KEVÄTSADE

Valikoima ruotsalaista lyriikkaa


Suomentaneet

Elina Vaara — Lauri Viljanen





Porvoossa,
Werner Söderström Osakeyhtiö,
1926.



SISÄLLYS:

Esipuhe.
Carl Michael Bellman
  Iltalaulu.
Johan Gabriel Oxenstierna
  Mieteruno.
Anna Maria Lenngren
  Muotokuvat.
Esaias Tegnér
  Kuollut.
Erik Gustaf Geijer
  Yötaivas.
Erik Johan Stagnelius
  Kuin minä kenkään hehkunut ei.
  Endymion.
  Elegia Yölle.
  Huokausten salaisuus.
  Narcissus.
Carl Jonas Love Almquist
  Antoniuksen laulu.
  Kuunteleva Maria.
Carl Johan Gustaf Snoilsky
  Lepo Egyptissä.
Verner von Heidenstam
  Pyhiinvaeltajan joululaulu.
Selma Lagerlöf
  Laps, olet lempinyt.
Gustaf Fröding
  Dolores di Colibrados.
  Nyt katsokaat uneksijaa.
Oscar Levertin
  Sa kuule, sateess' elokuun.
Erik Axel Karlfeldt
  Sinun silmäs ovat tulta.
  Yökohokit keskellä viljaa.
  Elokuunhymni.
Bo Bergman
  Kuunpaiste virralla.
  Sydän.
  Viole d'Amour.
Vilhelm Ekelund
  Leukadia.
  Palvonta.
  Mentyäsi, armas.
Anders Österling
  Fantasia etelän meren rannalla.
  Aamuhartaus.
  Odotus meren rannalla.
  Aamun sydän
Bertil Malmberg
  Neitsyt.
Dan Andersson
  Laulu.
  Soittoniekan hautaus.
Erik Lindorm
  Iltapäivä.
  Onnen hetki.
  Isä ja poika.
  Arki-ilta.
  Laulu nuoruudessa.
Gustaf Johansson
  Ballaadi Johanssoneista.
Ture Nerman
  Kaunein laulu.
Karl Asplund
  Quand même.
Pär Lagerkvist
  Kauneinta on hämärtyissä.
  Auringon hiukset.
  Hopeahuilu.
  Kirje.
Sten Selander
  Kevätsade.
  Kuiva puu.
Gabriel Jönsson
  Impromptu.
Gunnar Mascoll Silfverstolpe
  Rovio.
Erik Blomberg
  Ihmisen koti.
Karin Boye
  Tähtien lohdutus.
Ragnar Jändel
  Sataa.




Esipuhe.


Yhäti elää ruotsalaisessa laulurunoudessa se Pan, jonka Bellman,
vaeltaessaan keskellä rokoko-maisemaa Fredmanin laulajaviitta
harteillaan, näki lähettävän pääskysen lentämään liki maata sateen
ennustajana. Useamman kuin yhden kerran se on lähettänyt kevätsateensa
synnyttämään kukoistavaa lyyrillistä vuodenaikaa, ja nuortuen uusissa
sukupolvissa se on virittänyt runoilijoiden soittimia läntisessä
naapurimaassa. Kustaviaanista aikaa seuraa viime vuosisadan
sarastuksessa romantiikka verkkaan laantuvine maininkeineen, saman
vuosisadan painuessa mailleen jälleen pitkälle jatkuva uusromantiikka
ja vihdoin meidän vuosikymmenillämme »nuori lyriikka». Halki näiden
puolentoista vuosisadan kaikuu elämäntuore, surussakin ihmeen heleä
lyyrillinen soitanto, joka ei ole jäänyt meille oudoksi, mutta
jonka sävelrunsaus tarjoaa ehtymättömän nautinnon. Mieltymyksiään
noudattava kuulija voi valita siitä joitakin johtosäveliä, jotka
raikkaudellaan lumoavat hänen korvansa. Panin huilu kutsuu jatkuvasti
runoilijoita maan puoleen. Sen soidessa elokuun sateen äänenä Levertin
on kuulevinaan ritarisatujen suihkulähteen helinää, se — opastaa
Fridolinin laulajahahmossa vaeltavan Karlfeldtin valitsemaan karkeasta
ruislinnusta itselleen tulisen satakielen, se antaa Österlingin
hienokaikuiseen lyyraan sävelen merituulen koraalista, ja nuorimmasta
polvesta se houkuttelee Dan Anderssonin, työmiehen ja kulkurin,
nauttimaan soittoniekkana nuoruuden villihunajaa Paison viheriöillä
rannoilla. Pär Lagerkvist, muulloin elämän rumuuden ja hämärän kauhun
tulkitsija, tuntee lyhyen hetken saavansa rakastaa ominansa puita,
multaa ja pilviä maan verhoutuessa hämärissä tummuvaan valoon. Panin
kevätsateen suhistessa Sten Selander lähestyy arkuuden vallassa maata,
kaiken nuoren äitiä, ja huomaa kaiken muun vähäiseksi ikuisen kukinnan
ja uudistumisen rinnalla.

