan, Halonen.

HALONEN arasti.

Minä tulin vähän sitä varten, että jos sitä avustusrahaa yhtään olisi
saapunut. Sillä tuota, meillä ei ole enää mitään... eilen jo loppui...

KAARLO synkästi.

Ei, entistä ei enää ole yhtään — eikä mistään ole tullut penniäkään
lisää...

(Äänettömyys.)

HALONEN kuin puolustautuen, alakuloisesti.

En minä muuten olisi tullut, mutta senjälkeen kun patruuna kielsi
kauppiaan antamasta lakkolaisille mitään velaksi, niin ei auta mikään.

KAARLO levottomana.

Kyllä se sellaista on... Jääkää nyt tänne — pian tulee toisiakin —
pitäisi vähän neuvotella. Minä menen vähän ulos... (Lähtee.)

Esirippu alas — pieni väliaika.

<tb>

HALONEN istuu yksin samalla paikalla kuin esiripun laskiessakin nojaten
päätään käsiinsä; huokaa raskaasti silloin tällöin ja aivankuin
vastaukseksi kuuluu ulkoa pakkasen äkeä paukahdus.

KORPI tulee sisään synkän ja masentuneen näköisenä, ja istahtaa
makuuvaateläjälle; muutaman hetken kuluttua lausuu katkerasti.

Turha matka... Mitäpäs siitä, jos yksi työläisen lapsi kuolee nälkään...

LIISA on tullut heti jälessä.

Voi Vilho parka —.älä sentään noin sano.

KORPI synkästi.

Se on totuus — eihän heistä kukaan välitä. Siellä on naapurinkin pikku
poika juuri äsken kuollut.

LIISA hätkähtäen.

Kuollut? Mistä tiedät?

KORPI

En minä sisällä käynyt, mutta kun tulin ohi näin Mandin istuvan
rappusilla itkemässä tällaisella pakkasella. Menin hänen luokseen ja
hän sanoi juuri...

(Hänen puheensa keskeytyy, sillä sisään tulee kaksi työmiestä, samat
jotka etumaisina koettivat rynnätä mestarin konttoriin; he ovat
viluisia, huonosti puettuja; toinen näyttää kovin alakuloiselta, toinen
ikäänkuin vihaiselta. Tervehtivät.)

KORPI hetken äänettömyyden jälkeen alakuloisesti hymyillen.

Istumaan toverit. Ei minulla ole tarjota edes tupakkaa piippuun, mutta
miehet ovatkin miltei järjestään tehneet myöskin tupakkalakon.

1:NEN TYÖMIES katkerasti.

On tästä lakosta siis se hyöty ainakin, että monet lakkaavat
tupakoimasta...

2:NEN TYÖMIES

Se kai tulee olemaankin ainoa hyöty.

KORPI rykäisee ja koettaa puhua rohkaisevasti.

No, ei sitä vielä sentään tiedä.

1:NEN TYÖMIES.

Kyllä sen nyt jo tietää...

Silloin tulee sisään Kaarlo. Hänen laihtuneet kasvonsa ovat
kalmankalpeat ja hän vapisee koko ruumiillaan; heittää takkinsa
penkille ja menee käsiään hieroen uunia äären, mutta tuntiessaan sen
kylmäksi kääntyy pettyneenä ja istuutuu tuolille. Kaikki katsovat
häneen kuin syyllisinä.

KORPI hetken äänettömyyden jälkeen, hiljaa.

Kaarlo — kyllä sinä sentään ihan palellut ilman päällystakkia
tuollaisella pakkasella. Ei sinun olisi...

KAARLO keskeyttää, koettaen puhua huolettomasti, mutta hänen äänensä
vapisee ankarasti.

Joutavia! Ei minua paljon viluta... Jouduin vain odottamaan hieman
tuolla asemalla, kun juna myöhästyi... 70 KORPI jännittyen.

No, tuliko niitä — niitä rikkureita...?

KAARLO hiljaa, synkästi.

Kyllä niitä nyt tuli...

KORPI järkytettynä.

Vai jo tuli...

Hetken äänettömyys, sitten

KIIHTYNEITÄ ÄÄNIÄ

— Tuliko paljonkin?

— Niin, näitkö sinä ne?

— Minkälaista väkeä?

KAARLO

Kyllä minä ne näin ja ehdin laskeakin, vaikka mestari pakotti ne
lähtemään miltei juosten. Oli ihan sen näköinen, kuin olisi vienyt
varastettua tavaraa kätköön. Parikymmentä niitä vain oli.

I TYÖMIES

No, ei niillä tehdasta käyntiin saada!

KORPI

Eipä kyllä, mutta häviää loppukin yksimielisyys... kun se muutenkin on
jo niin ja näin...

KAARLO katkerasti.

Siitä ei enää kannata puhua meidän keskuudessamme — (hänen leukansa
vapisee niin, että on vaikea lausua sanoja; hän tekee kärsimättömän
liikkeen ja sanoo tuimasti.) — Sehän nyt on helvetti, ettei osaa puhua!
— (Hitaasti.) — Niin, täällä levitetään toinen toistaan perättömämpiä
huhuja ja kaikki uskotaan... Mestarin apurit levittivät äskenkin
asemalla tietoa, että 150 miestä myöhästyi junasta, mutta ne tulevat
aamujunassa toisen vielä suuremman joukon kanssa. Sentähden pitäisi
lakko ehdottomasti lopettaa, jotta edes osa entisistä työläisistä saisi
vielä jäädä työhön.

KORPI huoahtaen hiljaa, katkerasti.

Niin, sehän on yksi niitä tavallisia keinoja joilla koetetaan rikkoa
työläisten yksimielisyyttä. No, mitä muuta ne siellä levittävät?

KAARLO sisäisestä katkeruudesta kuohuen.

Kas, kun olin unohtaa erään tärkeän uutisen! Ajatelkaa, että tuo
Korpi on itse kuluttanut kaikki lakkolaisille tulleet avustusrahat...
herkutellut kotona, kun toiset kärsivät nälkää...

KORPI nousee kalveten seisomaan ja tuijottaa tyrmistyneenä puhujaa ja
taas toisia; vihdoin kysyy kolealla, hillityllä äänellä.

Vai niin? Kuka on sanonut niin?

KAARLO

Kettunen sellaista tietää.

KORPI hämmästyen.

Kettunen...?

KAARLO

Niin, ja hän tietää paljon muuta. Viime viikolla oli hän käynyt
mestarille ilmoittamassa, että hänet on pakotettu lakkoon, joten hän
tulee työhön koska tahansa.

KORPI suoristautuu ja hänen olemuksessaan kuvastuu pelottava voima, kun
hän silmät säkenöiden ärjähtää.

Ooh — jumalauta! Minä sen opetan — tuon kurjan petturin! Mutta miten se
on mahdollista — hänhän on varakas...?

KAARLO

Kyllä se totta on — ei mestari apulaisestaan muuten levitä tuollaisia
tietoja. — Mestari niin oli Tiitiselle sanonut ja pyytänyt kovasti,
että tulisi työhön... luvannut enemmän palkkaakin.

HALONEN arasti.

Kyllä se totta on — niin mestari minullekin sanoi, kun...

Hän keskeytyy sillä sisään astuu vilusta kalpeana

EMIL. Hän aikoo sanoa jotain, mutta ääni tukehtuu terävään yskään; sen
tauottua sanoo hän katkonaisella, vapisevalla äänellä.

Kettunen tuli minun jälessäni ja näytti poikkeavan meille.

KAARLO hämmästyen.

Mitä se mies oikein ajattelee...? Kehtaako se vielä tulla tänne...?

EMIL kuuntelee.

Nyt se tuli.

KORPI pakottaa itsensä tyyneksi ja lausuu hiukan värisevällä äänellä.

Hyvä on. Käske sen tulla sisään.

Emil tekee sen ja alkaa kävellä edestakaisin sivuseinällä huitoen
välillä käsiään, näyttää ikäänkuin ei ensin huomaisikaan Kettusen ja
toisten väittelyä.

KETTUNEN astuu arasti sisään, hänen luihu katseensa kiertää ympäri
huoneen pälyilevänä ja pelokkaana kuin varkaan ja hänen pukinpartansa
heilahtaa hullunkurisesti joka kumarruksella.

Hyvää iltaa, hyvää iltaa... tuota... Taisin häiritä, tuota, tulla
sopimattomaan aikaan... taitaa olla tuota, kokous...?

KORPI

Ei täällä kokousta ole. Muuten vain pitäisi hiukan keskustella, mitä
olisi tehtävä lakon suhteen...

KETTUNEN mielistellen.

Jaha, jaha tuota, sellaista se on... Niin, minäkin tulin tuota,
kysymään, jos niinkuin tuota, olisin niitä apurahoja saanut, tuota,
minäkin...

1:NEN TYÖMIES äreästi.

Eihän teillä ole lapsiakaan...

KETTUNEN katsahtaa hurskaasti kattoon.

Ei ole — ei ole tuota, herra siunannut... vaikka...

KORPI keskeyttää vapisevalla, miltei surullisella äänellä.

Onko Kettunen sanonut, että minä olen itse syönyt lakkolaisten
avustusrahat?

KETTUNEN hämmentyen.

Minäkö...? En tuota, en minä ole sanonut...

KORPI katsoo häneen läpitunkevasti.

Etkö sinä ole sanonut?

KETTUNEN arasti ja epävarmasti.

Enhän minä, tuota... en minä ole puhunut koko avustusrahoista... En
minä siis ole voinut tuota, sellaista sanoa.

HALONEN

Nyt sinä valehtelet taas! Juuri tänään sanoit kun pyysin viittä markkaa
lainaksi ja käskit mennä pyytämään ruokaa Korvelta...

KETTUNEN säpsähtää ensin huomatessaan Halosen hämärässä nurkassa, multa
sitten tiuskasee tolkuttomasti.

Mitä sinä sanot? Vastaatko puheesi? Kuka sen todistaa? Sinä itse
valehtelet tuota, kuin kirjava koira. Ettes häpee...

HALONEN tuskallisen syyttävästi.

Voi sinua... Etkö muista miten vielä lisäsit, ettei siellä tiedetä
nälästä mitään — koska meidän rahoilla on ostettu vaikka mitä...
Kiellätkö?

KETTUNEN

Tuota, tuota... en minä noin ole sanonut. — (Havahtuu hämmennyksestään
ja lisää ilkeästi.) — Vai olet sinäkin täällä _lakkolaisena_? Ethän
sinä päivällä ollut sillä kannalla...

(Halonen hätkähtää kuin piiskaniskuista ja aikoo sanoa jotain.)

KAARLO kuohahtaen.

Te olette koira! Ei — oikea Kettunen — oikea _kettu_ te olette.

ENSIMÄINEN TYÖMIES

Niin, älä loukkaa koiria noin rumasti...

KETTUNEN ei tiedä mitä sanoisi, huulet vain höpsyvät hassunkurisesti
ja hän muistuttaa entistä enemmän pukkia; sitten änkyttää raivosta
vinkuvalla äänellä.

Mi-mitä, tuota... mitä sinä lurjus tuota, sanoit...? Vastaatko
puheesi...? Niin juuri — sinä muistat tämän!

KORPI ankarasti.

Onko Kettunen sanonut minusta niin?

KETTUNEN pelästyy taas, mutta viha voittaa; hän perääntyy pari askelta
ja sähisee, syyttävästi.

Minä en tuota, tiedä mitä te tarkoitatte — mutta kyllä minä aina
puheeni vastaan. Enkä minä ainakaan ole apurahoja saanut... Kuka heidät
sitten tuota, lieneekin saanut...

KORPI koettaa hillitä itseään.

Kettunen on erehtynyt... Ellet ole saanut, niin onhan sinulla rahaa
pankissa. Muuten on täällä tarkasti merkitty kirjaan, ketkä ovat
saaneet ja minkä verran... Ja kyllä nämä toverit voivat sanoa, olenko
minä ..

KAARLO keskeyttää halveksivasti.

Tuollaiselle ei kannattaisi selitellä, mutta kyllä minä ja nämä toiset
toverit todistamme, ettei Korpi ole avustusrahoista suostunut ottamaan
itse _yhtään penniä_. Se näkyy myös kirjasta...

KETTUNEN epäilevästi ja loukkaavasti irvistäen.

_Teidän_ kirjanne... teidän todistuksenne — niille, tuota ei... Samaa
sakkia olette, tuota...

KAARLO kalpenee ja lähenee Kettusta silmät säkenöiden.

Kurja petturi! Mitä sinä sanot...?

KORPI

Kaarlo... älä viitsi — se koskee vain minua.

KETTUNEN peräytyy pelästyneesti silmiään räpyttäen ja änkyttää.

Tuota, tuota... älä sinä hyökkää minun kimppuuni... minä... haastan
sinut oikeuteen, tuota... niin, vankeuteen pääset!

KORPI läheten Kettusta.

Älä pelkää... en minä maksa sinulle ansiosi mukaan — kysyn vain: onko
sinun nyt hyvä olla, kun olet noin törkeästi valehdellut minusta...? En
ole vihainen jos se sinulle tuottaa jotain mielihyvää. Mutta minulla
on toinen tärkeämpi asia: Onko Kettunen käynyt ilmoittautumassa
lakkopetturiksi?

KETTUNEN kimeästi kirkuen.

Minä saan mennä työhön, koska, tuota, haluan. Eikä se kuulu, tuota
kaikenlaisille — mokomille!

KORPI raskaasti.

Kyllä se kuuluu — se koskee koko tehtaan työläisiä. Sinä olet pettänyt
jokaisen — kavaltanut meidän yhteisen asian. Sinähän lupasit olla
lakossa niinkauan kuin toisetkin...

1:NEN TYÖMIES pilkallisesti.

Onko patruuna siis Kettusen jumala?

KETTUNEN ärsyyntyen.

On mikä on! Mutta kyllä minä sentään tuota, tottelen häntä enemmän kuin
teitä! Häneltä minä, tuota, palkankin saan...

KAARLO on vieläkin raivosta kalpea, mutta pakottaa itsensä nauramaan,
ja hänen pilkkasanansa putoilevat piiskaniskuina.

Sehän on tietty, että Kettunen palkan saa! Mutta sanokaa nyt huvin
vuoksi, paljoko saatte? Oppimestarinne Juudas sai mestarinsa
pettämisestä 30 hopeapenninkiä — mutta tietysti veljien pettämisestä on
korkeampi taksa? Eikö niin? Rahan arvokin on kohonnut.

(Katkeraa naurua.)

KETTUNEN ähkyy kuin raivosta tukehtumaisillaan.

Mi... mitä sinä lurjus lörpöttelet tuota, Juudaasta,
hopeapenningeistä...? Sinä uskallat?

KAARLO myrkyllisesti.

Ooh, suokaa anteeksi, herra Kettunen — nyt vasta ymmärrän, että
teillä on syytä loukkautua moisesta vertauksesta. Mikä oli Juudas?
Typerä hölmö, joka pettää vain yhden — penneistä, vie nekin takaisin
ja hirttää itsensä! Sellainenko kykenisi opettamaan Kettusta, —
joka pettää yhtaikaa 800 toveriansa, vie palkkiot pankkiin ja alkaa
ajatella, miten saisi lisää...

KETTUNEN peräytyy ovella ja heristää nyrkkiänsä, kihisten kiukkuisesti.

Tämän te tuota, muistatte... jumala rankaisee — jumala muistaa kerran
teidät.

KAARLO

Mutta teidät muistaa vain piru!

EMIL

Tuskinpa pirukaan viitsii Kettusen puolesta kiusata kunnon ihmisiä.

KAARLO

Aa — onhan sillä täällä parikin uskollista asiamiestä — patruuna
ja mestari. Kyllä ne viitsivät — kun Kettunen taas suutelee heidän
saappaitaan.

(Naurua.)

KETTUNEN röyhkeästi.

Se on minun asiani! Ja kai minä yhtähyvin saan mennä työhön kuin
Halonenkin. Hänelle ette sano mitään... — (Kaikki hämmästyvät.)

KORPI ärjäisten.

Valehtelet!

KETTUNEN ovella, ilkeästi naurahtaen.

No, olkoon niin — minun puolestani...

EMIL on muuttunut aivan kalpeaksi; lähtee nopeasti Kettusen jälkeen ja
mutisee hammasta purren.

Tuota minä en kärsi...

KORPI

Mihinkä sinä? Pysy täällä...

(Emil ei enää kuule.)

1:NEN TYÖMIES hiljaa, kiihtyneenä.

Antakaa hänen mennä...

KORPI aikoen nousta.

Ei, ei. Siellä voisi käydä huonosti.

(Kyökistäpäin kuuluu epämääräistä melua.)

KAARLO lähenee häntä; hiljaa lujasti.

Korpi, älkää sekaantuko tähän. Siellä on nyt pimeä — ja pieni
selkäsauna tekisi hänelle niin kovin hyvää — hän kaipaa sitä kipeämmin
kuin kukaan toinen tässä maaherranläänissä...

KAIKKI paitsi Halonen yhtyvät naurahtaen Kaarlon mielipiteeseen.

— Hän olisi tarvinnut sen jo kauan sitten...

— Se on oikein! Ei sekaannuta...

Silloin kuuluu ulkoa epäselvästi Kettusen kimeä hätähuuto: Auttakaa!
Apua jumalan tähden! — Liisa huutaa — Emil, Emil! — Siellä kuuluu
Anninkin ääni, ja lasten hätääntynyttä itkua.