Seuratessa Panin huilua he ovat tunteneet myöskin Eroksen mahdin.
Tegnér asettaa rakkauden maineensa edelle, josta hän kuitenkin
on ylpeästi tietoinen, ja uneksii kuulevansa rakastetun äänen
haudassaankin, kevään laskeutuessa taivaasta umpuin ja linnunlauluin,
Stagnelius hehkuu menehtyvässä, dionyysisessä hurmiossa kaikelle
naiskauneudelle, Levertin pukee lemmittynsä ritariajan loistaviin
koruihin. Bergman kuulee hiuduttavana kevätiltana viole d'Amourin
soivan hiljaisista maista, joissa rakastettu vainaja asuu, Ekelund
löytää rakkaudenpalolle ylhäisen vertauskuvan Leukadian tähtisyöksystä,
Österlingin fantasiassa Eros lähettää vaeltajattaren maan syksystä
runoilijan merenääriseen marmoripaviljonkiin.

Pan, luonnon ikuisesti nuori jumaluus, on samalla ollut näille
runoilijoille kaikkeuden ylivoimaisen riemun ja tuskan tuoja. Se on
tehnyt monet heistä yksinäisiksi ihmisten keskellä. Useammat kuin
yhdet kärsimyksen kuluttamat uneksijankasvot, jo yhden runon valossa
syvästi mieleen painuvat runoilijapiirteet kohtaavat meitä ruotsalaisen
laulurunouden temppeleissä, joiden ulkonainen muoto on useasti niin
jalokaarinen ja säteilevän kirkas, että me vaistomaisesti ajattelemme
etelän marmoria, latinalaisen hengen tuotteita niitä katsellessamme.
Tegnér, voitokas apollooninen henki, on vähitellen tuntenut hiipuvansa
oman sielunsa loimuun. Stagnelius on herätessään dionyysisestä
huumiosta tuntenut hirveän tyhjyyden ympäröivän liekehtivää sieluaan,
hän on tuntenut jumaluuden — sielussaan ja nähnyt Narkissoksen tavoin
elämän riemuinensa liukuvan ohitseen. Heidenstam, kenties syvällisimmin
kodin multaan juurtunut ja samalla suurisuuntaisin kaikista,
on itämaiden aroilla katsonut varjojen murskattua, ihmeellistä
kauneusvaltakuntaa, hän on Arkipelaagin rannalla kuunnellut kentaurien
huohotusta ja villien laulujen naurua ja on senjälkeen tuntenut
elävänsä vain menneisyydessä. Fröding on halki elämänsä tuntenut
kylmien arkipäivän ihmisten katsovan ilkkuen uneksijaan, muukalaiseen,
valmiina kivittämään hänet. Varhain kuollut nuorimman polven lyyrikko
Dan Andersson on nähnyt omituisen soittoniekka-uneksijansa kodittomana
ja kuitenkin kuninkaana erämaan puutteen keskellä.

Ja kärsimyksestä huolimatta he ovat rakastaneet elämää, sen
pienimpiäkin ilmiöitä. Sen kauneushurmion keskeltä, jonka Pan on
heille tarjonnut, he ovat palanneet kotiin ja arkipäivään. Huomaamme
tämän varsinkin nuorimmasta lyriikasta, joka on omiaan koskettamaan
meitä erikoisen läheisesti. Elämän pienten asioiden kauneus puhuu Erik
Lindormin koruttomista, rehellisistä säkeistä. Linnunradan huimaavasta
loisteesta nämä runoilijat kääntävät katseensa maan puoleen, joka
on ihmisen koti. Maailmansodan vuosina he ovat tunteneet kärsivän
ihmisyyden toivottoman häpeän ja _kaiken uhalla_ uskoneet voitolliseen,
uudesti syntyvään elämään.