KORPI syöksähtää kalveten seisaalleen.

Ei, nyt taisi käydä hullusti! Voi, kun en heti estänyt...

(Juoksee ulos.)

(Melun yli kuuluu vieläkin Kettusen huuto ja vaikenee äkkiä. — Kaikki
kuuntelevat jännittyneinä.)

KAARLO kuiskaa levottomasti.

Voi, voi — kun ei Emil vain olisi iskenyt sitä kuoliaaksi! Hän on
sellainen... tulinen...

1:NEN TYÖMIES nousee.

Se olisi kamalaa... Mitä, mitä tästä tulee...?

(Aikoo lähteä.)

KAARLO hiljaa.

Ei mennä sentään sinne — me olemme vieraita... Jos kumminkin...

(Kuuntelevat jännittyneinä.)

(Kuuluu ovien pauketta, Korven ääni, ja hetken kuluttua tämä tulee
sisään.)

KAIKKI

— No, eihän vain käynyt hullusti...?

— No, miten?

— Puhu.

KORPI purskahtaa nauruun.

Voitteko arvata mitä tuo saakelin poika teki?

LEVOTTOMIA ÄÄNIÄ

— No, mitä?

— Älä viitsi nauraa...

—- Kerrohan nyt...

KORPI

Niin, kun minä menin ulos, makaa Kettunen mahallaan portailla, poika
pitelee niskasta ja tomuuttaa kepillä sen housuntakapuolta ihan kuin
mattoa!

(Kaikki purskahtavat helpottavaan nauruun.)

KAARLO

Kyllä minä tiedän miksi se tuli. Se oli varmasti mestarin asioilla
urkkimassa...

1:NEN TYÖMIES

Silloin se sai ihan soveliaan palkan.

KAARLO

Emil ei ole vielä koko elämässään tehnyt niin välttämätöntä hyväätyötä
kuin tänään...

(Naurua.)

KORPI

Ei tässä naurunpaikka ole, mutta se oli totisesti niin naurettavaa,
ettei voi ilmankaan olla! — (Vakavasti.) — Kun ei se vain saisi jotain
pahaa aikaan?

1:NEN TYÖMIES

Eikös mitä. Ei se ilkeä mennä kielittelemään tuota selkäsaunaansa...

(Nauraa.)

LIISAN ÄÄNI kyökissä, vihaisena.

Mitä sinä Emil oikein ajattelet? Tuollainenko sinusta tuli?

(Emil tulee sisään vieläkin kiihtyneenä ja kalpeana.)

(Samassa näyttää Kaarlo havahtuvan, muistavan jotain tuskallista;
nousee ja menee kyökkiin.)

KORPI

Kuinka sinä menet tuollaista tekemään? Tuovat tänne vielä poliisilauman
— sinun tähtesi.

EMIL tulisesti.

Tuokoot vaikka kaksi laumaa, mutta tuollaista minä en kärsi!
Kehtaa lasketella vielä tuollaisia syytöksiä, saadakseen lopunkin
yksimielisyyden rikki. Se on _liian_ hävytöntä!

(Kaikki vaikenevat ja katsahtavat Haloseen. Tämä vaalenee kalman
kalpeaksi ja tuijottaa maahan.)

KORPI pitkän äänettömyyden jälkeen hiljaa.

Halonen... eihän se ollut totta? Sano, ettei se ollut totta.

HALONEN hengittää raskaasti ja kuuluvasti, katsahtaa kerran oveen,
aivankuin aikoisi paeta, mutta ei vastaa.

KORPI nousevalla vihalla.

Sano nyt, onko se totta?

KAARLO tulee juuri sisään neuvottomana, kiihtyneenä.

Mikä niin?

EMIL kuiskaa Kaarlolle muutaman sanan.

HALONEN kuiskaa käheästi.

On...

(Silmät välähtävät, Emil hypähtää seisaalleen, nyrkit puristettuina,
ja Korpi tartun kaulaansa, aivankuin sitä kuristaisi liian tiukka
kaulaliina, mutta kaikki ovat kauan äänettömiä.)

KORPI mutisee kuin raskaan surun valtaamana.

En minä Kettusta ihmettele, vaan että sinä Kalle — sinä... (Sitten
äkkiä hiljaa ja uhkaavasti.) — Miksi sen teit? Koska siellä kävit? —
(Äänettömyys. — Kaikki tuijottavat pahanenteisesti Halosta. Lopulta
tämä nousee ja aikoo lähteä ovea kohti.)

KAARLO astuu hänen tielleen, lausuu hiljaa raivoisasti.

Te ette hievahda tästä... Vastatkaa!

(Kaikkien suusta kuuluu epämääräinen, uhkaava murahdus.)

HALOSEN kasvoilla kuvastuu kiduttava tuska, kun hän vihdoin änkyttää.

Tä... tänään... kun...

(Silloin puhkeaa katkeruuden ja vihan myrsky hänen ylitseen. Kukaan
ei huuda, mutta nälkä ja epätoivo terästää heidän syyttävät sanansa
murhaaviksi, ne tunkeutuvat suoraan sydämeen kuin terävät puukot...)

KORPI

Kuinka sinä kehtasit tulla heti tänne senjälkeen, kun...

HALONEN änkyttää hiljaa.

Minun täytyy koettaa päästä vielä työhön tänne... Kun on niin paljo...
lapsia, eikä...

(Kukaan ei kuuntele hänen sanojaan.)

EMIL

Kai tekin tulitte urkkimaan — vai miten? Minkälainen raukka te olette!

KAARLO hiljaa, yhteen purtujen hammasten välistä.

Ei minua säälittäisi, vaikka häviäisitte iäksi...

EMIL pahanenteisesti.

No no, kyllä ne vielä tavataan, Kettuset ja kaikki — kunhan tulee
toinen aika...

KORPI tuskallisesti.

No, no pojat... älkää... lakatkaa...

1:NEN TYÖMIES

Eipä ole väliä! Kyllä hän samallainen on, kuin Kettunenkin.

KAARLO katkerasti.

Juudas edes hirtti itsensä — mutta meidän Juudaksilla ei ole pennin
edestä häpyä — eikä rohkeutta tehdä edes sitä!

HALONEN on vavahtanut jokaisesta syytöksestä kuin piiskaniskusta, nyt
hän käännähtää, kohottaa tuskan vääristämät kasvonsa Kaarloa kohden ja
änkyttää vapisevin huulin.

Voi toverit, toverit... kun mestari uhkasi ajaa heti pois ellen...

KAARLO keskeyttää ärjäisten.

Ei tässä ole sinun tovereitasi!

HALONEN kuin tukehtumaisillaan.

Älä sinä Kaarlo... et sinä vielä tiedä... kun ei ole leivänmurua —
eikä saa mistään apua... Ja sitten lapset... yhtämittaa pyytävät ja
itkevät... niin tuota...

(Hänen äänensä katkeaa ja hän lähtee horjuen ulos.)

(Kaarlo hätkähtää vuorostaan Halosen viime sanoista, niinkuin häneen
olisi sattunut voimakas isku. Ja kaikki ovat kuin lamaantuneita.)

EMIL katkerasti ihmetellen.

Hän — hän petturi...?

KORPI matalalla äänellä.

Toverit, me syytimme häntä liian ankarasti... Nähkääs, tuollatavalla
me suorastaan ajamme hänet petturiksi... Olisi pitänyt puhua hänelle,
koettaa auttaa, niin hän ei olisi mennyt... Me teimme väärin.

1:NEN TYÖMIES

Ei tässä ihminen enää ymmärrä, mitä sanoo...

EMIL

Mutta miksi hän sentään lupasi mennä petturiksi...? Kuinka se n
mahdollista?

KAARLO syvästi katuen.

Kyllä minä sen _nyt_ ymmärrän. Hän on tehnyt sen _lastensa tähden_, ei
ole voinut kestää niiden itkua... Ei, toverit, meidän täytyy _auttaa_
häntä jotenkin — heti paikalla! Minä menen toimittamaan jotakin.
(Näyttää ajattelevan hetken ankarasti; sitten lamaantuu.) Niin, mitä?
No, ehkä huomenna joku keino keksitään...?

KORPI

Niin, kyllä meidän täytyy auttaa häntä... vaikka miten...

1:NEN TYÖMIES

Ja mestari hänet väkisin pakotti, kun pois oli heti uhannut ajaa, ellei
lupaa tulla...

KAARLO keskeyttää kiihtyneenä.

Sanoiko hän niin?

1:NEN TYÖMIES

Sanoi. Etkö sinä sitä kuullut?

KAARLO nousee huolestuneena.

En, en... Minun täytyy heti lähteä hänen jälkeensä — ei niin, en
voikaan lähteä kun täytyy heti lähteä kokoukseen...

KORPI synkistyen.

Niin, se alkaa ihan heti... ja tässä on mennyt aika aivan suotta...
Pitäisi edes vähän keskustella siitä, mitä me nyt teemme. Mitä te
ajattelette...?

(Kaikki muuttuvat synkiksi ja äänettömiksi.)

2:NEN TYÖMIES

Niin kyllä nyt synkältä näyttää.

(Äänettömyys.)

KORPI masentuneesti.

Kyllä se pahin isku oli, kun ei enää saa edes leivänpuolikasta velaksi
— siitä asti on kaikki mennyt hullusti. Kyllä ne tiesivät, ettei
kellään enää rahaa ollut — että nälkä silloin paraiten pehmittää...

KAARLO

Niin, kyllä nyt on nälkää kärsitty... — (Kiukkuisesti.) — Itse piru
lienee senkin keinon patruunan korvaan kuiskannut!

EMIL samoin.

Ei piru vaan hänen innokkain asiamiehensä — meidän piiskurimestarimme!
Aino oli eilen kuullut sen kehuvan, että jos patruuna olisi kieltänyt
sen heti alussa niinkuin hän ehdotti, olisi lakko aikoja sitten
loppunut. Mutta kauppias oli sanonut, että hänellä on vanhaa varastoa,
joka täytyy ensin saada menemään...

KAARLO katkerasti naurahtaen.

Niin, eihän korppi korpin silmää puhkaise! Kyllä ne saaliista sopivat.

KORPI

Kyllä ne sopivat ja sentähden pitäisi meidänkin yksimielisesti
ponnistaa kaikki voimamme... Niin, toverit, mitä mieltä te nyt olette
lakosta?

(Pitkä äänettömyys. Miehet nojautuvat käsiensä varaan; eräs sylkäsee,
toinen huokaa raskaasti.)

KAARLO odottaa kuumeisella jännityksellä miesten vastausta; nähdessään
heidän toivottomuutensa, alkaa hän äkkiä puhtia sisäisen tuskan
valtaamana.

Ei toverit! Kyllä pitäisi vielä kestää, koettaa jotenkin...
Pääkaupungin yhdistykseltä ei ole vielä tullut vastausta, mutta kyllä
huomenna viimeistään pitäisi tulla; minä kirjoitin juuri toissapäivänä
uuden kirjeen, jossa selitin tilamme ja pyysin apua. (Ajattelee hetken,
hypähtää seisomaan huudahtaen innostunenna.) Voi mikä hölmö minä olen!

ÄÄNIÄ

— Miten niin?

— Kuinka niin?

KAARLO

Ajatelkaas, kun en ole lainkaan muistanut, että minulla on vielä
kallishintainen revolveri! Siitähän saadaan vähän jauhoja Haloselle ja
muille pahinta hätää kärsiville! Heti aamulla vien sen kauppiaalle...

KORPI hiljaa.

Sinä olet muutenkin jo antanut kaikki — rahasi, vaatteesikin...

KAARLO keskeyttää leikillisesti ja rohkaisevasti.

Mitä se merkitsee! Eihän minulla ole lasta eikä lammasta! Ja vaikkei
nuori mies nyt liikaa herkuttelekaan — niin on se vain terveellistä
ruuansulatukselle! — (Vakavasti.) — Mutta kyllä nyt olisi kovin ikävää
lopettaa — silloinhan olisi kaikki mennyt hukkaan... Koetetaan vielä,
toverit...

KORPI myöskin innostuen.

Niin toverit Kaarlo puhuu totta! Jos me vain voisimme kestää vielä
pienen ajan — niin me voittaisimme! Viikkoa kauempaa ei patruuna
missään tapauksessa _voi_ seisottaa tehdasta. Eikö siis puhuta
kokouksessa siihen suuntaan, että jatketaan lakkoa — kärsitään vielä
edes pieni aika...

KAARLO odottaa jännittyneenä; sitten masentuu toisten toivottomasta
äänettömyydestä.

1:NEN TYÖMIES hiljaa.

Voisihan tuota koettaa...

2:NEN TYÖMIES huokaisten.

Niin, niin...

KORPI katsahtaa miehiin, ja hänenkin mielensä masentuu; sitten vilkasee
seinäkelloon ja sanoo alakuloisesti.

Kello onkin jo kohta kuusi; täytynee kai sitten lähteä...

(Lähtevät äänettöminä ja synkkinä.)

EMIL on pidättänyt Kaarloa, ja kun toiset ovat poistuneet, kysyy hän
hiljaa, pidätetyllä vihalla.

Missä ne mahtavat olla kortteeria — nuo rikkurit?

KAARLO

En tiedä, mitä sitten?

EMIL

Minä olen tässä päättänyt koota joitakin miehiä ja ajaa ne pois — miten
tahansa... Tuletko mukaan?

KAARLO epäröiden.

Ei Emil, kyllä sinun isäsi sittenkin on oikeassa siinä, että
tuollaisesta toiminnasta ei ole hyötyä...

EMIL yhä enemmän kiihtyen.

Hyötyä! Mutta minä en välitä hyödystä — en mistään! Koko elämä on
niin kauhistavan kurjaa, ettei se maksa viittä penniä! Ja sen sanon,
että noiden rikkurien täytyy mennä täältä — jollei muuten, niin jalat
edellä... Tuollaisten lurjusten ei ole väliä, jotka julkeavat tulla
riistämään viimeisen leipäpalasen nälkää kärsiviltä lapsilta!

KAARLO sydämellisesti mutta lujasti.

Emil — sinä et saa ryhtyä mihinkään tuollaiseen! Sinun täytyy ajatella
myöskin omaisiasi ja ennenkaikkea suurta asiaamme...

EMIL

Minä en enää ajattele mitään — en mitään! Kaikki on kuitenkin turhaa!
Olisi sentään hauska tietää, mistä lähtien sinäkin olet alkanut
pelätä...?

KAARLO keskeyttää painavasti.

Sinä kyllä tiedät, etten pelkää, mutta järkeni sanoo, että se olisi
vahingollista. — Jos noille rikkureille tapahtuisi jotain, niin saisi
patruuna tekosyyn pyytää tänne vaikka sotaväkeä. Tiedätkö, minäkin
ajattelin sellaista, mutta kun äsken näin nuo rikkurit, huomasin
etten ollut ennen ymmärtänyt tuota asiaa. Ne olivat varmasti jonkun
kaupungin työttömiä. Siellä oli useita, jotka varmasti olivat kärsineet
nälkää viime päivät. Kun he ovat vielä tietämättömiä, niin ei ole ihme
jos heidät saadaan lähtemään minne tahansa. Ja tuskinpa heille on
selitettykään mihin joutuvat; tarkoitan siis, että siinä on syyttömiä
joukossa.

EMIL masentuneena.

En ymmärrä, mutta kamalalta tuntuu seistä ihan toimetonna — antaa
niiden alottaa työt. — (Voimattomalla raivolla.) — Pitäisi panna
dynamiittia tehtaan kellariin ja antaa mennä kaikki ilmaan!

KAARLO

Älä puhu järjettömiä!

LIISA mutisten.

LIISA tulee; sanoo vihaisena ja levottomana.

Mitä sinä oikein puhut, Emil? Ensin käyt ihmisen kimppuun ja sitten
puhut tuollaisia kauheita...

EMIL kärsimättömästi.

No nyt se alkaa taas — tavallinen tarina! osaan sen jo ulkoa enkä
viitsi kuunnella...

KAARLO hillityllä kiihkolla.

Kuulkaa, sanokaa nyt, missä on Anni? Missä hän viipyy näin kauan?

LIISA alkaa hengittää raskaasti ja sammaltaa tolkuttomasti.

Minähän jo sanoin. Miksi sitä enää kysyt...

KAARLO hiljaa läpitunkevasti.

Te valehtelitte minulle? Miksi? Minä kävin Väänäsellä. Sanokaa nyt
minulle totuus, minun täytyy saada tietää totuus. Missä on Anni?

LIISA ähkyy kuin tukehtumaisillaan.

Minä, minä en tienä sitä .. - niin, minä en tienä.

KAARLO katsoo häntä hetken ja sähähtää raivosasti.

Valhe! Toinen valhe! Mitä tämä merkitsee? Miksi valehtelitte? Missä on
Anni? Onko hän sairas? Sanokaa edes se.

LIISA mutisten.

Ei hän sairas ole...

KAARLO painavasti.

Te tiedätte sen — ja siis senkin missä hän on. Miksi ette sano sitä
minulle? Ettekö ymmärrä miten levoton olen? En voi olla missään...
Kuinka te _voitte_ valehdella minulle, olla sanomatta.

LIISA huudahtaa tuskallisesti.

Älä Kaarlo! Älä Jumalan tähden... syytä... Mene nyt, kyllä saat pian
tietää — hän lähti asialle — kyllä hän heti tulee... Mene nyt Kaarlo.

KAARLO tuijottaa häntä hetken hurjan epätoivon valtaamana; sitten
syöksähtää ulos.

LIISA parahtaen.

Jumala! Mitä tämä on? Hänet on turmeltu ja minä, minä olen syyllinen. —
Hän on ehkä... Voi, jospa hän on hukuttanut itsensä, niinkuin Vaaralan
Sannikin... Jumala armahda... minua syntistä.

(Heittäytyy vaatekasalle ja purskahtaa katkeraan itkuun. — Kyökistä
kuuluu lasten ääniä: "Äiti tulkaa!" — Mutta Liisa ei kuule — hänen
ruumiinsa värisee ja vavahtelee kuin suonenvedossa.)

(Silloin avautuu ovi ja Anni astuu sisään kuin unissakävijä, lysähtää
hervottomasti lattialle istumaan ja tuijottaa eteensä aivankuin
näkemättä Liisaa.)

LIISA huomaa hänet ja kysyy käheästi.

Mitä, mitä... mitä lapsi raukka?

ANNI koleasti, tolkuttomasti.

Niin, mitä, mitä nyt?

LIISA nousee, lähenee Annia, änkyttäen kauhean tuskan ja katumuksen
vallassa.

Lapseni, lapseni... Pieni tyttöseni! Mitä nyt... on?

ANNI heittäytyy suulleen ja vaikeroi sydäntäsärkevästi, käsiään
väännellen.

Äiti, äiti — kun nyt saisi vain pian kuolla, kuolla — pian kuolla...

Esirippu,




Toinen näytös.

Toinen kuvaelma.


Sama paikka kuin edellisessä näytöksessä.

Anni kävelee väsyneesti miltei horjuen kamarin lattialla. Välillä
hän nääntyneenä istahtaa vaatekasalle — ja nousee taas kävelemään.
Hänen harteillaan on repaleinen miehen takki, mutta hän värisee siitä
huolimatta ja hänen kalpeilla kasvoillaan kuvastuu kiduttava tuska
ja epätoivo. Kyökistä kuuluu epäselvästi lasten ääniä, yskimistä ja
valitusta.

Hän seisahtuu hetkeksi, kietoo takin tiukemmin ympärilleen ja
kuuntelee. — Kyökistä kuuluu epämääräisiä lasten ääniä:

"Äiti, äiti....Kuulkaa äiti!" ja Liisan "Sst!" Pienokaisen vaikerrus on
vaiennut — vain vaivoin kuuluu hennon rinnan nääntynyt, läähättävä ääni.

LIISA tulee kyökistä väännellen käsiään ja mutisee hiljaa, kuin
itsekseen.

Voi Jumala, Jumala... Mitä minä teen... mitä minä teen? Aune... pikku
Aune...

ANNI säpsähtäen.

Mitä, onko... onko Aune kuollut...?

LIISA

Ei — mutta hän kuolee... Hän on niin kovin heikko. Nytkin makaa taas
siinä omituisessa horrostilassa.

(Kyökistä kuuluu taasen pyytäviä lasten ääniä: "Äiti! Antakaa minulle
jotain. Antakaa edes jotain ruokaa...")

LIISA menee ovelle ja puhuu tuskastuneella äänellä.

Olkaa nyt hiljaa! Ette saa herättää Aune parkaa... Nukkukaa nyt vain
kiltisti lapsiparat... Huomenna äiti hommaa teille jotain syötävää...

ANNI kuin itsekseen.

Aune kuolee... silloin kaikki olisi ollut turhaa. Ja nyt hän jo saisi
huomenna maitoa.

(Alkaa taas kävellä.)

LIISA istahtaa pöydän ääreen; puhuu kuin itsekseen.

Täytyy istahtaa hiukan, kun Aune on vähän levossa. Kovin kauan ne
siellä kokouksessa viipyvät. Kun nyt saisi tietää, mitä siellä...

ANNI tolkuttomasti matkien.

Niin, kunhan viipyisivät, että tietäisi... että ymmärtäisi.

(Liisa katsoo häntä ymmärtämättä.)

ANTTI tulee ovelle; tyytymättömällä hiukan epäluuloisella äänellä.

Mitä varten täällä padassa on kuumaa vettä? Keittääkö äiti jotakin?
Onko äiti saanut perunia jostakin?

LIISA hermostuneena.

Hiljaa Antti! Etkö sinä vaikene! Herätät vielä pienemmätkin. Ja etkö
sinä näe, että siinä on — vain kuumaa vettä... Mene nyt nukkumaan. —
(Poika menee, Liisa nousee ja lausuu tuskan valtaamana.) — Voi, kun ne
lapsukaiset nyt _vihdoinkin_ nukkuisivat...

(Lähtee väsynein askelin pojan jälkeen.)

(Kyökkiin kuuluu taas lasten hiljaista nyyhkytystä, joka vaikenee
vähitellen. Anni istahtaa pöydän ääreen ja antaa päänsä vaipua käsiensä
varaan. Pitkään aikaan ei kuulu muuta kuin pakkasen terävä paukahdus.)

LIISA tulee uudestaan sisään; pysähtyy tuijottavin katsein ja alkaa
hiljaa, tuskallisesti:

Anni... minä en ymmärrä enää... Aune parka hengittää niin kummallisesti
— en uskalla enää katsoa... (Ristien kätensä.) — Herra Jumala, auta,
auta meitä! Kun ne nyt lakon lopettaisivat siellä kokouksessa, niin
saisi vielä apua... lääkkeitä, maitoa... — (Painaa kasvat käsiinsä,
nyyhkyttäen tukahtuneesti. Anni seisahtuu ja katsoo häntä omituisen
tylsästi kuin käsittämättä mitään.)

LIISA

Ja isä vaan ei anna lopettaa lakkoa vieläkään. — (Vaikeroiden.) — Hän
on niin järkähtämätön ja kova... Ja pikku Aune parka kuolee sen tähden.

ANNI havahtuen.

Äiti, mitä te sanotte? — (Värisevällä äänellä.) — Ettekö te muista,
ettei isä ole itse kahteen vuorokauteen maistanut mitään... edes
leivänmurua...?

LIISA hätkähtää; ojentaa Annia kohden kätensä kuin rukoillen ja
änkyttää tuskallisesti katuen.

Anni kulta, ethän usko, että niin ajattelin... minä en ymmärrä enää
mitään, en muista mitään... Sinä et tiedä, miten minuun koski, kun
eilen saatiin se leipä lainaksi... eikä isä ottanut sitä pientäkään
osaansa, vaikka pyysin... — (Värähtäen.) — Teki niin pahaa, kun hän
hymyili ja käski minun vain syödä, jotta Aune saisi vähänkin maitoa...
Ja sentään minä, katsos Anni... en muista, en ymmärrä... Kaikki on
minulle niin kovin sekavaa... sekavaa...

ANNI hyväillen äitinsä päätä.

Niin juuri, äitiparka — kaikki on nyt sekavaa...

LIISA kuin itsekseen.

Ja sittenkään ei isä kertaakaan ole valittanut omasta puolestaan...
Aina ajattelee vain toisia, kaikkia — koko työväenluokkaa... Ei koskaan
itseään! — _Huomaamattaan innostuen._ — Sellainen on isä!

ANNI samoin.

Niin — isä on oikea mies!

LIISA alkaa yskiä terävästi; kun se lopulta laukoo, pyyhkäsee hän
silmiään ja istahtaa nääntyneenä. Äänettömyys.

(Ulkona paukahtaa taas pakkanen. Liisa katsahtaa jäiseen ikkunaan,
hänen ruumistaan puistattaa ja hän koettaa kietoa vanhaa shaaliaan
paremmin ympärilleen.)

LIISA

Täällä on vielä kylmempi kuin kyökissä. — (Levottomasti.) — Kylmä sekin
on... mitenkä ne lapset taas tämänkin yön tarkenevat...? — (Nousee ja
poistuu väsynein askelin.)

ANNI

Ottakaa tämä takki lasten päälle.

LIISA ovella.

Pidä nyt vaan itse... ettet vilustu.

ANNI

Kyllä se siellä paremmin tarvitaan.

(Antaa takin Liisalle ja istahtaa yksin pöydän ääreen. Äkkiä ponnahtaa
kuin iskun satuttamana, hypähtää seisoalleen kasvot vääristyneinä ja
alkaa kävellä.)

LIISA hetken kuluttua; mutisee hätäisellä, käheällä äänellä.

Kun ne nyt tulisivat kokouksesta, että saisi edes tietää...
Kaikkivaltias Jumala, toimita sinä, että lakko loppuisi! Että minun
pieni tyttöseni saisi apua, että hän eläisi, _eläisi_...! Herra
Jumala... Jumala!

(Tuo tukehtunut ääni katkeaa, niinkuin näkymätön, voimakas koura olisi
tarttunut hänen kurkkuunsa.)

ANNI näyttää kovin kiihtyneeltä ja katkeralta; hän seisahtuu ja
aukaisee jo suunsa sanoakseen jotakin, mutta pudistaakin päätänsä ja
vaikenee.

LIISA kuin itsekseen.

Mutta jos se sinun tahtosi on, niin en...

ANNI katkerasti.

Mutta itsehän te äitiparka äsken sanoitte, että Aune on kuolemaisillaan
sentähden, kun ei ole saanut maitoa! Ja eikö siihen ole syynä patruuna,
joka saa satojatuhansia, ja kuitenkin tahtoo alentaa palkat niin,
ettemme voi elää? Kuinka te siis voitte ajatella, että jumala tahtoisi
kiduttaa Aune-paran hitaasti kuoliaaksi — kun kerran _patruuna_ on
syyllinen! Te _syytätte_ sillä jumalaa!

LIISA katsoo Annia kuin sekopäinen ja ähkyy oudolla, hätäisellä äänellä.

Lapsi... lapsi... ole vaiti, vaiti, vaiti! Sinä sekoitat minut! Mitä...
kuinka...? Puhutko, puhutko sinä totta...? Onko se totta...?

ANNI kuin havahtuen, kiihkeästi.

On, on... nyt minä vasta huomaan, ymmärrän, mitä isä on puhunut! Jos
jumala kerran on rakkauden jumala, kaikkitietävä ja kaikkivoipa, niin
hän ei sallisi tällaisen vääryyden vallitsevan, hän ei antaisi pienen,
viattoman Aunen kuolla nälkään! — Olisiko hän määrännyt lukemattomat
pienokaiset kärsimään ja nääntymään nälkään... Ei, ei! Voi äiti, en
osaa sitä oikein sanoa — mutta nyt tiedän, tunnen, ettei jumalaa ole,
koska maailmassa on vain vääryyttä, eikä kukaan auta...

LIISA kokonaan hämmentyen.

Ei, se ei voi olla niinkuin sinä sanot! Ei — _jumalan_ kädestä minä
olen ottanut kaikki kärsimykset, vaivat, köyhyyden... — (Tarttuen
päähänsä.) — Olisi liian kauheata ajatella, että toiset ihmiset
olisivat siihen syypäitä. Minä tulisin hulluksi... Ei, ei, se on
vihollisen kavalaa kuisketta, viettelystä. Pastori puhui juuri viime
sunnuntaina tästä asiasta...

ANNI kuohahtaen.

Pastori, pastori! Onhan isä monta kertaa selittänyt, miksi tuollatavoin
sanotaan — ja uskotteko te enemmän pastoria kuin _isää_? Luuletteko,
että isä tahtoisi viedä meitä harhaan? Ja kyllä isä sen ymmärtää
yhtähyvin kuin meidän juoppo pastorikin...

LIISA tukkii korviansa; keskeyttää tuskallisesti.

Anni, Anni, ole vaiti, vaiti! Sinä et ymmärrä... isän on vihollinen jo
saanut valtaansa — ja nyt se uhkaa sinutkin viedä... Ethän ole koskaan
ennen noin puhunut...?

ANNI

En ole ennen ymmärtänyt... Koettakaa tekin, äiti, ajatella, niin
järkenne...

LIISA keskeyttää kiivaasti.

Ei, ei! Minä en tahdo... en tahdo! Sanassakin sanotaan, että
maailmallinen järki on meidän pahin vihollisemme... saatanan
kavaluutta... Minä huomasin sen äsken. Ei, ei! Meidän täytyy aina
rukoilla, että jumala masentaisi järkemme että hän antaisi voimaa
kärsimään ja nöyrästi ottamaan kaiken vastaan hänen tahdostaan. Hän on
hyvyydessään kyllä kerran kaikki palkitseva.

ANNI vavahtaa kuin olisi koskenut johonkin saastaiseen ja kysyy
hitaasti.

Mutta pitääkö minun _sellainenkin_ vastaanottaa jumalan tahdosta?

LIISA kuin ajattelematta.

Kun ei kerran tapahdu mitään hänen tahdottaan, niin ei kai sekään. Ehkä
Jumalalla on siinäkin joku tarkoitus, jota emme voi käsittää ja jonka
hän vihdoin kääntää hyväksi... Se juuri antaa voimaa kestämään...

ANNI hypähtää seisaalleen silmät salamoiden ja koko hänen olemuksessaan
kuohahtaa vaivoin hillitty katkeruus ja suuttumus.

Rakastatteko te jumalaa? Sanokaa nyt äiti, rakastatteko te jumalaa vai
lapsianne?

LIISA hämmentyen.

Tietysti rakastan jumalaa ja lapsiani...

ANNI tarttuu äitinsä käsiin, katsoen tätä läpitunkevasti ja hänen
sa»ansa putoilevat kuin nuijaniskut.

Valhe! Jos äiti voi rakastaa sellaista olentoa, jonka tahdosta hänen
pieni lapsensa kuolee nälkään ja toinen häväistään hirveällä tavalla
— niin ei hän silloin niitä lapsia hiluistakaan rakasta. Sanokaa nyt
suoraan, kumpaa te rakastatte?

LIISA ähkyen tuskallisesti.

Voi Anni, Anni, mitä sinä...?

ANNI raskaasti syyttäen.

Äiti, teidän täytyy kerran katsoa sydämeenne ja huomata mitä
jumalisuutenne on! Minusta tuntui ihan kamalalta, kuu te lohdutitte
itseänne sillä että minulle on tehty näin jumalan tahdosta! Ajatelkaa,
mitä minulle on tehty. Katsokaa sormenjälkiä kaulassani, katsokaa
revityitä vaatteitani ja, ja... ettekö ymmärrä, että elämäni on
loppunut... Voi äiti, enkö sentään ole sama, jota olette pienenä
palleroisena pidellyt sylissänne? Rakastatteko te häntä, jos samalla
rakastatte sitä, joka on määrännyt teidän lapsellenne näin kamalan
kohtalon?

LIISA voihkien tukehtuneesti.

Anni... vaikene, vaikene jumalan tähden!

ANNI armottomasti.

Minä olen aina vaiennut, mutta nyt en välitä mistään! Minä tahdon nyt
sanoa. Te ette ole koskaan tahtonut edes ajatella, jotta saisitte
pitää uskonne. Mutta se ei ole uskoa, vaan ulkokultaisuutta. Silloin
on niin hyvä heittää kaikki jumalan syyksi! Ajatelkaa vaan itseänne,
äiti. Kun pikku Armas sairastui ja kuoli, sanoitte te sen tapahtuneen
jumalan tahdosta — ja kuitenkin hän sairastui siitä, kun kylmettyi
kirkkomatkalla teidän varomattomuutenne tähden! Nyt, kun Aune on
kuolemaisillaan, ei patruuna ole vähääkään syypää, vaan jumala. Ja
maailman inhoittavin rikoskin on teidän mielestänne jumalan määräämä,
vaikka...

LIISA ojentaa rukoillen kätensä ja pälyilee kauhistunein katsein
ympärilleen kuin vangittu eläin; sitten toistelee tolkuttomasti.

Se on totta, totta... sinä puhut totta, Anni! Mitä, mitä minun pitää
tehdä? Herra jumala, minä olen suuri syntinen, auta minua! Anni,
tyttöseni... pieni lapsoseni... voitko vielä antaa anteeksi...?

ANNI heltyen.

Voi äiti, enhän minä... On vain niin kamalaa ajatella, että jumala
olisi niin määrännyt... Tarkoitan vain, että te edes tässä asiassa
ajattelisitte, kuka on syyllinen...

LIISA syvästi katuen.

Niin Anni — minä olen syyllinen! Minä olen ollut kuin sokea — nyt
vasta huomaan, että olen kurjin ihmisistä, että minun täytyy alottaa
kokonaan uutta elämää. Minä olen kyllä suullani tunnustanut, mutta en
ole ajatellut... Sekin on totta mitä sanot pikku Armaasta. Ja sitten
vielä tämä viimeinen. Voi Anni, minä koetin uskoa sen jumalan tahdoksi,
peittääkseni oman rikokseni, tukehuttaakseni omantuntoni äänen...

ANNI hämmästyen.

Mitä äiti — mitä te tarkoitatte?

LIISA masentuneena, katuvasti.

Niin lapsi parka... minä olen syyllinen sinun elämäsi turmioon. Sinä et
olisi mennyt, jos minä...

ANNI keskeyttäen.

Mutta ettehän te kehoittanut minua menemään.

LIISA

En kylläkään, mutta en myöskään jyrkästi kieltänyt... Jos sen olisin
tehnyt, et sinä olisi mennyt... Mutta kun se siinä kirjeessä lupasi
huolehtia, ettei Aunen tarvitse puutetta kärsiä, niin...

ANNI tuskallisesti.

Älä nyt äiti, ei se sinun syysi ollut! Olisihan minun kuitenkin
täytynyt mennä, kun se uhkasi toimittaa Kaarlon heti huomispäivänä
Siperiaan... Ja kun luulin sen ihmiseksi, että kun oikein puhun, niin...