Tämän vihkosen lehdille mahtuu ainoastaan murto-osa ruotsalaisen
lyriikan aarteistoa. Suomentajien periaatteena on ollut valita yleensä
sellaisia runoja, jotka ovat suomalaiselle lukijakunnalle vähemmän
tunnettuja. Tällöin on tullut suhteellisen vaatimattomasti edustetuksi
esimerkiksi sellainen runoilija kuin Levertin. Edelleen on suomentajien
tällöin täytynyt valita runoja, joiden intiimisti lyyrillinen, särkyvä
tunnelma ei ole ollut helposti eikä lähimainkaan täydellisesti
vangittavissa. Suomentajilla ei ole hartaampaa toivomusta, kuin
että nämä käännökset voisivat välittää lukijalle edes vähäisen sitä
kauneusiloa, jota suomentajat itse ovat saaneet tuntea liikkuessaan
alkuperäisten runojen maailmassa.

Tampereella, helmikuussa 1926.

Elina Vaara. Lauri Viljanen.




CARL MICHAEL BELLMAN (1740—1795)



Iltalaulu.


    Yön saavu jumala ja päivän liekit poista!
    Jo ruskot karkoittain sa, pilven tähti, loista!
    Yö, aallot kylmiks luo!
    Sa kipu lievitä ja tyynnä valtimoista
    nyt veren kuuma vuo!

    Kas, veden solisten näin hiljaa sammalessa,
    sen sieltä puroina taas peltoon virratessa
    on uni suloinen,
    kuin terveyttään vielä veren humistessa
    jo hyytäis kuolo sen.

    Nyt lehvät suhisee, käy vilpas tuuli siellä,
    all' oksain karehtii tuoll' aironvedon tiellä
    veet tummansiniset!
    Lyö hauki kallioon, sen pyörteesehen niellä
    sai virran tyrskehet.

    Mies uuras kannustaan, kas, vettä valaa multaan,
    puutarhan rinteelle kun lahden takaa tultaan
    luo himmeätä kuu.
    Niin vehryt tarha on, kuin hopeaan ja kultaan
    kaikk' kasvit verhoutuu.

    Mut hiljaa muurin puoleen viiniköynnös taipuu —
    ja tulppaanien lehdet kurttuun yhä vaipuu,
    kun suihku pisaroi.
    Pois niityn taakse ääni paimentorven haipuu,
    se viime kerran soi.

    On ovi vihreä jo kiinni kiurun majan —
    ruislintu kuhilaassa laulaa hetken ajan
    ja sirkat sirittää.
    Niin liki maata pääskyn, sateen ennustajan,
    Pan lentoon lähettää.

            (Suom. Lauri Viljanen)




JOHAN GABRIEL OXENSTIERNA (1750—1818):



Mieteruno.


    Ihminen sen harvoin tuntee muissa,
    mitä tuntenut ei itsessään,
    eikä herää säälin hellyyskään,
    suruissa jos samoin koetuissa
    sill' ei oikeata lähdettään.
    Puu, mi palsamia alla kantaa
    kaarnan läpipääsemättömän,
    samanlainen siinä on kuin hän:
    vasta lääkkeen voiman, mehun antaa
    viiltämänä raudan terävän.

                     (Suom. Elina Vaara)




ANNA MARIA LENNGREN (1755—1817)



Muotokuvat.


    Maatilall' asui isiltänsä perityllä
    hän, kreivinleski raihnainen,
    ja seljateellä piti yllä
    hän itseään, mut siitä kyllä
    ei laannut särky jäsenten.
    Nyt kera sisäneitsyen
    hän salissansa istuen —
    miss' seinämällä kultanahoin peitetyllä
    voi nähdä muotokuvia
    tuost' ylhäisestä suvusta —
    näin mietti: »Jos nyt kumartuisin
    niin alas, että alentuisin
    tuon hanhen kanssa puhumaan,
    luuvaloon ehkä hiukan lievitystä saan.
    Ja hienosti vaikk' keskustella
    ei moinen houkka osaakaan,
    sais keuhkoni se liikuntaan,
    ja miten hölmö parka saiskaan kummastella
    mun suvustani kuullessaan!»