(Ääni katkeaa kuin tukehtuen.)

LIISA peittää kasvot käsiinsä ja nyyhkyttää tukahtuneesti.

Niin — siinä se suurin rikokseni onkin... Sillä minä aavistin,
olin miltei varma, ettet onnistu, kun luulit mestarin luopuvan
vainotoimenpiteistään, kun oikein selität meidän surkean tilamme...
Mutta sitten tuli mieleeni: jos se kuitenkin myöntyisi, niin saataisi
heti Aunelle maitoa ja kaikki tulisi hyväksi... Heti taas ymmärsin,
ettei se kuule rukouksia, ja ken joutuu sen kynsiin siellä tyhjässä
tehtaassa, niin sille käy huonosti... Ja sitten, sitten...

ANNI väristen.

Mitä äiti... mitä sitten...?

LIISA käheästi, katkonaisesti.

Niin, sitten tuli mieleeni: kyllä jumala häntä suojelee... Ja jos
jotain tapahtuu, niin se on silloin jumalan tahto, eikä sille voi
mitään... Voi minua... vaikka minä hämärästi tunsin, ettei jumala
sekaannu tuollaiseen asiaan, jolleivät ihmiset estä... niin koetin
uskoa toista, ajatella, että kaikki on jumalan kädessä... Niin
kammottavan musta minun sydämeni on... Voi minua kurjaa, mitä minä
teen... mihin menen...?

ANNI

Älkää nyt äiti... ei sitä voi enää auttaa... — (Kumartuu nyyhkyttäen
käsiensä varaan.)

LIISA katsahtaa Anniin ja hänen kalpeille kasvoilleen ilmestyy
kauhea hätä ja epätoivo — niinkuin hän vasta nyt huomaisi rikoksensa
suuruuden; vääntelee käsiään vaikeroiden.

Ei voi enää auttaa — siinä se on, se juuri on hirmuista... Kun
ajattelen, että lapseni perikato tai pelastus oli kädessäni kaksi
tuntia sitten, niin, niin minä... Sillä sinä et olisi mennyt, jos
oikein olisin kieltänyt. Jumala, jumala — ei, en voi enää kääntyä
jumalan puoleen... Jumalakaan ei enää voi mitään — ja minä, _minä
olisin voinut!_ — Voi lapseni, lapseni... pikku Anniseni, mihin minä
menen, missä minä nyt levon saan? Voitko koskaan antaa ant...? Ei, ei
Anni-parka — minä en enää ole mahdollinen pyytämään anteeksiantoa...
— (Heittäytyy suulleen lattialle, tukahtuneesti nyyhkyttäen ja
vääntelehtien kuin suonenvetokohtauksessa.)

ANNI hyväilee äitiään ja nyyhkyttää tuskallisen hellästi.

Äiti, äiti... Enhän minä vihainen ole, äiti. On vain niin kovin
surullinen olla, rintaa ahdistaa niin kummallisesti... kuin
tukehtuisi... Mutta kuinka minä teille vihainen olisin... äiti-parka?

LIISA vavahtaa Annin äänestä niinkuin ei uskoisi korviaan, sitten
nousee, syleilee kiihkeästi Annia, itkien niin kuin hänen sielussaan
olisi kaikki järkähtänyt. Vasta pitkän ajan kuluttua hän nyyhkyttäen
vaikeroi.

Lapseni... lapseni... Sinä annat... anteeksi... Jumalani... Niin Anni,
nyt minä... vasta näen jumalan! Voitko sinä todellakin...

ANNI syleilee Liisaa.

Oi tiedäthän sinä sen, äiti... Me olemme vain niin — onnettomia.

LIISA kuin huumaantuneena.

Oi jumalani... Voi Anni, jospa tietäisit, mitä tunnen — nyt minä
vasta tunnen jumalan läsnäolon. Ensikerran tunnen sielussani hänen
rakkautensa henkäyksen, kuulen hänen rakkautensa äänen — sinun
suustasi. Minä olen nyt löytänyt vasta jumalan. — Sinun avullasi,
lapseni... Aivankuin kadotuksen pimeydestä olet sinä pelastanut minut,
pikku Anni parka... Ja minä, mitä minä? Voi, voi...

ANNI keskeyttää silmät kyyneleissä.

Älkää nyt ajatelko enää sitä, äiti — rakas äiti. Minä olen niin
iloinen, niin iloinen, kun te puhutte noin... Te ette ole koskaan ollut
tuollainen, pikku Äiti parka...

LIISA sisäisestä ilosta itkien.

Oi Anni! Minä en osaa sanoa mitä tunnen, miten onnellinen olen! On
kuin olisin päässyt jostakin raskaasta, likaisesta vaatteesta, joka
on estänyt minulta auringon elvyttävät säteet — totuuden ja rakkauden
valon...

ANNI kuiskaa kauhulla.

Herra jumala, Kaarlo — hän tulee! En voi nähdä häntä... ( Hänen
puheensa keskeytyy, sillä Korpi tulee sisään masentuneena ja synkän
näköisenä. Anni peittää kasvonsa ja lähtee itkien kyökkiin.)

LIISA hermostuu niin, ettei voi sanoa mitään, nyppii vain vapisevin
sormin esiliinaansa; vihdoin änkyttää katkonaisesti.

Kuinka on... Vilho...? Miten, miten siellä kävi? Loppuiko lakko?

KORPI synkästi.

Kyllä se nyt loppui.

ANNI tulee takaisin ja kysyy pelokkaasti änkyttäen.

Missä Kaarlo on? Tuleeko hän vielä tänään meille? Puhuiko hän mitään?

KORPI väsyneesti.

Kyllä hän lupasi. Eikö hän saisi tulla?

ANNI tolkuttomasti.

Tietysti hän saa... Herra jumala...

(Menee ulos.)

LIISA lohduttaen.

Vai jo se vihdoinkin loppui. Vilho, älä ole niin surullinen. Kyllä kai
tästä jotenkin sentään selviydytään...

KORPI synkällä äänellä.

Kyllä se huonoa taitaa olla, Liisa parka... Mutta minä ajattelen vielä
äskeistä kokousta... Minä en ole koskaan tuntenut sellaista masennusta
kun siellä... Se oli niin kurjaa...

LIISA lähenee miestänsä ja silittää säälin ja hellyyden valtaamana
tämän kumartunutta päätä, kuiskaten osaaottavasti.

Mitä siellä on tapahtunut, Vilho? Mikä oli kurjaa?

KORPI raskaan masennuksen vallassa.

Kun omat, _omat toverit pettivät_.

LIISA kuohahtaen.

Voi sellaisia raukkoja! Vilho parka... Miten siellä oikein... kerro
minulle.

KORPI

Kun lakkoon ryhdyttiin, lupasivat kaikki yksimielisesti kestää loppuun
asti ja yhdessä mennä työhön... — (Katkerasti.) — Mutta nyt ovat oikein
joukottain käyneet mestarin luona ilmoittautumassa pettureiksi ja
kokouksessa huusivat kuin yhdestä suusta: työhön, työhön!

LIISA hellästi, säälien.

Voi Vilho parka... kyllä minä ymmärrän, mitä sinä olet kärsinyt. Ja
minäkään en ole oikein sinua ennen ymmärtänyt.

KORPI katsahtaa Liisaa ihmetellen.

Mitä Liisa, mitä sinä puhut? Sinähän olet vallan toisen näköinenkin,
niinkuin olisit nuorentunut — ja olet kärsinyt nälkää!

LIISA hymyillen kyyneleet silmissä ja lausuu aivankuin huumaantuneena.

Niin Vilho! Minä olenkin nuorentunut, syntynyt uudestaan. Minä olen nyt
toinen ihminen!

KORPI tarttuu hänen käteensä iloisen hämmästyksen vallassa.

Mitä sinä sanot, Liisa? Että olet toinen ihminen! Oi Liisa, jospa
tietäisit miten iloinen siitä olisin! Sano, kerro nyt, mitä on
tapahtunut, mistä tuo johtuu?

LIISA hätkähtää kuin unesta heräten ja sopertaa tuskasta värisevällä
äänellä.

Voi minua, Vilho. Kyllä se on ostettu kalliisti. Lapseni elämä...

ANNI syöksähtää sisään kuin takaa-ajettuna, hengähtää syvään ja katsoo
taakseen kauhusta kalpeana.

(Kyökistä kuuluu lähenevien askelten ääni ja sisään tulee Kaarlo,
väristen koko ruumiltaan. Hän istahtaa vaieten ovensuuhun ja
alkaa kuumeesta hehkuvin silmin katsella Annia; tämä liikahtelee
levottomasti, niinkuin nuo katseet sattuisivat häneen veitsenpistoina
ja vihdoin pujahtaa äänettömästi pois.)

KAARLO itsekseen katkerasti ja masentuneesti.

Sellainen on työläisen oikeus... Se todellakin on kaunista oikeutta! Ja
hänen kunniansa... — (Naurahtaa koleasti.)

KORPI

Työläisellä ei ole mitään oikeutta! Ja minä alan ymmärtää, ettei koko
maailmassa ole muuta oikeutta kuin voima. Jos olisimme järjestyneitä,
olisimme voimakkaita ja silloin olisi meillä oikeuttakin. Mutta nyt...?
— (Levittää toivottomasti käsiään.)

KAARLO levottomasti.

Missä se Halonen lienee, kun ei tullut kokoukseen? Minun täytyy mennä
sinne vielä tänään...

KORPI

Mene vaan, Kaarlo. Tiedätkö, minun on vieläkin paha olla Halosen
tähden...

ANNI tulee kyökistä, ottaa kirjahyllyn takaa muutamia vanhoja
sanomalehtiä ja aikoo palata kyökkiin.

KORPI väsyneesti.

Mihin niitä sanomalehtiä viet, Anni?

ANNI hiljaa, epäröiden.

Siellä on kuumaa vettä, joka pitäisi kiehauttaa eikä, eikä ole yhtään
puita...

KORPI

No, eivätkö lapset tänään saaneet lastuja, tai jotain puuriisteitä kun
ne niin kauan viipyivätkin?

ANNI vilkaisee arasti Kaarloon ja puhuu kuin peittääkseen kalvavaa
levottomuuttaan.

Eivät saaneet puun tikkua, mestari on tänä aamuna kokonaan sulkenut
tehtaan alueen eikä muualla enää mitään ole. Metsässäkin on niin
paksulta lunta, etteivät lapsiraukat sieltä mitään saa, kun
jalkineetkin ovat hajallaan. He kävivät Savolan rakennuksella asti ihan
turhaan ja Hiltun jalat paleltuivat. Kyllä minä niitä lumella hieroin,
mutta ne ovat turvonneet ja ihan punaiset — eikä ole mihinkään mitään
lääkettä.

KORPI raapaisee kiusaantuneena päätään.

Kun tuo pakkanenkaan ei lauhdu enää ollenkaan, yltyy yhä vaan. —
(Hiljemmin.) — Koeta nyt peittää jotenkin niitä lapsia, etteivät ihan
paleltuisi ja Antti saa mennä Aaltoselle kysymään, olisiko siellä
siansappiviinaa Hiltun jalkoihin.

(Anni menee.)

KAARLO nousee seisaalleen ja sanoo värisevin äänin.

Ei — kyllä minä nyt lähden...

KORPI

Kaarlo, älä huoli lähteä... Kyllä minä tiedän, mitä sinä aiot — mutta
ei nyt mistään puita saa. Kai huomenna jostakin... Emil olisi tänään
saanut mennä jostakin kauempaa hakemaan.

KAARLO äkkiä, havahtuen.

Eikö Emil ole vielä käynyt kotona...?

KORPI katsoen tutkivasti Kaarloa.

Ei - entä sitten? Mitä, missä hän on...? Tiedätkö jotain hänestä, tai
minkätähden muutuit?

KAARLO istuutuu, koettaen puhua tyynesti.

Ei se mitään, en minä mitään... En ymmärrä, minkälainen olen tänään —
suutun ja pelästyn ihan turhista...

KORPI lähenee ja lausuu ääntään hiljentäen.

Kaarlo, sano nyt heti, mitä tiedät Emilistä!

KAARLO

En minä mitään erityistä, mutta kun hän jutteli jotakin, että pitäisi
ajaa ne rikkurit pois, niin...

KORPI nousee, levottomasti.

Minun täytyy lähteä hakemaan se kotiin!

KAARLO rauhoittaen.

Älkää suotta vaivatko itseänne. Minä kielsin jyrkästi, ettei hän saa
ryhtyä mihinkään... Eikä hän yksin mitään... hän oli vain kiihoittunut.

KORPI mutisten.

Sepä se on... hän oli kokouksessakin ihan kummallinen... Varsinkin
silloin, kun oli puhe rikkureista ja pettureista.

KAARLO äkkiä kiihtyen.

Mutta minä en olisi uskonut, että niitä oli niin paljo; tuollaisia
kurjia rankkoja — pettureita! Kuinka se on mahdollista...?

KORPI huokaisten.

Se on tietämättömyys joka sitä tekee — ja nälkä.

(Äänettömyys.)

ANNI tulee sisään, tuoden huonolla tarjottimella porsliinikannun ja
kaksi paria kahvikuppeja; ilmoittaa alakuloisesti.

Tässä olisi kuumaa vettä... Hörppikää nyt edes sitä — kun täälläkin on
niin kylmä.

(Menee.)

KORPI

Tule nyt sitten ryyppäämään tätä — et ainakaan humalaan tule. —
(Katsahtaa häneen tutkivasti ja lisää huolestuen.) — Mutta sinä näytät
ihan sairaalta, Kaarlo. Kyllä sinä olet vilustunut liikaa...

KAARLO keskeyttää, tekeytyen huolettomaksi.

Ei se mitään tee... ei mitään.

(Juovat.)

KORPI äänettömyyden jälkeen.

Kunhan nyt olisi edes pieni pala leipää... Mutta lämmittää se näinkin.

KAARLO ikäänkuin muuta ajatellen

Lämmittää se.

KORPI itsekseen, levottomasti.

Mutta _missä_ se poika nyt viipyy...?

Kyökistä kuuluu kiihtynyt

NAISEN ÄÄNI

Missä Korpi on? Onko hän kotona?

KORPI kuiskaa hermostuen.

Kuka se on? Mitä minusta...?

ANNIN ÄÄNI

Kyllä isä kotona on. Tulkaa väin kamarin puolelle.

Ovi avautuu ja Annin seurassa astuu sisään ja seisahtuu ovelle

ERÄS VAIMO. Hänen laihat kasvonsa ovat kalpeat kuin palttina ja hän
läähättää raskaasti; huomaa kahvikupit ja huudahtaa mielenliikutuksesta
ja vihasta vapisevalla äänellä.

Vai niin! Jaha! Onko nyt hyvä ollaksenne? Oletteko tyytyväisiä...?

KORPI hermostuneesti.

Tyytyväisiä? Mistä niin?

VAIMO nopeasti ja tuskallisesti.

Lakosta! Tiedättekö jo, tiedättekö te, mitä olette saaneet aikaan...?
Mitä olette tehneet...?

KORPI hypähtää seisaalleen, ja huulin vapisevin änkyttää.

Mitä, mitä tarkoitatte...? Onko Emil jo tehnyt jotain...? Sanokaa...
sanokaa...

VAIMO

Sitä en tiedä, mitä _hän_ on tehnyt... mutta sen tiedän mitä te olette
tehneet Haloselle...

KORPI kuin jähmettyen.

Haloselle?

KAARLO

Mitä, mitä...? Onko joku lyönyt häntä...?

VAIMO

Ei lyönyt, mutta...

KORPI käheällä, hätäisellä äänellä.

Mitä hänelle on tehty...? Puhukaa nyt pian, pian...!

VAIMO vetää syvään henkeään, ikäänkuin olisi tukehtumaisillaan ja
koettaa puhua hillitysti.

Niin se asia on, että Halonen oli koko tämän päivän ollut murheellisen
näköinen, mutta sen jälkeen kun hämärissä kävi jossakin, muuttui hän
yhä kummallisemmaksi... Ensin oli istunut ja huokaillut, sitten otti
Kallun ja Hiljan syliinsä puhumatta mitään ja samalla tavalla oli
pitänyt vuoronsa jälkeen kaikkia pienempiä... Mutta kun viimeksi piti
pikku Mattia silitellen sen hiuksia, niin oli äkkiä alkanut kovasti
itkeä — ja sitten juossut ulos...

KAARLO kuumeisella jännityksellä.

Ulos, minne — mihinkä ulos?

VAIMO

Haloska luuli, että kokoukseen... mutta kun ei mies tullut illallakaan
kotiin, tuli hän meidän puolelle kysymään ja sai Vihtorilta tietää,
ettei Halonen ollut käynytkään kokouksessa... Hän pelästyi kovin ja
alkoi etsiä kaikkialta... vinniltäkin... ja... — (Vaikenee epäröiden.)

KORPI hurjasti.

Mutta ihminen, sanokaa nyt vihdoinkin, mitä hänelle on tapahtunut?
Mitä, vinnillä...?7

VAIMO peittäen kasvonsa.

Hän oli siellä... _hirttänyt itsensä_.

ANNI joka jähmettyneenä on kuunnellut kertomusta, kirkasee kauhusta ja
änkyttää jotakin sekavaa.

KAARLO tarttuu päähänsä, huudahtaen tolkuttomasti.

Te valehtelette! Se ei ole totta! Se ei voi olla totta... ei, ei!

VAIMO väristen.

Äsken minä juuri näin hänen riippuvan orressa vyöhihnassaan... — (Anni
peittää itkien kasvonsa ja Kaarlo näyttää mielettömältä kävellessään
edestakaisin lattialla.)

KORPI mutisee tuskallisesti.

Herra jumala... tämä on kauheata! Voi minua, voi minua... — (Napittaa
takkiansa hermostuneesti.) — Onko siellä ketään ihmisiä...?

VAIMO

On, on... paljon siellä ihmisiä on... Ja Haloska on aivankuin hullu,
lapset parkuvat, ja...

(Hänen äänensä katkeaa tukahutettuihin nyyhkytyksiin.)

(Äänettömyys.)

KORPI

Ei siellä sitten mitään voi... Kuinka hän, miten se on mahdollista..?
Miksi hän sen teki...?

VAIMO uudestaan kiihtyen.

Kysyttekö te sitä? Lakon tähden hän sen teki! Kun lapset olivat jo
toista vuorokautta kärsineet nälkää... ja te, te olette syypää!

(Anni menee ulos.)

KORPI änkyttäen.

Miten... miten minä siihen olen syypää...?

VAIMO

Kenenkä syy se sitten on? Olisihan teidän pitänyt ymmärtää, ettei
herroille mitään mahdeta — kyllä he puolensa pitävät! Ja nyt on
patruuna vielä luvannut ajaa kaikki entiset työläiset pois — häätää
kaikki, jotka asuvat tehtaan huoneissa. Mihin mekin joudumme
keskitalvella kuuden nälkäisen lapsen kanssa? Sen saitte aikaan...

KORPI änkyttäen.

Onko, onko se minun syyni, että ilmestyi rikkureita, pettureita...
ettei mistään saatu apua... että kaikki...

(Hänet valtaa niin voimakas mielenliikutus, ettei voi puhua; kumartuu
vain käsiensä varaan.)

KAARLO vapisevalla äänellä.

Älkää ihmisparka enää syyttäkö... kyllä tämä jo muutenkin on liian
kamalaa...

VAIMO

Miksi yllytitte lakkoon? Miksette ajatellut — ja nyt ei Vihtori pääse
työhön. Me saamme kuolla nälkään...

(Purskahtaa sydäntäsärkevään itkuun.)

KORPI hetken kuluttua hieman tyyntyneenä; vakuuttavasti.

Väärin te minua syytätte... yllytyksestä. Minä päinvastoin varoitin,
sanoin että häviämme jolleivät kaikki pysy päätöksessään — se oli
kaikkien yhteinen päätös. Ja kai tekin sen ymmärrätte, että täytyi
edes koettaa vastustaa tuollaista palkanalennusta. Vai olisiko siihen
pitänyt suostua? Miten tekin lapsilaumanne kanssa olisitte tulleet
toimeen? Työväen täytyy koettaa pitää puoliaan jos se tahtoo elää! Ja
kun jokainen tekisi vain velvollisuutensa, niin kyllä työväkikin jotain
voisi vielä — ja se kerran voittaakin...

VAIMO epätoivoisesti.

Ei- koskaan! Kyllä patruuna puolensa pitää...

(Juoksee itkien ulos.)

KAARLO tarttuu päähänsä tuskan ja epätoivon vallassa.

Voi, mitä minä nyt teen...? Se on _minun_ syyni! Miksi syytin häntä
niin ankarasti? Enkä ehtinyt peruuttaa, hyvittää — pyytää anteeksi
sanojani... Voi minua!

KORPI

Ei — kyllä minä suurempi syyllinen olen... Ajattele, että minä olin
hänen vanha toverinsa — ja kuitenkin syytin! — (Tuijottaen eteensä
kauhusta laajentunein silmin.) — Kalle-raukka... Mitä hän kärsikään
tietäessään lastensa jäävän sellaiseen kurjuuteen — kun hän viimeisen
kerran heitä hyväili, silitellen pikku Maninsa tukkaa. — (Hypähtää
seisoalleen.) — Tämä elämä on helvettiä pahempi!

(Istuutuu jälleen.)

KAARLO

Mutta miksi, miksi kaikki menee noin...?

KORPI hetken äänettömyyden jälkeen, synkästi.

En tiedä, mutia kyllä nyt kaikki menee...

KAARLO surullisesti.

En ehtinyt ajoissa auttaa Halostakaan... Ja heti aamulla aioin viedä
heille jotain syötävää... Olisinhan minä sen verran saanut siitä
revolverista. — (Vaikenee uuden ajatuksen valtaamana, ja hänen
silmänsä leimahtavat pahaenteisesti; sitten lähenee Korpea, istahtaa
pöydänreunalle ja kysyy teennäisen tyynesti ja rauhallisesti.)

Korpi. Sanokaa, eikö teidän mielestänne mestari ole syyllinen siihen
että lakko syntyi?

KORPI hetken ajateltuaan.

Jaa, kyllä minun täytyy se myöntää. Patruuna olisi luultavasti
peräytynyt, ja tuskinpa hän olisi huomannut, ehkei kehdannutkaan ruveta
koko hommaan ilman mestaria — kun juuri syksyllä palkkoja alennettiin.
Mutta jos hänelle osoitetaan miten voi saada kymmenin tuhansin puhdasta
säästöä, niin mitä hän silloin työläisistä välittää. Mutta mestari ei
tunne sellaista sanaakaan kuin häpy.

KAARLO vähitellen, iloitsevalla vihalla.

Niin, sen kyllä ymmärtää, etteivät työnantajat välitä meistä silloin —
oma etu on kyseessä — mestari tässä syyllinen on! Tekin myönnätte, että
lakko on hänen ansiotaan — ja hänen juontensa tähden jouduimme myös
tappiolle! Hän hankki petturit, värväsi rikkurit, hän toimitti, ettemme
saaneet mitään velaksi... hän pakotti Halosen... Oo! — hän se onkin
syyllinen Halosen kuolemaan! Aina, aina vain tuo kirottu mestari! —
(Kähisee hiljaa.) — Ja, ja... mitä hän mahtoi tehdä Annille...? — Tuon
roiston ottaa kerran saatana!

KORPI koettaen puhua tyynnyttävästi.

Älähän nyt Kaarlo... kyllä hän kaiken tuon tehnyt on, mutta
pääsyyllinen on sittenkin nykyinen kapitalistinen järjestelmä, kun
tarkemmin ajattelet... Kun mestarien toimena juuri on puristaa
työläisten työvoima mahdollisimman tarkkaan työnantajan hyväksi,
pakottaa se jo itsestään sortamaan työväkeä, ja sellaiset
vallanhimoiset luonteet kuin Holm saattaa häikäilemättä tulla usein
suorastaan painajaiseksi. Kun hän rikostensa vuoksi tietää asemansa
horjuvaisuuden ja huomaa voivansa varmentaa sen onnistuneella
palkanalennuksella, niin tietysti hän koettaa sitä ja myös käyttää
kaikkia keinoja onnistuakseen ja nujertaakseen perinpohjin työväestön
nousevan yhteisvoiman, joka vaatii hänen eroaan. Hän on siis
tehtailijan palkkarenki, saman järjestelmän vähäpätöinen ase, joka
patruunankin pakottaa maksamaan työväelle niin vähän kuin suinkin. Se'
on siis pääsyyllinen ja kun emme voi pitää puoliamme, saamme kärsiä,
— se on nykyinen olotila, kapitalistinen järjestelmä... Ooh, nyt minä
unohdan Halosen! Minun täytyy heti lähteä.

(Lähtee.)

(Anni aikoo myös poistua mutta vilkaistuaan Kaarloon, pysähtyy kuin
jähmettyneenä. Kaarlo tuijottaa tutkivasti, kuumeisin katsein Annia
sanomatta mitään.)

ANNI lähenee vihdoin Kaarloa, tarttuu arasti hänen käsiinsä sopertaen
levottomasti.

Kaarlo... sinä olet sairas... sinun kätesi ovat aivan tulikuumat ja
silmäsi... Sinä olet kuumeessa... Voi, minä pelkäsin sitä...

KAARLO

Se ei mitään merkitse — nyt puhutaan muusta... sillä...

ANNI aavistaa Kaarlon ajatuksen ja keskeyttää hätääntyneellä,
vapisevalla äänellä.

Voi Kaarlo... sinun täytyy heti lähteä kotiin... Jospa siellä olisi
edes vähän lämpimämpi... Ehkä minä tulen saattamaan sinua...?

KAARLO painavasti, syyttäen.

Kotiin! Mitä minä kotona teen? Eihän nykyään kellään ole kiirettä
kotiin! Eikös niin Anni?

ANNI koettaen hymyillä.

Kuinka niin? Mitä sillä tarkoitat?

KAARLO

Etkö ymmärrä? Eihän sinullakaan tuntunut olevan mitään kiirettä kotiin
tänä iltana... Missä sinä olitkaan?

ANNI katsoen maahan.

Kävin vähäsen Väänäsellä — maitoa etsimässä...

KAARLO silmät välähtävät, Anni ei huomaa ivaa.

Maitoa! Äitisi sanoi että jauhoja...

ANNI ei kohota katsettaan eikä huomaa Kaarlon pahanenteistä tyyneyttä;
koettaa sanoa välinpitämättömästi.

Niin, se on totta — oli minun määrä kysyä jauhojakin.

KAARLO

Ahaa! Sinulla oli siis kaksi asiaa — maito ja jauhot! No saitko maitoa
ja jauhoja? — Ja mitä siellä muuten kuului? Oliko Kalle kotona?

ANNIN kasvoilla kuvastuu tuskallinen jännitys, koettaessaan keksiä
jotain — niinkuin pelkäisi unohtavansa jonkun kysymyksistä.

En tuota, saanut... eikä siellä mitään erikoista. — Kalle oli kyllä
kotona.

KAARLO

Vai oli Kalle kotona?'Sepä hyvä! Sinä olit kai hänen kanssaan kamarissa
silloin kun minä kävin Väänäsellä.

ANNI katsahtaa Kaarloa hämmästyneenä ja änkyttää vapisevin äänellä.

Mitä — kamarissa? Eihän Väänäsellä kamaria olekaan... Kaarlo...

KAARLO pelottavan kylmästi ja tyynesti.

Vai ei ole — vai niin! Olin vain kuulevinani sinun äänesi. Mutia
mahdollisesti olit jossakin muualla juuri silloin?

ANNI alkaa hengittää raskaasti ja toistaa koneellisesti kuin uneksien.

Niin minä olin jossakin muualla juuri silloin...

KAARLO huokaa raskaasti ja katsoo kauan Annia, joka vääntelee käsiään —
niinkuin tuo läpitunkeva katse painuisi hänen sydämeensä.

Anni — pikku Anni...

(Anni kohottaa hätääntyen katseensa ja hänen rintansa alkaa kohoilla
rajusti.)

Pikku Anni — mitä nyt on tapahtunut?

(Anni vavahtaa ja tarttuu voihkaisten rintaansa, niinkuin tuo tuskasta
värisevä, rukoileva kuiskaus sattuisi häneen kuolettavana kuulana.
Sitten vilkaisee hätäisesti ympärilleen kuin aikoisi paeta, mutta kun
Kaarlo yhä katsoo häntä, peittää hän yhtäkkiä kasvonsa ja änkyttää
käheästi.)

Kaarlo! Älä katso Kaarlo... Minä pyydän, älä katso...

KAARLO toistaa tolkuttomasti.

Älä katso — Älä katso? Mitä on tapahtunut, missä olet ollut kun minä en
saa enää katsoa silmiisi? Minä — pikku Annini? Missä pieni Anni parka
on ollut?

(Anni ei vastaa.)

(Kaarlon kasvot vääntyvät kirvelevästä tuskasta ja hänen äänensä
särähtää särkyneenä lausuessaan hiljaisella ja värisevällä äänellä.)

Anni, onko se minun Annini? Etkö sinä edes vastaa minun
kysymykseeni...? Anni, vastaathan sinä minulle. Missä sinä olit, Anni?

(Äänettömyys.)

Anni — mitä tämä...

(Yhtäkkiä Anni heittäytyy parahtaen Kaarlon eteen syleillen hänen
polviaan, ja hänen hengityksensä korisee kuin näkymättömän käden
puristuksessa.)

KAARLO

Voi Anni raukka, mitä nyt on tapahtunut?

ANNI vaikeroiden.

Oi Kaarlo älä kysy, älä kysyi — Annetaan olla... älä.

KAARLO hiukan lujemmin.

Ei Anni — minun täytyy saada se tietää!

ANNI hätääntyneenä, tolkuttomasti.

Sanoinhan minä jo... äsken.

KAARLO lempeän surullisesti.

Eihän minun pikku Annini voi tuollaisia sanoessa katsoa minua silmiin —
sillä ne ovat vielä kirkkaat, rehelliset sinisilmät.

(Aikoo suudella.)

ANNI parahtaen.

Ei Kaarlo, et saa, et saa!

KAARLO pysähtyy ja tuijottaa hetken kuin jähmettyneenä, kuin aavistaen
totuuden. Sitten hänen äänensä yhtäkkiä muuttuu lyhyeksi, käskeväksi.

Anni — sano heti missä olet ollut?

ANNI katsahtaa häneen pelokkaasti.

Oi älä kysy Kaarlo, älä kysy! Olenhan pyytänyt.

KAARLO kiihtyen.

Anni, sinun täytyy sanoa totuus.

(Anni vaikeroi nyyhkyttäen eikä vastaa.)

KAARLO jyrkästi.

Sinun täytyy sanoa totuus — minä en voi elää, ellet sano totuutta!
Anni, olitko sinä siellä, siellä...

ANNI parahtaa epätoivoisesti ikäänkuin keskeyttääkseen.

Voi Kaarlo, miksi sinä kiusaat minua! Olenhan jo sanonut...

KAARLO ikäänkuin ei olisi kuullut Annin sanoja.

Anni, olitko sinä äsken tehtaalla — mestarin luona?

ANNIN ruumis vavahtaa, hän vääntelee tuskaisesti käsiään, muttei vastaa.

KAARLO nostaa hänet tylysti.

Katso minua silmiin! Minun täytyy tietää totuus! Kuuletko?

ANNI itkien.

Mitä, mitä minun pitää sanoa?

KAARLO karjaisten.

Mitä? - (HHiljemmin, uhkaavasti.) — Ellet sinä paikalla sano totuutta,
niin me emme enää milloinkaan näe toisiamme.

ANNI parahtaen.

Kaarlo...

KAARLO armottomasti.

Onko se totta?

ANNI huohottaa raskaasti ja katsahtaa ympärilleen kuin tahtoisi paeta;
vihdoin kuiskaa värisevin huulin.

On...

KAARLO hypähtää ylös kuin käärmeen puremana ja hänen kätensä puristuvat
nyrkkiin. Pitkän äänettömyyden jälkeen kuiskaa hän oudolla, käheällä
äänellä.

Sinä, sinä! Etkö, etkö sinä huutanut... koettanut vastustaa...?

ANNI häpeän ja tuskan valtaamana.

Kaikki tein... mitä voin... Se peto uhkasi huomispäivänä toimittaa
sinut vangituksi ja suoraa päätä Siperiaan. Ja kiristi kurkustani,
painoi kädellään suutani... olin tukehtua...

KAARLO tarttuu päähänsä, ja hänen kurkustaan tunkeutuu kummallinen
koriseva ääni — ikäänkuin haavoitetun pedon karjahdus.

Ooh!

ANNI on tuskallisesti tarkastanut hänen kasvojaan; parahtaa äkkiä
käheästi.

Kaarlo...! hylkäätkö sinä nyt minut...? Etkö voi enää antaa anteeksi?

KAARLO

Eihän minulla ole mitään anteeksi annettavaa... Ethän sinä ole mitään
rikkonut, Anni parka... Mutta miksi menit sinne?

ANNI

Niin, en aikonut mennä, mutta se oli niin kamalaa ajatella että sinä
joutuisit... Niin lue itse...

(Hakee vapisevin käsin hameensa taskusta rypistyneen kirjeen ja ojentaa
sen Kaarlolle.)

KAARLO lukee kiihkeän jännityksen vallassa; loppupuolen lausuu
huomaamattaan ääneen.

 "Tahdon siis vielä kerran varottaa, viimeisen kerran: ellet saavu
 huomenna selittämään, miksi olet minua narrannut niin monta kertaa,
 lähtevät isäsi, veljesi ja sinä itse seuraavana päivänä iäksi täältä,
 ja rakastajasi tulee katoamaan kokonaan maastamme. Minulla on kirje
 jo valmis. Minun kanssani ei enää leikitellä. Muista nyt: tämä on
 viimeinen kerta!

 Mutta jos sinä selität syyn petolliseen menettelyysi ja käyttäydyt
 toisella tavalla, niin pidän huolta, ettei sinulta puutu mitään
 tällaisenakaan aikana. Eikä palkanalennus tule myöskään koskemaan
 sinun omaisiasi.

                                          Isällinen ystäväsi."

KAARLO hurjalla vimmalla.

Voi tuota kirottua konnaa! Kyllä minä sen... Odotappas, — odotappas
sinä "isällinen ystävä!"

ANNI tarttuu hänen käteensä, sopertaen levottomana,

Mitä sinä ajattelet, Kaarlo...? Kuule, sinä et saa vain tehdä mitään!
Lupaa se minulle...

KAARLO hurjasti, aivankuin syyttäen.