    »Susanna», sanoi hän, »sa suuren osan päivää
    tääll' askaroit ja siivoat —
    kuin hullu kuviin tuijotat,
    mut siitä sull' ei tiedon häivää,
    min väen lukinverkoista sa puhdistat.
    Mun isoisänisäin kasvot arvoisat
    näät tuolla, kuulun presidentin.
    Hän kreikaks, latinaks ties nimet kärpästen
    ja akatemialle onkimatosen
    toi kaukaa mailta Orientin...
    Tuo, jok' on vahingossa jäänyt loukkohon —
    mun ainut rakas poikain, vänrikki se on.
    Hän ryhdin, tanssin taisi vasta!
    Mun, perheen toivo, — seitsemän
    keks muotipalmikkoa hän,
    mut vetoa sai ikkunasta
    ja katarrihin päätti uran ylvähän...
    Pian saa hän patsaan marmorisen.
    Taas äitini mun, kreivittären armollisen,
    on kauneudestaan kuulu isoäiti tää.
    Kristiinan ylle päivänä sai kruunauksen
    hän — mukaan tosikertomuksen —
    haall' alushameen kiinnittää...
    Tuo hieno nainen mantiljassa —
    on perheen isotäti hän...
    Ja itse tsaari Venäjän
    on kera nähty pelaamassa
    tuon sedän, samettista viittaa käyttävän.
    Ja kuva tuolla äärimmällä
    miesvainaani on, everstin.
    Kell' ansiot ja taito, lahjat niinkuin hällä
    lie peltopyiden pyyntihin?

    »Mut kaunotarta katsohan sa
    tuoss' soikeassa puitteessansa.
    On povellansa kukkakimppu loistokas...
    Laps kulta, tänne katsopas —
    ei nähty silmiä noin ylpeitä oo enää,
    ei moista aatelista nenää!
    Vuoks hänen syttyi lempeen Fredrik kuningas.
    Mut itse hyve on hän, tehdä alkaa tenää
    ja nöyrimmästi vastaan penää...
    Niin Majesteetti nolostuen lausui: 'Kas,
    ma chère, hän onpa sisukas...!'
    Voi läsnäolleet vielä kertoakin tästä.
    Miks älyä ei kasvoillas,
    mua kohta eikö tunne otsast' ylpeästä?»
    »Mut siunatkoon!» ja nypläämästä
    Susanna lakkas, »enpä vaan
    tuost' tuntis hänen armoaan!»  —
    »Mit' tarkoitat...? Et tuntis...? Kana,
    nyt joudu ulos tyynyinesi sukkelana!
    Mi harmi...! Mut käy syystä niin,
    kun rahvaan kanssa antautuu puheisiin» —

    Luuvalokohtaus taas kreivitärtä vainoo,
    ja runosta se tästä opetus on ainoo.

               (Suom. Elina Vaara)




ESAIAS TEGNÉR (1782—1846)



Kuollut.


    Kun kerran olen kuollut, armahin,
    mut lauluni ja muisto kuitenkin
    viel' elää hetken pohjan maiden yllä
    nuo sanat ehkä usein kuulet kyllä:
    »On runoilijass' avain runojen.
    Sa tunsit hänet. Sano, millainen
    hän oli; monet huhut kiertää maata,
    joist' erottaa ei totta, väärää saata.»
    Sa mietit: »Kuinka hänet tunsinkaan,
    ma hänen avointa luin sieluaan!
    Se itse vaivaan syöksyi levottomaan
    ja hiipui vihdoin loimuhunsa omaan.
    Niin oikuin, epäluuloin, haavein hän,
    kuin lapsi herkkä, harhas elämän.
    En nähnyt lapsuuttaan, mut yhtä hyvin
    miest' tuska kulutti kuin riemu syvin.
    Nyt iloisena niinkuin jumalat,
    taas synkkänä kuin manan kulkijat,
    niin ikuinen hän oli nuorukainen
    ja sentään usein harmaapäisen lainen.
    Tuo sydän jälkeen monen harhailun —
    ne myönsi hän — sai satamaan luo mun.
    Ma hänen rakkauttaan lämpimintä
    en enää menettänyt, viimeisintä,
    ja hän, mies mainehikas, parhaimmin
    mun povellani viihtyi kuitenkin.
    Kuink' usein vannoi ikivalan silloin
    hän mulle, sitä rikkomatta milloin!
    Mun lempein hälle riitti päällä maan,
    Ja nimeni hän lausui kuollessaan.»
    Niin ajattelet, vaikka vaiti jäätkin,
    ja silloin kenties tämän lehden näätkin
    sa kalliimmaksi kuin nyt arvoltaan.
    Sa muistat, mitä hälle olitkaan,
    tuo päivät menneet mielees liikutuksen —
    jos rikoit häntä vastaan, katumuksen.
    Kun seisot kerran haudallani mun
    ja saapuneen näät kauan kaivatun,
    näät laskeutuneen taivahasta kevään
    taas umpuin, linnuin lehtoon säteilevään,
    niin hänelle suo, jonka lepäävän
    maan alla tiedät, sana ystävän.
    Viel' lempeni mun haudassakin elää,
    ja missä lienen äänes mulle helää.