Mitä sinä sanot! Puolustatko sinä tuota... tuota roistoa?

ANNIN kasvoilla kuvastuu vaikea taistelu, mutta lopulla leimahtaa hänen
silmissään tulinen viha.

En! Tahtoisin nähdä hänet _kuolleena_! Se on niin kauan ahdistanut ja
kiusannut minua... ja nyt vielä...

KAARLO mutisee uhkaavasti, hammasta purren.

Hyvä on, hyvä on... Se on hänen viimeinen pahatyönsä täällä...

ANNI uudestaan hätääntyen.

Ei, ei, Kaarlo! Älä sentään ajattele mitään sellaista... Katsos,
kaikkihan olisi hukassa, jos, jos... — (Tarttuu Kaarlon kaulaan ja
painaa itkien päänsä hänen rinnalleen.)

Oi rakas, minä olen niin onneton...

(Äänettömyys.)

KAARLO puristaa häntä lujasti rintaansa vasten ja hänen suustaan kuuluu
terävä hammasten kiristys, sitten käheä kuiskaus.

Anni...

(Äänettömyys.)

(Aikoo suudella, mutta jäykistyy yhtäkkiä liikkumattomaksi niinkuin
olisi koskettanut jotain kylmää ja kosteata.)

ANNI kääntyy poispäin, koettaa irroittautua ja voihkasee
sydäntäsärkevästi.

Jumala jumala! Ei, ei häntäkään ole...

KAARLO

Anni, Anni, voitko vielä antaa anteeksi?

ANNI nyyhkytystensä lomassa katkonaisesti.

Voi Kaarlo parka... älä sinä... pyydä anteeksi. Ei sinulla...

(Emil tulee sisään ja he erkanevat hämmentyneinä.)

(Äänettömyys.)

EMIL masentuneesti.

Voitko sinä ymmärtää, miksei isälle anneta jauhoja velaksi?

KAARLO

Tiedäthän sinä sen ennestään, ettei lakkolaisille mitään velaksi anneta.

EMIL

Kyllä minä sen tiedän, mutta heti kun lakko oli päätetty lopettaa,
olivat monet jo taas saaneet... Sentähden minäkin menin pyytämään kaksi
kiloa velaksi, mutta kauppias ei antanut.

KAARLO jännittyneenä.

Mitä hän sanoi?

EMIL

Ei paljo mitään... näytti vain omituisen salaperäiseltä. Ja kun kysyin
uudelleen miksei hän meille anna niinkuin toisillekin, niin mutisi
jotakin, että mestari oli toistaiseksi kieltänyt antamasta isälle...

KAARLO aivankuin käsittäen.

Mitä se merkitsee...? Aikovatkohan ne...?

(Vaikenee, katsahtaen Anniin.)

ANNI tuskallisesti.

Niin, niin... mestari vihaa niin kauheasti isää... Jospa se nyt
toimittaa isän pois tehtaasta...?

KAARLO synkästi.

Vaiti! Ole huoletta, Anni. — (Päättävästi.) — Ei — sitä hän ei tule
tekemään. Ei, se on liikaa!

ANNI yhä tuskallisemmin.

Voi, voi... Kaikki, kaikki on nyt hukassa... Kävitkö sinä kylälläpäin,
Emil...? Tiedätkö sinä jo...?

EMIL katkerasti.

Kyllä minä sen tiedän, että nyt saadaan oikein komeasti kuolla nälkään
ja mestarilla on taas täydellinen vapaus riiata!

KAARLO hitaasti, raivosta värisevin äänin.

Sitä hän ei myöskään enää täällä tee. Ei, jumalauta! Sen täytyy loppua!

EMIL väsyneesti, hartioitaan kohauttaen.

Minkä sille voit! Et mitään! — (Ivallisesti.) — Ja kun sinä olet tullut
niin järkeväksikin...

ANNI varoittaen.

Emil...

KAARLO kähisee hammasta purren.

Älähän viitsi ilkkua Emil... jospa minä sittenkin voin...?

(Huomaa Annin pelästyneen ilmeen ja hillitsee vihansa ankaralla
tahdonponnistuksella, vieläpä koettaa hymyilläkin, mutta hänen kalpeat,
vapisevat huulensa vain vääntyvät surkeaan irvistykseen. Ovella hän
kääntyy ja sanoo kokonaan toisellaisella äänellä.)

No niin... täytynee kai lähteä tästä kotiin — nukkumaan... Hyvästi....

(Menee.)

ANNI hätääntyneesti.

Kaarlo...

(Tämä ei enää kuule. Anni jää jähmettyneenä seisomaan.)

KORPI tulee sisään ja sanoo synkästi.

Ei Halonen enää tule avustustahoja pyytämään. Ja meidän pikku Aune ei
myöskään taida tarvita enää maitoa... Hengittää niin vaikeasti... Mutta
miksi Kaarlo oli niin kummallinen? ei vastannut minullekaan mitään.
Mistä te väittelitte? Ethän vain mitenkään suututtanut häntä...?

EMIL epäröiden.

Enhän minä...

ANNI keskeyttää tuskallisesti moittien.

Voi Emil... sinä suorastaan ärsytit häntä! Miksi, miksi niin teit...?

KORPI levottomasti.

Mitä sinä sanoit hänelle?

ANNI

Ettei Kaarlo voi mitään... ettei hän voi estää... mestaria
elämöimisestä... Voi jospa hän nyt tekee jotakin...

KORPI ankarasti.

Emil, mitä sinä teit? Etkö sinä ymmärrä, että hän on kaikesta
kiihottunut ihan äärimmilleen! Ja vielä kuumeessa, nälässä.

EMIL mutisee katuvasti.

En taas tuota ymmärtänyt. Tässä ei muista muuta, kun ruokaa — aina vaan
ajattelee, kun saisi pienen palan leipää. Ja minä kun luulin, että
saadaan jo tänä iltana jauhopuuroa. — Ajatelkaa, mitä lapset olisivat
sanoneet! Eikä mitään — kaikki on kuin kamalaa unta...

(Purskahtaa rajuun itkuun.)

KORPI lähenee Emiliä, silittää hellän kömpelösti hänen tukkaansa,
änkyttää särkyneesti.

Älä nyt... poikaparka... Kyllä vielä saadaan...

EMIL koettaen hillitä itseään.

Ei se mitään.... isä... En minä mitään... Mutta jos se mestari
toimittaa teidät, meidät kaikki pois... Ja kun se sitten vielä...

ANNI keskeyttää hätkähtäen, ja nyyhkyttää.

Ja minä onneton sanoin vielä hänelle sen... voi, voi...

KORPI havahtuen.

Mitä sinä sanoit?

ANNI vältellen.

Tuota... en minä...

KORPI kiivaasti.

Sano paikalla... mitä olet puhunut! —

ANNI kuiskaa häpeän valtaamana.

Sanoin, että... että... se oli... Se koski mestaria.

KORPI astuu askeleen Annia kohden niin uhkaavan näköisenä kuin aikoisi
iskeä tyttärensä kuoliaaksi ja sähähtää raivokkaasti.

Sinä, sinä... Koskiko se mestaria ja sinua...? Voi sinua!

ANNI seisoo kasvojansa peittäen, nyyhkyttäen.

Voi isä, jos tietäisitte, mitä se... Ja uhkasi ajaa kaikki pois
työstä... teidätkin... ja... ja...

(Koskettaa vaistomaisesti kaulaansa.)

KORPI huomaa sen ja tarkastaa Annin kaulaa, mutisee.

Anni, Anni-parka... vielä sekin! Voi sitä, voi sitä konnaa! Se ei ole
ihminen!

EMIL voimattomalla uhkalla ja samalla masentuneena.

Voi tuota kirottua! Onko, saako se tehdä nyt sitte mitä vaan! Saako,
saako... se?

ANNI nyyhkyttäen.

Voi, isä, minun täytyy lähteä pois, jonnekin kauas... tai kuolla...
En voi olla täällä... niinkauan kuin _se_ on! En voi... Isä-kulta...
älkää... antakaa anteeksi...

KORPI

Voi lapsi parka...

(Anni juoksee itkien hänen syliinsä. Hän silittää tyttärensä tukkaa ja
kuiskaa hiljaa, surullisesti.)

Voi lapsi parka, pikku Anni raukka...

(Näyttää taas kuin havahauvan ja lausuu kolkosti, vaivoin hilliten
itsensä.)

Se mies on tehnyt _liian_ paljon pahaa! Sille täytyy tulla huono loppu,
sillä...

(Vaikenee äkkiä kuin sanojaan pelästyen, tarttuu päähänsä änkyttäen
hätääntyen.)

Herra jumala! Mitä, olenko minä jo hullu, kun en muista mitään?
Lörpöttelen tässä... ja Kaarlo ehtii, ehtii.. Voi.... jos nyt tapahtuu
jotain... kamalaa. Missä on takkini...? Pian, pian...

ANNI kauhistuen.

Voi isä, mitä tapahtuu...? Tarkoitatteko, että Kaarlo...

KORPI

No ei mitään Anni... tuo takkini nyt vaan...

ANNI

... minä tulen teidän kanssanne!

LIISAN ÄÄNI

Voi, nyt ymmärrän... Minä tulen teidän kanssanne.

LIISAN ÄÄNI

Vilho, Vilho... tule tänne!

KORPI

En ehdi! Minun täytyy lähteä...

LIISA ilmestyy kamarin ovelle, hätäisenä, kalpeana.

Minä pelkään, että Aune rupeaa nyt kuolemaan... Hän on kamalan
näköinen... Älä vain lähde minnekkään, Vilho...

KORPI mutisee tolkuttomasti.

Mitä, mitä tämä on...? Minunhan pitäisi heti...

LIISA on aivan suunniltaan ja vaikeroi epätoivoisesti.

Voi minua! Aune kuolee — minun syntieni tähden... Minä ansaitsen vaikka
minkä rangaistuksen, mutta kun pikku Aunen täytyy kuolla minun syntieni
sovitukseksi, niin se on liian kamalaa. Vilho, minä en kestä sitä
yksin, ole minun kanssani, tule...

(Poistuu nyyhkyttäen.)

KORPI on raatelevan tuskan ja ristiriidan vallassa. Ähkyen puristaa hän
kaksin käsin päätään niinkuin luulisi sen halkeavan, kaikki entinen
päättäväisyys on kadonnut, hän aikoo juosta kyökkiin, mutta pysähtyy
epäröiden.

ANNI hätäisesti, tarjoo päällystakkia hänen ylleen.

Isä kulta... meidän täytyy mennä...

KORPI astuu askeleen Annia kohden, mutta pysähtyy vieläkin ja mutisee
hiljaa.

Mutta jos Aune?

ANNI rukoillen.

Isä... Aune voi parantua... mutta jollemme pian mene, niin kaikki on
myöhäistä...

KORPI nopeasti, päättävästi.

Niin, minun velvollisuuteni on mennä — meidän asiamme täytyy pelastaa.

(Anni auttaa parhaillaan takkia hänen ylleen, kun epäselvästi kuuluu)

LIISAN ÄÄNI

Tule pian, pian...

KORPI

En voi sentään lähteä, mene sinä Emil, juokse...

EMIL

Kyllä... isä...


KORPI

Niin — et sinä voi mitään... ei hän sinusta välitä... Minun täytyy itse
mennä... Missä on takkini?

(Napittaa hermostuneesti takkiaan.)

ANNI käsiään väännellen.

Kiirehtikää... isä... juostaan hänen kortteeriinsa. Hän lupasi mennä
sinne... Minä pelkään... pelkään...

LIISAN ÄÄNI käheänä, kauhun valtaamana.

Isä... isä... tule... Jumalan tähden... Hänen kasvonsa vääntyvät...
muuttuvat sinisiksi... Pieni rinta korisee... korisee...

KORPI näyttää miltei mielettömältä, kun hän kohottaa vapisevat
nyrkkinsä ilmaan, hänen laihoilla, nääntyneillä kasvoillaan ja
koleassa, soinnuttomassa äänessään kuvastuu kiduttava neuvottomuus ja
epätoivo ja leuka vavisten huutaa oudolla, kolealla äänellä.

Mitä minä teen? Mitä teen...? En enää ymmärrä... Täytyykö minun tulla
hulluksi... hulluksi...?

Esirippu.




Kolmas näytös.


Sama paikka kuin ensimmäisessä näytöksessä. On ilta; seinäkello
näyttää olevan jo kahdeksan. Mestari istuu kirjoituspöytänsä ääressä
ja pikkupomo seisoo keskellä lattiaa, pidellen kädessään suurta
koneenavainta.

MESTARI hieman äreästi.

Menkää nyt ja koettakaa laittaa sitä konetta, niinkuin päivällä
neuvoin, ettei se pilaantuisi!

POMO raapaisten päätään.

En oikein ymmärrä, miten saan sen yksin toimeen, se on kovin vaikea
tehtävä... Sitäpaitsi menee tehtaassa paljon piloille, ellei jo pian
aleta töitä...

MESTARI äkäisesti.

En suinkaan minä niitä rupea korvista tänne raahaamaan — kun eivät
kerran tahdo työtä tehdä.

POMO arasti.

Mutta eiköhän mestari voisi vaikuttaa siihen, että lakko loppuisi, että
palkat tulisivat entiselleen...

MESTARI kiivaasti.

Ja antaisin niiden rauhassa järjestää uuden lakon, yllyttää koko
tehtaan työväenyhdistykseensä ja vaatia minua pois...

POMO

Minä pelkään, että tästä ei seuraa hyvää... Mitä enemmän kurjuus
kasvaa, sitä suuremmaksi paisuu myöskin katkeruus ja viha...

MESTARI

Mitä te tarkoitatte? Pitäisikö minun jättää paikkani, ilmoittaa
patruunalle, että kyllä minä lähden koska ne tahtovat... ja antakaa
niille enemmän palkkaa... Ne vaativat minut maantielle ja nyt minä
en hellitä ennenkuin nuo yllyttäjät lähtevät itse. — Sitäpaitsi te
tulette jo toisen kerran tarjoamaan minulle neuvojanne ja sosialistisia
oppejanne! Antakaa sen nyt myöskin olla viimeinen kerta...

POMO pelästyneenä.

En minä sellaista ole tarkoittanut enkä mitenkään tahdo neuvoa... enkä
minä sosialistisia oppeja hyväksy... en...

(Menee.)

(Eteisessä tulee häntä vastaan Kettunen ja astun mestarin huoneeseen.
Kävelee hiukan vaivaloisesti, mutta hymyilee kuitenkin nöyrästi ja
mielistelevästi.)

MESTARI menee kiittelemään.

Jaha, hyvää iltaa, Kettunenkos sieltä tuli! Käykää istumaan!

KETTUNEN

Kiitos, kiitos! — (Aikoo istua, mutia hypähtää älähtäen ylös, niinkuin
tuoli olisi ollut täynnä neuloja käret ylöspäin ja hänen hymynsä
muuttuu hassunkuriseksi irvistykseksi.)

Minä tuota, mieluummin seison... tuota, herra mestari...

MESTARI ihmetellen.

Miksi niin? Istukaa nyt vaan, Kettunen!

KETTUNEN änkyttäen.

Niin, tuota, tuota... minä olen tänään tuota, istunut liian paljon... —
(Nöyrästi.) — Mutta jos herra mestari tahtoo, niin kyllä minä, tuota...

(Taas ilmestyy Kettusen kasvoille tuo tuskallinen irvistys sekaantuen
hänen nöyränimelään hymyynsä, kun hän varovasti istuutuu ihan tuolin
reunalle.)

MESTARI

No, vastakos se kokous nyt loppui?

KETTUNEN puolustellen.

Ei, kyllä se loppui jo seitsemän aikana — mutta minä en tuota, usk...
minä en voinut tulla tänne suoraan yhdistykseltä, tuota... Sillä ne
olisivat voineet epäillä jotakin, ja tuota... karata minun päälleni...
Ne ovat sellaisia kauheita roistoja... niinkuin se Korpikin — ja sen
poika! — (Raivosta kihisevällä äänellä.) Niin, minä pyydän nyt herra
mestarille ilmoittaa, että se hunsvotti, se poikalurjus hyökkäsi
minun kimppuuni, tuota... Ja ihan kepillä, tuota... — (Koskettaa
vaistomaisesti housuntakapuoltaan ja lisää sähisten.) — Niin, aivan
niin se ryövärin penikka teki! Enkä minä sitä unohda — en, e—n!

MESTARI ei voi pidättää naurahdusta, vaan kääntyy toisaalle; hetken
kuluttua.

Kas vaan tuota lurjusta! Kun uskaltaakin!

KETTUNEN kuin haltioissaan.

Jaa! Sanokaas muuta. Kun uskaltaa... senkin...

MESTARI maltittomana.

No niin, oliko siellä kysymys...

KETTUNEN ei huomaa mestarin kärsimättömyyttä, vaan jatkaa innostuneena.

Sellaisia ne ovat! Vaikka ei herra mestarin sentään tarvitse luulla,
että minä, tuota, niitä pelkäisin. Ei! — (Viekkaasti.) — Mutta minä
voin paremmin hyödyttää herra mestaria, kun ne eivät tiedä mitään...

MESTARI hyväksyvästi.

Kyllä se oikein on, Kettunen! No, kuinkas siellä nyt kävi?

KETTUNEN

Niin tuota, kyllä se nyt loppui...

MESTARI salatulla ilolla.

Todellakin? Kertokaa...

KETTUNEN

Ei siinä, herra mestari, ole enää muuta kertomista, kuin että ne
huomenaamuna päättivät mennä työhön — niinkuin herra mestari ja herra
patruuna tuota, sen ovat määränneet. Ja niinhän se ollakin pitää; minä
olen aina sanonut, tuota, että se on kauhiata kapinoimista jumalan
säätämää järjestystä vastaan, kun tuollaisia lakkoja tehdään.

MESTARI

Oikein sanottu! Kyllä minä koetan muistaa tämän — puhun itse herra
patruunalle... No, eivätkö ne mitään muuta päättäneet — oliko siellä
mitään puhetta kaikkien työhön pääsemisestä?

KETTUNEN raapaisten päätään; typerästi.

Ei — en tuota, minä huomannut....

MESTARI hiukan kärsimättömästi.

Minä tarkoitan, eikö kokouksessa tehty sellaista päätöstä, että
kaikkien työläisten on uudelleen päästävä työhön.

KETTUNEN varmasti.

Ei, ei! Eihän siellä mitään sellaista päätöstä tehty. Kuinka ne sentään
uskaltaisivat sellaista päättää! Kiittäkööt herra mestaria ja jumalaa,
jos vielä armosta pääsevät työhön!

MESTARI mielissään.

Jaha, jaha! Hyvä on. Te olette kunnon mies, Kettunen — sellaisia
pitäisi kaikkien työmiesten olla — silloin ei syntyäsi tuollaisia
lakkoja ja muita rettelöitä! — Ei siellä muuta sitten ollut...?

KETTUNEN muistellen.

Ei tuota — ei suinkaan, herra mestari...

MESTARI hymyillen.

Hyvä on Kyllä minä sitten tämän muistan.

KETTUNEN

Kiitoksia, kiitoksia vaan! — (Entistä nöyremmin, aivankuin uuden
ajatuksen valtaamana.) — Niin tuota, kyllä minä kaikkeni koettaisin
mestarin hyväksi... jos tuota — se Korpi poikineen ei enää tulisi
tehtaalle... Ja se Suonpää, se on ihan kauhia hunsvotti! — On aivan
synti ja häpeä, että se saa olla, tuota. — (Katsahtaa mestariin.) —
Niin, minä tarkoitan sitä, että kyllä mestari tuota, on äärettömän
hyvä, ihan liian hyvä kun voi sitä lainkaan kärsä...

MESTARI on ensin näyttänyt äreältä ja neuvottomalta, mutta sitten hän
kysyy äkkiä, silmät välähtäen.

Oliko Kettunen silloin kuulemassa, kun Suonpää puhui yhdistyksellä,
ettei kenenkään pitäisi mennä asevelvollisuuskutsuntaan?

KETTUNEN innostuen.

Juu, juu! Kyllä minä tuota, kuulin!

MESTARI

Eikö se myöskin ole puhunut yhteiskunnan kumoamisesta?

KETTUNEN kostonhimoisesti.

Juu, juu kyllä se puhuu mitä vaan! Ei niin pahaa ole, jota sellainen
ei puhuisi! — (Nopeasti, miltei kirkuen.) — Tietysti! Yhteiskunta
nurin — että saataisiin minun rahani! Nähkääs herra mestari... minulla
on pankissa 2,673 markkaa rahaa, ja sen, juuri _sen_ ne tahtoisivat
julkeasti ryöstää... Ja sitten tasata tietysti yhdistyksen jäsenten
kesken! Mutta minä, tuota, en luovu rahoistani — en, en! Minä, tuota...


MESTARI keskeyttäen.

Se olikin hyvä, että Kettunen on itse kuullut... Kun minulla on täällä
kirje sen Suonpään toimista... enkä ole kaikkea kuullut itse, niin kai
Kettunen allekirjoittaa sen...? — (Hakee kiihkeästi.) — Kas, tässä se
on.

KETTUNEN ottaa kirjelmän, ja lukee ääneenkin muutamia kohtia.

"Yllyttänyt tottelemattomuuteen esivaltaa vastaan" — "luvannut kumota
laillisen hallituksen". — (Raapaisee päätään ja sanoo epäröiden.)

En tuota tiedä, jos se ihan näin sanoi... se puhui jotain yhteiskunnan
kumoamisesta...

MESTARI äreästi

No, mutta onhan se sama asia!

KETTUNEN pelästyen.

Niin, kai herra mestari tuota, sen paremmin tietää, tietysti... Ja jos
herra mestari kerran tuota, tietää ja tahtoo, niin kyllä minä tuota...

(Menee pöydän ääreen ja kirjoittaa nimensä paperiin.)

MESTARI

Hyvä on! Kettunen pitää nyt sitten mielessään, etten minä ole missään
tekemisissä tämän kirjeen kanssa. Nähkääs, se on mukavampi näin, kun —
kun minä en ole kaikkea itse kuullut...

KETTUNEN

Niin kai... mestari saa vain luottaa minuun... — (Istahtaa,
huomaamattaan, mutta hypähtää äkkiä ja sähisee kasvot kivusta ja
suuttumuksesta vääntyen.) — Mutta tuleeko se Korpi sitten varmasti pois
täältä... ja, ja varsinkin se pojan hunsvotti, lurjus?

MESTARI joka ei ymmärrä Kettusen kiihtymyksen syytä, huomauttaa
kylmästi.

Kyllä minä sitten teen, niinkuin parhaaksi näen.

KETTUNEN nöyrästi.

Tietysti herra mestari itse parhaiten tietää... enhän minä, minä
tuota... Jaa, ehkä minä, tuota, saan nyt sitten mennä...?

MESTARI hyvästellen kädestä.

Hyvästi vaan, hyvästi vaan!

KETTUNEN

Hyvästi, herra mestari! Ja nöyrimmät kiitokset, tuota, lupauksistanne...

(Menee.)

MESTARI kävelee edestakaisin hykerrellen käsiään mielihyvästä.
Seisahtuu keskelle lattiaa ja jupisee itsekseen.

— Jaha, koska ne eivät päättäneet — niin kyllä minä päätän — (Laskee
sormillaan.) — Suonpää — Korpi — hänen poikansa. Hm. — (Menee
telefooniin.) — Saanko patruuna Jönssonille. — Onko se herra patruuna?
Jaha, hyvää iltaa, tämä on Holm. Minulla on nyt oikein hyviä uutisia!
Senjälkeen kun soitin, kävivät monet työmiehet ilmoittamassa, että
tulevat työhön milloin tahansa. Ja äsken oli lakkolaisilla yhteinen
kokous, jossa päättivät lopettaa lakon ja palata huomenna töihin
ilman mitään ehtoja. — (Paussi.) — Niillä ei onneksi ollut mitään
avustusrahastoa, ja kyllä routa porsaan kotiin ajaa! — (Nauraa
ivallisesti.) — Kyllä se oikein oli niille lurjuksille, kun menivät
levittämään minusta sellaista — ihan perätöntä valhetta! — (Paussi.
— Sitten jatkaa omituisen mielistelevällä äänellä.) — Minun pitäisi
taas puhua herra patruunalle siitä — siitä eroittamisasiasta. Minä
olen edelleenkin sitä mieltä, että jos ne kiihottajat, joiden ansiota
tämä lakko oli — jos ne saavat rauhassa jatkaa kiihotustyötään,
niin pian liittyy suurin osa työväestä yhdistykseen ja me saamme
uuden lakon, joka ei lopu näin helpolla. Sentähden pahimmat pitäisi
eroittaa — nyt kun on sopiva tilaisuus. — (Paussi.) — Niin, ainakin
ne kolme, joista olen puhunut — sitä vaatii ehdottomasti tehtaan ja
herra patruunan etu. Ensiksi Kaarlo Suonpää; sitten Vilho Korpi. —
(Paussi.) — Niin — kyllä hän tavattoman hyvä työmies on, mutta hän
juuri on suurin syyllinen tähän lakkoon. — (Paussi.) — Tietysti en
minä millään tavalla tahdo tehdä herra patruunan tahtoa vastaan,
mutta minun täytyy kuitenkin ilmoittaa, että tuo Korpi on erittäin
älykäs mies, se saa täällä niin paljo aikaan, että minä en voi mennä
vastaamaan tehtaan turvallisuudesta, enkä työväestön kuuliaisuudesta
ja rauhallisuudesta. — (Paussi — iloisesti.) — Herra patruuna siis
suostuu Korven eroittamiseen. — (Paussi.) — Kiitos, kiitos! Nuori se
kyllä vielä on, mutta isänsä sisu sillä näyttää olevan. — (Paussi.) —
Niin, niin, en minä nyt tällä kerralla useampaa... ehkä ne toisetkin jo
tuosta huomaavat... — (Paussi.) — Kiitoksia vain — herra patruuna saa
täydellisesti luottaa minuun siinä suhteessa! Hyvästi, herra patruuna!

Sytyttää taas sikaarin ja kävelee muutaman kerran lattialla
edestakaisin; napsahuttaa sitten sormiaan ja sanoo puoliääneen. —
"Kaikki käy kuin rasvattu!"

Pomo tulee sisään ja asettaa pitkän koneenavaimen nurkkaan.

MESTARI ystävällisesti.

No, onnistuitteko?

POMO

Onnistuin minä sentään lopulta...

MESTARI iloisesti.

Hyvä on, hyvä on! Vaikkei nyt enää muutenkaan ole mitään hätää —
huomenna alkavat työt! — (Tarjoaa sikaarin.) — Tässä olisi, pankaa
sauhuksi.

POMO hämmästyneenä.

Todellakin! Onko lakko loppunut? Onko patruuna antanut myöten? — (Ottaa
koneellisesti sikaarin.)

MESTARI

Ei — sitä hän ei ole tehnyt! — (Avomielisesti.) — Vaikka kyllä hän,
näin meidän kesken puhuen, olisi jo monta kertaa antanut perään —
jollen minä olisi saanut häntä vakuutetuksi voitostamme... Mutta minä
toimitin myöskin voiton. — No istukaa, istukaa ja pankaa sauhuksi 1 Ja
mitä äskeiseen tulee — niin se saa olla kokonaan unohdettu...

POMO änkyttää epäröiden.

Niin minä tarkoitin todella hyvää... Ajattelin, pelkäsin että
mestarille kävisi huonosti... jos he saavat tietää... että se onkin
herra mestari, joka todella on ollut ihankuin johtaja

MESTARI innostuneena.

Johtaja! Se on oikea sana! Se minä olen ollut... Mutta eivät ne minulle
mitään mahda — kun karjasen, niin hajaantuvat kuin lampaat! — Jaa...
tässä muistaissani ilmoitan, että olen aikonut toimittaa teille 50 mk
kuukautisen palkankorotuksen — koska lakko meni näin hyvin.

POMO muuttuen heti nöyremmäksi.

Kiitoksia, kiitoksia, herra mestari... Kyllä minä... minä sitten
koetan...

MESTARI

Minä luotan nyt siihen. — (Nojautuu taaksepäin, puhallellen savuja ja
puhuu ensin kuin itsekseen.) — Jaa, kyllä sitä tuntee kuin taakasta
päässeensä ja samalla tyydytystä, kun on yksin saanut aikaan tuollaisen
voiton, siinä on täytynyt häärätä yöt ja päivät — ja käyttää järkeä.
— Te ette voi aavistaa, miten paljon siinä täytyy ajatella ja miten
monenlaisia keinoja käyttää ennenkuin saa masentumaan...

POMO näyttää nololta ja kiusaantuneella.

Ei minulla taida enää tänään olla mitään tehtävää...

MESTARI

Ei kai! Ja huomenaamuna sitten aletaan täydellä höyryllä! Hyvää yötä,
hyvää yötä!

(Pomo menee.)

(Kävelee innostuneena pari kertaa edestakaisin lattialla, sitten
vilkaisee kelloaan ja alkaa sulkea kirjoituspöydän laatikoita.)

(Silloin kuuluu kolme kovaa koputusta. Mestari säpsähtää ensin, mutta
hillitsee itsensä ja huutaa. — "Sisään!")

(Hetken äänettömyyden jälkeen aukenee ovi ja sisään astuu Kaarlo. Hän
vapisee vilusta ja kuumeesta, hänen kasvonsa ovat tavattoman kalpeat ja
hän huohottaa kuin nääntymäisillään; hän pysähtyy ovelle äänettömänä
ja tuijottaa mestaria hillitystä vihasta ja kuumeesta hehkuvilla
silmillään.)

MESTARI pelästyneenä.

Miksi tulette näin myöhään...? Mitä asiata? Onko teillä... minulle
asiata...?

KAARLO lausuu vieraalla, käheällä äänellä kuin iskien.

Miksei Korvolle anneta jauhoja kauppiaasta?

MESTARI hämmentyy hetkeksi, mutta sitten ärähtää röyhkeästi.

Mitä se sinulle kuuluu?

KAARLO vähän äänekkäämmin.

Se kuuluu! Koska te olitte kieltänyt! Kauppias sanoi.

MESTARI silmät välähtäen.

Vai sanoi kauppias niin. No niin! Minä tein sen — Patruunan käskystä...
Entä sitten?

KAARLO

Miksi, miksi? Minä tahdon tietää sen!

MESTARI pilkaten.

Vai tahdotteko te vieläkin! No hyvä! Sentähden, että tämän jälkeen ei
Korpi enää tule tehtaaseen, tule tehtaaseen.

KAARLO läähättää ja änkyttää katkonaisesti.

Tarkoitatteko, että hän joutuu pois? Korpi, joka on ollut täällä
tehtaan perustamisesta asti. Ajetaanko _hänet_ pois?

MESTARI hymähtää hiukan nähdessään sanojensa murhaavan vaikutuksen.

No, mitenkä sen ottaa!

KAARLO kiihkeästi ja tuskallisesti.

Ei, ei! Se on mahdotonta! Peruuttakaa se! Teidän _täytyy_ peruuttaa se!

MESTARI

Täytyy! _Kuka_ minut pakottaa? Sitäpaitsi — se on patruunan
toimenpide...

KAARLO harvakseen, syyttävästi.

Se on _teidän_ tointanne! Te olette sen järjestänyt! Te, te!

MESTARI

Älkää huutako! — (Kostonhimoisesti.) - Se on oikeastaan sivuasia,
_kenen_ tointa se on — pääasia on, että hän menee täältä. Ja jollei ole
muuta asiaa, niin lähtekää tekin täältä — ehkä _tehtaaltakin_... Se on
minun mielipiteeni.

KAARLO yhä nousevalla vihalla.

No, minä en huuda... Mutta Korpea ei ajeta kuin koiraa! Te itse
menette ennen... Niin, lähtekää te pois tältä tehtaalta! Se on _minun_
mielipiteeni!

MESTARIN silmät välähtävät kiukusta ja epämääräisestä pelosta. Hän
hillitsee kuitenkin itsensä ja sanoo puoleksi ivallisesti.

Pois? Minä! Miksi niin...?

KAARLO

Te olette tehnyt täällä niin paljon pahaa... En voi kärsiä, että te
jäätte tänne!

MESTARI koettaa vieläkin puhua pilkallisesti, vaikka vapisee raivosta.

Vai niin... Te ette voi kärsiä minua... Mutta herra ei näytä vielä
tietävän, että hän huomenna lähtee täältä toisten villitsijäin mukana.
— _Pahaenteisesti._ — Tänne ei kukaan teistä koskaan tule takaisin —
eikä teitä muuallakaan avosylin työhön oteta... Ymmärrättekö...?

KAARLO hiljaa, jännittyneenä.

Aiotteko te Korvenkin tulevaisuuden tehdä tuollaiseksi...

MESTARI aivankuin vihastaan juopuen.

Tulevaisuudestanne minä viis — sen saatte nähdä — kun odotatte...
Mutta täältä menette huomenna — ellei muuten min vankikyydillä. Te
olette nähtävästi unohtanut, että minulla on vieläkin eräs varma keino
jälellä...

KAARLO kuumeisen nopeasti ja tuskallisesti.

Minä kyllä menen ilman muuta - se ei mitään merkitse. Mutta, mutta
antakaa Korven jäädä... Häneltä on lakon aikana mennyt kaikki, paljon
lapsia — pienin vielä sairaana Mihin hän joutuu keskitalvella, kun
kaikkialla on niin kova työttömyys...? — (Katsoen maahan, jatkaa hän
aivankuin ponnistellen.) — Mestari... minä menen heti, jo tänä yönä...
koetan unohtaa kaikki, kaikki — mutta antakaa, antakaa Korven olla
työssä...

MESTARI keskeyttää voitonriemuisesti, pilkaten.

Oo — vai jo toinen ääni kellossa! Mutta se on jo myöhäistä! Minulle ei
_rankaisematta_ syydetä sikamaisuuksia! — _Matkien._ — "Minä en voi
kärsiä teitä!" Mitä se on? — (Lyö raivokkaasti nyrkkiänsä pöytään.)
— Te, sinä, nulikka! Sinä olet ollut täällä vain _minun_ armostani!
Olisin voinut koska tahansa lähettää sinut ikuiselle tielle! Ja sinä
uskallat — uskallat sanoa, ettet, ettet kärsi minua tehtaassa! Tiedä
huutia — lurjus, nulikka, sinä...! — (Vaikenee niinkuin ei löytäisi
kyllin tehokasta nimitystä.)

KAARLO näyttää ensin omituisen avuttomalta, lamautuneelta, mutta
käsittäessään turhaan nöyrtyneensä, valtaa hänen kuumeisen olemuksensa
villi viha, ja se kiihtyy jokaisesta sanasta.