            (Suom. Lauri Viljanen)




ERIK GUSTAF GEIJER (1783—1847)



Yötaivas.


    Yksin ma eespäin tietäni kuljen,
    pitenee matka pitenemistään;
    maalini kauas kätkeytyy.
    Päivä jo painuu. Yöllisen taivaan
    ikuiset tähdet kohta ma nään.

    Mutta en valita, päivä jos poistuu,
    lähenevää en yötä ma kammoo.
    Rakkaus, halki maailman käyvä,
    vuodatti säteen sieluuni myös.

                   (Suom. Lauri Viljanen)




ERIK JOHAN STAGNELIUS (1793—1823)



Kuin minä kenkään hehkunut ei.

(Katkelma.)


    Kuin minä kenkään hehkunut ei, siit' asti kun valtas
      ihminen kukkivan maan, liekistä rakkauden.
    Mut vain yhdelle en syki neidolle tenhoavalle,
      kahleisiin mua vain yksi ei oo takonut.
    On kovemp' onneni, veljet! Kaikkia heitä mä lemmin
      kaikki he kahleisiin häilyvän sieluni saa.
    Ah, povi keinuva tuo jok'ainoa pyytehet rintaan,
      katse jok'ainoa myös saa veret leimuamaan.

                   (Suom. Lauri Viljanen)



Endymion.


    Uinuu loisteessa kuun niin kaunihisti
    paimen suljetuin silmin, posket hehkuin.
    Hiljaa kutrinsa leyhyy
    tuulessa tuoksuvan yön.

    Häntä Delia ääneti ja riutuin
    katsoo korkeudesta kostein silmin.
    Vaunut välkkyvät jättäin
    hän alas laskeutuu.

    Kirkkaammin hänen maahan tullessansa
    laaksot, vuoret ja myrttimetsät loistaa.
    Yksin valjakko halki
    hopeisten pilvien käy.

    Nukkuu rauhassa paimen, kutreillansa
    neidon kyynelet tähtein lailla välkkyy.
    Purppurahuulia polttaa
    suudelma taivahinen.

    Tyynny, huokaus tuulen puiden yllä!
    Hiljaa, morsian ruususeppel, hiljaa
    nähdä paimenen untaan
    sahrami vuoteella suo!

    Kuinka hirveä tyhjyys, kun hän herää,
    onkaan ympäri liekehtivän sielun!
    Luo maan lapsen Olympos
    saa uness' ainoastaan.

               (Suom. Lauri Viljanen)



Elegia Yölle.


    Kantaen lamppua Kuun sinä saatossa tähtien saavut
      jälleen, lempeä Yö, helmasta varjojen maan.
    Hiljaisuus, lepo seuraavat sua, valmuja vihmoin.
      Parvenne voittoinen tuo unet karkelevat.
    Yöpyhä! Leimuvin tuntein heittäydyn sinun helmaas,
      köyhän sa kalleus oot, orjien oot vapaus.
    Peitä ma ihmisten katseilta, vaienna ihmisten äänet,
      äidinhelmassas tuudita lastasi taas.
    Ellet haavoja lääkitä voi, mit' on iskenyt päivä,
      korvasi kuitenkin tuskani äänelle suot.
    Josp' iäks jäisit, oi! Mut kaikkea nielevi aika.
      Aallot vaihtele ei kaukana aavalla niin.
    Koht' ohi valtasi on, taas säihkyy ruusuinen Eos,
      riemuni ennen, se nyt huolta ja kauhua tuo.
    Mut levon loppua vailla ma tunnen, yön, jota koskaan
      aaveet häiritse ei, ei uni ainoakaan.
    Mulle se suokaa, oi jumalat! Pian mulle se suokaa!
      Ainoa pyyntöni mun teille se on, jumalat.

                  (Suom. Lauri Viljanen)



Huokausten salaisuus.