Niin — minä en kärsi! Te olette... teidän tähtenne jouduimme häviöön...
Ja sitten aijotte vielä ajaa pois Korven... te, te.. — (Muistaa
äkkiä ja lausuu raskaasti ja läpitunkevasti kuin tahtoisi surmata
sanoillaan.) — Niin — te tapoitte Halosen — teidän tähtenne hän hirtti
itsensä!

MESTARI änkyttää tolkuttomasti.

Mitä... onko hän...? Minkätähden...?

KAARLO samoin kuin ennen.

Te pakoititte hänet uhkauksillanne pettämään toverinsa — sentähden hän
sen teki. Ilahduttaako teitä työnne...?

MESTARI tointuen uudestaan heräävästä vihasta.

Mitä... sinä uskallat... teet täällä...? Pois täältä... tiehesi! Muuten
käy huonosti — huonosti sanon minä.

KAARLO uhkaavasti.

Niin teille käy huonosti jollette lähde — teidän täytyy mennä pois
täällä! - (Hiljemmin.) - Sillä te olette tehnyt sellaisen _rikoksen_,
että, että...

MESTARI

Rikoksen? Sinulle? Mitä minä sinulle olen tehnyt...?

KAARLO tuskasta ja raivosta käheällä äänellä.

Te olette raiskannut minun morsiameni? Kurja konna! Murhaaja!

MESTARI tolkuttomasti.

Mitä, mitä sanot...? Lurjus! Vankeuteen toimitan... Siperiaan, siellä
istut... lurjus! — (Ikäänkuin kostonhimosta huumautuen unohtaa hän
kaiken varovaisuuden ja sähisee röyhkeästi ilkkuen.) — Ja tiedä se,
että minä teen ja tulen aina tekemään, mitä itse tahdon! Morsiamesi!
Entä sitten? Kyllä se sinulle vielä kelpaa...

KAARLON hampaat kirskahtavat terävästi, hän astuu askeleen eteenpäin,
ärjähtäen hurjistuneena.

Kuolema ja helvetti! _Nyt riittää!_ Kysyn viimeisen kerran: lähdetkö
täältä?

MESTARI änkyttää pelosta ja kiukusta vavisten.

En koskaan sinun käskystäsi... senkin, senkin roisto! Mitä nyt...
sinä...

KAARLO

Vai et mennyt...

(Hypähtää notkeasti ovelle, vääntää sen lukkoon ja pistää avaimen
taskuunsa. Hänen kuolemankalpeat kasvonsa näyttävät pelottavilta ja
silmissä leiskahtaa julma, mieletön riemu.)

Hyvä on!

MESTARI pälyilee kauhistunein katsein ympärilleen, ähkyen.

Mitä tämä on...? Päästäkää, päästäkää minut... pois, minä tahdon...

KAARLO huutaa kaameasti.

— _Myöhäistä! Et enää mene täältä!_

(Hän kyyristyy hiukan ja tuijottaa hetken kuin sekopäisenä kuumeesta
kiiluvin silmin vihollistaan. Mestari käyttää tätä toimettomuutta
hyväkseen, hyökäten äkkiä telefooniin.)

MESTARI kiertää telefoonin kampia vimmatusti ja parahtaa hätääntyneenä.

Poliisikamari! Apua Jönssonin tehtaalle! Täällä... apua!

(Kaarlo aikoo ottaa revolverin taskustaan mutta se takertuu taskun
vuoriin. Mestari huomaa sen, heittää kuulotorven ja siepaten nurkasta
pomon jättämän koneavaimen aikoo hyökätä Kaarlon kimppuun.)

(Mutta viime hetkellä saa Kaarlo revolverin irti taskustaan ja ojentaa
sen mestaria kohti. Mestarin ase putoaa kolahtaen lattialle, hän
pakenee kamariinsa ja lukitsee oven, huutaen eläimellisellä äänellä)

Apua... auttakaa, auttakaa! Minut murhataan... murhataan!

(Kaarlo ei puhu enää mitään. Hurjalla vimmalla potkaisee hän oven
säpäleiksi ja syöksyy mestarin huoneeseen. Sieltä kuuluu askelten
töminää, mestarin hätähuuto joka vaikenee korahtaen revolverin
laukaukseen. Sitten seuraa hiljaisuus ja hetken kuluttua tulee Kaarlo
takaisin revolveri kädessään.)

(Hän seisahtuu keskelle huonetta ja katselee ympärilleen kuin mieletön
— ikäänkuin heräisi pitkästä unesta tietämättä missä on. Näin seisoo
hän kauan äänettömänä — pari kertaa vain raskaasti huokaa.)

(Äkkiä hän katsahtaa revolveriin ja hänen kasvoilleen häilähtää
ikäänkuin pelastavan ajatuksen varjo, hänen rintansa alkaa kohoilla
entistä raskaammin, kalpeat kasvot muuttuvat omituisen päättäväksi
ja samalla surullisiksi. Sitten katsahtaa kerran ympärilleen kuin
hyvästellen, kohottaa revolverin piipun ohimoansa vastaan ja ummistaa
silmänsä...)

(Mutta juuri silloin alkaa kuulua kiireisiä, läheneviä askeleita, arka
koputus ja vihdoin hätäinen,, tuskallinen kuiskaus.)

ANNI

Kaarlo, Kaarlo — oletko siellä? Sano, sano, oletko siellä?

(Äänettömyys. Kaarlon revolveri vaipuu alas.)

ANNI

Voi jumala! Hän on kuollut... Avaa, avaa... Kaarlo...

(Kuuluu useampia askeleita.)

KORVEN ÄÄNI

Onko hän siellä? Mitä?

(Yhä enemmän askeleita ja muuta melua.)

POLIISIN ÄÄNI röyhkeänä.

Mitä täällä on tapahtunut? Täältä pyydettiin apua. Onko ovi suljettu?

(Koputtaa lujasti.)

POLIISI

Avatkaa poliisimestarin nimessä!

KAARLO ei vieläkään liikahda paikaltaan — katsahtaa vain ympärilleen
kuin piiritetty metsäneläin.

ANNI vihlovalla, sydäntäsärkevällä äänellä.

Kaarlo, jumalan tähden — oletko, oletko sinä siellä? Jos elät, niin
aukaise...

(Kaarlo säpsähtää niinkuin olisi saanut ankaran iskun. Astuu askeleen,
mutta epäröi vieläkin hetken; sitten heittää revolverin luotaan ja
menee raskain askelin aukaisemaan oven.)

(Poliisit, Anni, Emil ja Korpi astuvat sisään. Etummainen poliisi
osoittaa toverilleen Kaarloa ja menee suoraan mestarin huoneeseen.)

TOINEN POLIISI lähenee Kaarloa epävarmasti.

Oletko sinä tuota... Mitä täällä on tapahtunut? Mitä, mitä sinä täällä
teet... näin myöhään?

POLIISI ilmestyy mestarin huoneen ovelle ja änkyttää kauhistuneena.

Mestari... on murhattu...

(Kaikki seisovat lamaantuneina hämmästyksestä.)

KORPI mutisten kuin itsekseen.

Onko se totta...?

POLIISI tekee äänettömän merkin toverilleen läheten Kaarloa — ja sitten
he yhtäkkiä tarttuvat häneen ja kytkevät käsirautoihin.

Mitä sinä olet tehnyt, roisto! Tunnustatko rikoksesi? Sinä olet
vangittu — murhasta... Kaikki vastarinta turhaa. — (Toiselle
poliisille.) — Ilmoita heti patruunalle.

(Tämä lähtee telefooniin. Soittaa Jönssonnille.)

KAARLO masentuneesti.

Vangitkaa vain — minulle on nyt kaikki samantekevää. — (Itsekseen.) —
Mutta miksei, miksei hän luvannut mennä?

POLIISI mutisten.

Vai samantekevää... niin, kai se on samantekevä, kun ihminen on
tapettu... — (Asettuu valppaana seisomaan Kaarlon taakse.)

TOINEN POLIISI puhun telefooniin.

Onko se herra patruuna? Tämä on mestarin konttorissa. Täällä on tehty
kamala murha — mestari Holm on ammuttu... Niin juuri täällä. Tahtooko
herra patruuna tulla itse tänne? Jaha, kyllä me odotamme...

(Asettaa kuulotorven paikoilleen ja sanoo toiselle poliisille.)

Patruuna tulee tänne — meidän täytyy odottaa, kunnes hän tulee...

KORPI palaa mestarin huoneesta, astelee hitaasti Kaarlon luokse, ja
lausuu hetken äänettömyyden jälkeen raskaan liikutuksen valtaamana.

Voi Kaarlo — mitä sinä olet tehnyt? Miksi, miksi? Ellet itseäsi
ajatellut, niin etkö muistanut köyhien yhteistä suurta asiaa?
Olethan aina myöntänyt, ettei murhilla ja väkivaltaisuuksilla saada
mitään aikaan, paitsi vahinkoa. Juuri tänä iltana sinä selitit sitä
kokouksessa. Olet selittänyt toisille, varoitit sellaisesta ja nyt...?
Miten se on mahdollista?

KAARLO epätoivoisesti, tolkuttomasti.

Voi antakaa, antakaa anteeksi... Minä en ymmärrä itsekään, miten se
oikein tapahtui... Minä päätin vielä täälläkin, etten saa menettää
malttiani ja koetin puhua kauniisti, pyysin. Mutta kun se alkoi ilkkua,
pilkata, silloin tuntui niinkuin päässäni olisi alkanut hurjasti
pyöriä, kohista — enkä muistanut, huomannut mitään, ennenkuin kaikki
oli myöhäistä... Voi minua... voi...

KORPI värisevin äänin, lohduttavasti.

Kaarlo parka — en minä sinua enää syyttää tahtonut... Minä kyllä
ymmärrän, että tämä on onnettomuus, jolle et ole voinut mitään...
Tulin vaan sanoneeksi kun pelkään, että tämän tähden aletaan ahdistaa
muutenkin heikkoja työväenjärjestöjä, vainota toimihenkilöitä,
leimataan ehkä murhamiehiksi — niin on muuallakin tehty... Se olisi
niin suuri vahinko...

KAARLO kohottaa raudoitetut kätensä kasvoilleen, ähkyen tuskallisesti.

Ja minä, minä, minä...

EMIL katkeran toivottomasti

Entä sitten? Eihän tästä muutenkaan ikinä tule sen parempaa! Nytkin
kärsittiin viikkokaudet ja palkaksi saadaan lähteä maantielle
pakkaseen, nyt kun ei enää jaksa kävellä. Ja pienet viattomat lapsetkin
ovat ihan turhaan kituneet ja kuolleet suorastaan nälkään. Se on
jotain, jotain...

KAARLO kuin itsekseen, vapisevalla äänellä.

Se juuri kauheinta onkin. Ken eilenkin oli hautausmaalla ei koskaan
voi unhottaa sitä pitkää kirstujonoa, ja äitejä jotka vilusta väristen
tuijottivat pienokaisiaan jotka lepäsivät viime kehdoissaan niin
surkean laihoina ja hentoina kuin kuoliaaksi paleltuneet linnunpojat.

KORPI on kuunnellut synkän, neuvottoman näköisenä, mutta äkkiä hänen
katseensa kirkastuu ja hän lausuu innostuneena.

Ei pojat — he eivät ole kuolleet turhaan... Nuo hennot laihtuneet
ruumiit tulevat haudoistakin huutamaan kärsimyksistään, meidän
taistelustamme. Nuo pakkasen jäykistämät pikku suut puhuvat ikuisella
äänettömyydellään vakuuttavammin kuin mitkään sanat, herättäen tuhansia
työläisiä ajattelemaan asemaansa. Ja kun olosuhteet pakottavat
työläisluokan järjestymään, siis kehittämään, sivistämään itseänsä, saa
se samassa suhteessa yhä enemmän vaikutusvaltaa — ja parantaa myöskin
yhtämittaa asemaansa. Ja niin on lopulta kaikki muuttuva. Työläisten
voittoa ei voi ehkäistä mikään sorto eikä väkivalta. Ei siis tarvitse
toivottomaksi — tämä on vain...

POLIISI keskeyttää ankaran virallisesti.

Vaiti! Lopettakaa vihdoinkin kiihoituksenne, sillä te joudutte
vastaamaan siitä, mitä nyt olette saaneet aikaan! Tiedättekö mikä
rangaistus seuraa murhaan yllyttämisestä?

KORPI tolkuttomasti.

Murhaan yllyttämisestä?

POLIISI

Niin juuri 1 Siitä tulee kuritushuonetta! Sentähden minä kiellän teitä
poistumasta, kunnes saan lähempiä ohjeita.

ANNI tuskallisen hämmästyksen valtaamana.

Isä kuritushuoneeseen 1 Isä on syytön!

KAARLO katkeran masentuneesti.

Korpi? Yllytyksestä? Mitä, mitä te puhutte? Ei, älkää enää — se on
liikaa.

EMIL kuohahtaen voimattomasta vihasta.

No, viekää sitten minutkin! Ja pian! Parempi on istua raudoissa, kuin
elää tällaista elämää! Miksette tapa heti? Kuolema ainakin lapsille
tulee, jos ne yksin jätetään.

POLIISI

Vaiti, sanon minä! Ei täällä rähistä!

KAARLO kääntyy mestarin huonetta kohden, katseessaan epämääräinen
toivottomuus ja tuska.

Eikö jo voida lähteä täältä? Minne tahansa!

POLIISI röyhkeästi.

Ei täältä lähdetä ennenkuin patruuna tulee!

(Tarttuu Kaarlon hihaan aivankuin peläten tämän pakenevan.)

ANNI on aivankuin kauhun ja hämmästyksen lamauttamana. Nyt hän
tulee Kaarlon luokse, tarttuu vapisevin sonnin vuoroin käsiin ja
rautoihin ikäänkuin irroittaakseen ne, sitten lysähtää polvilleen kuin
kuolettavan kuulan satuttamana parahtaen särkyneesti.

Kaarlo...

KAARLO hätkähtää, kuin pahasta unesta havahtuessa ja änkyttää
katkonaisesti:

Voi Anni — mitä tämä on? Onko kaikki totta, Anni parka? Olenko minä
murhaaja jonka elämä hukkuu hämärään vankikoppiin... — (Katsahtaa
kuin tuskasta sekopäisenä ympärilleen.) — Voi Anni... eikö mitään...
Sinnekö meidän pikku kotimme häipyi...? Ja me puhuimme puutarhasta...
missä leikkivät pienokaiset... Ei, kyllä kuolema on parempi... — (Ääni
katkeaa kuin tukehtuneena.)

KORPI

Kyllä tämä raskaalta tuntuu... sinäkin, poikaparka... — (Vaikenee
tietämättä, mitä sanoisi, miten lohduttaisi. Mutta yhtäkkiä hänen
kasvonsa kirkastuvat ja hänen matalassa, hillityssä äänessään ja
laihoilla kasvoillaan kuvastuu väkevä sisäinen innostus ja voima.)

Ei pojat... ei niin! Tiedättekö, minä tunnen tällä hetkellä jotain
sellaista, etten koskaan ennen, niinkuin pimeässä kurjuudessamme olisi
leimahtanut outo väkevä valo.

Mutta ei sittenkään tarvitse masentua. Tunnen sen tällä hetkellä
omituisen selvästi — aivankuin salaperäinen kirkas valo olisi valaissut
pimeän kurjuutemme, paljastaen läheltämme jotain niin suuremmeistä
ja lohduttavaa, ettei työläisten enää koskaan tarvitse masentua,
muistin ne kauhistavat kärsimykset, mitä työläiset halki vuosisatojen
ovat kestäneet — turhaan; kun miljoonat ovat heittäneet henkensä
hirsipuissa, vankikomeroissa ja katusuluilla tai sortuneet sortajien
puolesta heidän sodissaan, niin masentuisimmeko me nyt, kun tiedämme
kärsivämme rakkaittemme puolesta, oman luokkamme ja onnellisemman
tulevaisuuden hyväksi varmoina voitostamme. Ja jos toisinaan tuntuukin
raskaalta, niin on hyvä muistaa, että me olemme kuin etujoukot sodassa
joiden on aina täytynyt kestää enemmän. Siksi emme nytkään saa kun
toisetkin ovat kestäneet - sillä tämä juuri on nyt etuvartiotaistelua.

(Juuri silloin avautuu ovi ja Korven pikku Antti työntyy sisään
kalpeana, laihana ja repaleisena. Hän huohottaa raskaasti ja vapisee
vilusta voimatta sanoa mitään. Kaikki kääntyvät, tuijottaen häntä
jännittyneenä.)

EMIL hätäisesti.

Mitä, Antti, mitä?

ANTTI Katkonaisesti, vapisevin huulin.

Isä, tulkaa kotiin — Aune kuoli...

KORPI katsahtaa tuskallisesti, tyrmistyneenä ympärilleen ja hänen
vartalonsa painuu kuin musertavan kivilohkareen alla. Känsäinn,
vapiseva käsi kohoaa kasvoille ja hänen äänessään värisee viiltävä
suru, tuska ja hellyys.

Pieni, pieni tyttöseni...

(Mutta valtavalla tahdonponnistuksella hän pakottaa kasvonsa tyyniksi,
pyyhkäisee otsaansa kuin poistaisi jonkun näkymättömän häiritsevän
verhon. Ja sitten hän lausuu rohkaisten.)

Niin meidän täytyy kestää, sillä niinkuin sanoin, tämä on
_etuvartiotaistelua_.

Esirippu.