    Huokaukset ovat alkutila,
    jossa tuntee Luojan hengityksen.
    Mikä aisteillesi ilon soikaan,
    syömes sykkimään sai nopeammin
    ja sun poskes kalvaat vihmoi riemun
    lempeällä ruusuhohtehella?
    Sano! Huokaus vain surumielen.
    Lähtehestä hengen elämän se
    virtas harhaan Ajan sokkeloissa.

    Lakia kaks ohjaa elämäämme,
    kaksi voimaa varjoo kaiken, joka
    syntyy vaihtuvan kuun kehrän alla.
    Kuule, ihminen! On valta pyytää
    ensimmäinen. Pakko kieltäytyä
    toinen. Erillänsä taivahassa,
    yhtä on ne maissa, joita paha
    vallitsee. Ja ikuisesti niiden
    ykseys ja kaksinaisuus tulee
    huokausten salaisuudess' ilmi.
    Elon suruhuokaus ja kuolon
    vavistuttaa sydäntämme täällä,
    joka hengenveto julistaa sen
    kutsumusta aistimaailmassa.

    Näätkö merta? Kiitäen se tulee,
    tahtoo kaihontäysin käsivarsin
    taivahan hääsoihtuin alla painaa
    povelleen maan liljaseppeleisen.
    Nää, se tulee! Kaipuusta sen sydän
    kuohuu, käsivarret kurkoittuvat.
    Mutta turhaan. Alla kuun ei mikään
    toive täyty. Kuun on täyteyskin
    hetkellistä. Pettyneenä painuu
    meri, ja sen ylväät aallot jälleen
    väistyy huokauksin rannan luota.

    Kuule tuulta! Suhisten se liitää
    lehdon poppelien latvuksissa.
    Huokauksin paisuvin se puhuu,
    niinkuin ruumista se ikävöitsis
    kihlatakseen kesän kukkarunsaan.
    Mutta äänet himmenee jo. Lehväin
    tuuliharpussa soi joutsenlaulu
    yhä hiljemmin ja kuolee vihdoin.

    Kevätkin on huokaus maan poven
    tumman, joka taivahalta kysyy,
    eikö kevät ikuinen jo puhkee.
    Mit' on kiuru, aamusäteen armas,
    satakieli, varjoin rakastettu?
    Eri muotoja vain huokausten.

    Ihminen! jos viisautta elon
    halaat, kuule mua! Kahteen lakiin
    liittyy elämä. On kyky pyytää
    ensimmäinen. Pakko kieltäytyä
    toinen. Vapaudeks aateloi sa
    pakko, niin saat pyhän sovituksen
    ja niin yli tomun kiertotähtein
    porteista käyt kunnian sa sisään.

            (Suom. Lauri Viljanen)



Narcissus.


    Narcissus mykän lähteen yli taipuu,
    ja vettä aallon kirkkaan janoo suu.
    Mut omat kasvot sieltä heijastuu,
    ja häneen syttyy oudon syvä kaipuu.

    Hän huokauksin lähteen viereen vaipuu,
    ja silmät kyynelistä sumentuu.
    Ja elon riemujen ja kukkain kuu
    se pian hältä jäljettömiin haipuu.

    Pois suruaan ei tyttö suudellut,
    ei kohdannut hän ystävien pöytää,
    eik' kutreillansa maine kukkinut.

    Voi, sielussaan ken jumaluuden löytää
    ja pyhintä ken pyytää elämän,
    maan ruusut kaikki kadottaapi hän!

             (Suom. Lauri Viljanen)




CARL JONAS LOVE ALMQUIST (1793—1866)



Antoniuksen laulu.


    Sydämen kotiin ma kerran katselin kuunnellen.
    Lähestyi valkeat olennot, vastasi viittoillen.
    Hämmästyen näin ikuiset päivänmaat.
    Sävelin kuiskivat rannat autuaat.
    Sen jälkeen milloinkaan
    en mieltynyt maailmaan.

            (Suom. Lauri Viljanen)



Kuunteleva Maria.


    Jumala, kuinka on kaunista kuulla
         ääntä enkelin suun!
    Jumala, kuinka on suloista kuolla
         lauluun ja säveliin!
    Hiljaa sula, mun sieluni, virtaan,
         tummaan, taivaiseen purppuravirtaan!
    Hiljaa vaivu, mun autuas henkeni,
        jumalsyliin viileään, hyvään!

                 (Suom. Lauri Viljanen)




CARL JOHAN GUSTAF SNOILSKY (1841 —1903)



Lepo Egyptissä.


    Vesi solisee, laakso vihannoi,
    levon, varjon se vaeltajalle soi.
    Tien jokainen äiti on hellyydessään
    sadun laaksoon löytänyt nääntyessään.

    On edessä huomenna erämaa,
    missä poikasta sfinksit tuijottaa.
    Pedot, ongelmat vaanii, missä hän kulkee,
    hänet täällä äiti syliinsä sulkee.

    Aron hiekkaa huomenna hän samoaa,
    unen maassa hän ensin levätä saa.
    Hän syntyi kulkemaan tuskaa vastaan.
    On tääll' oma äidin hän ainoastaan.

    Vedest' äitihin katsovat miettivään
    kuvat pilvien, sammal ympärillään.
    Nyt kostuttaa vesi huulia armaan —
    Minä janoon, ne kerran lausuvat varmaan.

    Hän viihtää kiihkon lapsellisen,
    suun polttavan hiljaa virvoittaen.
    Se pikari, pilvet min reunoja varjoo,
    merensyvän ja katkeran kalkin tarjoo.

    Vesi solisee, laakso vihannoi,
    levon, varjon se vaeltajalle soi.
    Aro helteinen kutsuu — hetkinen vuota.
    Miks kiiruhdat, laps, sinä äitisi luota?

                 (Suom. Lauri Viljanen)




VERNER VON HEIDENSTAM (1859—1940)



Pyhiinvaeltajan joululaulu.


    Syyssade, arojen aurinko
    pyhiin vaeltaessa
    haalisti viittani. Nousin jo
    kukon kiekuessa.
    Pitkänä aueten
    taival toi mun
    tuhannet virstat kotia päin.
    Oljille raueten
    lieden loimun
    äärehen vasta illalla jäin.

    Tarinat toivioretkien
    mieleni kuntoon mietti.
    Ääneti pian väki maalainen
    kuunnellen iltaa vietti.
    Naiset kuiskutti
    kumartuessaan
    lähetysten kuuntelemaan.
    Hiillos tuiskutti
    leimahtaessaan
    hehkuvat kipinät helmastaan.

    Seikkailut, muistot retkeltäin
    harhaten kuljetulta
    huoleti tulkitsin — kätkien näin
    mieleni salaista tulta.
    Lihaani vaivaista
    lailla hartaan
    luostariveljen kurita en,
    niin hänen taivaista
    kuningatartaan,
    Jumalan Äitiä palvellen.

    Varjojen maahan autioon
    kulkenut olen yksin.
    Kuolleiden kanssa puhunut oon
    hymyin ja nyyhkytyksin.
    Terveenä, elossa
    aavikoita
    vaelsin keskellä vainajain.
    Seurasin pelossa,
    rakastin noita,
    kodista varjojen kotia hain.

    Heräsi kauniina elämään
    maailma, nukkunut kauan.
    Niniven tyttäret viheriään
    kietoivat vaellussauvan.
    Soi sävel haipuva
    Tähdet sinen
    hehkuivat valoa raamatun.
    Varjoihin vaipuva,
    ihmeellinen
    kauneusmaailma valtasi mun.

    Kaapuni simpukat korvaan toi
    Arkipelaagin hyrskeen.
    Tympanon ja symbaali soi
    äärellä aaltojen tyrskeen.
    Kaviot raikuen
    leikkiä kuumaa
    kentaurit kera neitojen lyö.
    Tahdissa kaikuen
    nauraa ja huumaa
    laulut villit kuin pohjaton yö.

    Kaivaten valoon ja elämään
    varjojen aavikolta
    pakenin katujen vilinään —
    mutta en kohtalolta.
    Elämän kylitse
    kulkija palaa;
    vietellen ne kohisevat.
    Silmäini ylitse
    varjot salaa
    vainoten kätensä ojentavat.

    Aikahan toiseen, jo heräävään
    tie on nuorille avoin.
    Vieraaksi heidän luonaan jään.
    Kuljen aaveen tavoin.
    Päivän sotihin
    nuorten sana
    niinkuin teräs iskeä saa,
    ääneti kotihin,
    uneksivana
    varjojen poika vaeltaa.

    Koskaan nyt pohtia saata en
    kysymyksiä hetken.
    Mietteissä teen yhä harhaillen
    varjojen luoliin retken.
    Himmeää lyhtyä
    kantaen löydän
    manalaan tieni, en elämään.
    Koskaan en yhtyä
    ääressä pöydän
    veljien seuraan voi hilpeään.

    Huutaen kurjet on paenneet.
    Kivien ympäri heittää
    valkeita patjoja hiutaleet.
    Ruutuja huuru peittää.
    Lyhdettä etsien
    maalaisen vajaa
    kiertää nälkäinen varpunen.
    Syksyisten metsien
    sumussa ajaa
    poikanen joulusta laulaen.

    Lapsuusvuosien äänten luo
    lumiset polut mun johtaa,
    mutta ei sydäntä saavuta nuo,
    vain humu korvani kohtaa.
    Turhaan tarjoten
    sovitusta
    äänet soi hiljaiset, ihanat.
    Katseeni varjoten
    Hades musta
    nostaa näkynsä uhkaavat.

    Unhoa antaa Lethen vuo —
    mutta pimeän Styxin
    aallosta join ma: se mieleen tuo
    menneisyyden yksin.
    Varjot hyytävät
    kutsuu mieltä
    Kharonin virralle uneksimaan.
    Mut veret pyytävät
    elämän tieltä
    rypäleterttuja poimimaan.

    Elämän kahleissa rauhaton
    harhailen maailmalla.
    Sinne, miss' en ole, kaipuuni on.
    Vieraana kaikkialla.
    Kelle on auennut
    Hades, ei saa se
    elämän heelmiä riistää, ei.
    Varjojen rauennut
    kauneusmaa — se
    ainaiseksi mun sieluni vei.

          (Suom. Lauri Viljanen)




SELMA LAGERLÖF (1858—1940)



Laps, olet lempinyt.


    Laps, olet lempinyt, koskaan et
    maista nyt riemua rakkauden.
    Intohimo tärisytti sieluas sun.
    Oi iloitse, rauhan jo sait!
    Et nouse enää riemun korkeuksiin.
    Oi iloitse, rauhan jo sait!
    Et painu enää tuskan syvyyksiin,
    et milloinkaan.

    Laps, olet lempinyt, koskaan ei
    liekehdi sielusi nyt.
    Olit ruohokenttä sa kuivunut,
    tuless' aaltosit kiitävän sekunnin.
    Savun tieltä ja hiilihöytyvien
    pois linnut kirkuen pakenivat.
    Ne palata saa! Enää leimua et,
    et leimuta voi.

    Laps, olet lempinyt, koskaan et
    kuule nyt ääntä rakkauden.
    Kuin väsyneet lapset vapauteen
    tylyn koulun penkeiltä ikävöi,
    niin sydämes voimat kaihoavat,
    mut niitä kutsuta ei.
    Ne on niinkuin vartio unhoitettu:
    niitä kutsuta ei.

    Laps, on mennyt hän ainoo,
    hänen kanssaan rakkaus, riemu sen.
    Meni hän, jota lemmit, niinkuin ois hän
    sinut avaruuslentoon siivittänyt,
    jota lemmit, kuin ois ahdistaissa tulvan
    pakopaikan sulle ainoon hän lahjoittanut,
    meni hän, joka taisi yksinään
    oven aukaista sydämees.

               (Suom. Elina Vaara)




GUSTAF FRÖDING (1860—1911)



Dolores di Colibrados.


    Häntä nähnyt en Andalusian mailla,
    kun kasvoilla, tumman kevähän lailla,
    hymys nuoruus kuin valta kaliifien.
    Hänet näin vasta, kun oli syyssade käynyt
    ja Doloreelle talvi jo ennättänyt
    lumijuovia hiuksille sirottaen.

    Mut tulesta ennen niin lumoavasta
    viel' ollut ei laannut leimahtamasta
    säen viimeinen, katkera katseeseen.
    Oli kelmeäll' otsalla ylpeys yllään
    kuin muistona auringon, säteilyllään
    hänen linnansa huippua valaisseen.

    Lie äänet kutsuvat kaukaa soineet;
    oli ylitse vesien, maiden ne voineet
    hänet temmata kodista, juuriltaan.
    Yli merien ehkä sai mies hänet viedä.
    Minä luin nimen haudalta, muuta en tiedä,
    oli vieras hän luonamme kulkiessaan.

    Hän vieras ei tuntenut outoja meitä,
    kävi unhossa hän ylenkatsotun teitä,
    oli ahdasta kolkassa pohjolan.
    Tavan kaavaan hän tuskin tahtonsa sulki,
    viha kiehuva kun jo puristi julki
    hänen pilkkansa ylpeän, katkeran.

    Rikas oltuaan onnen lahjoista ennen
    oli tuhlannut kaikki hän vuosien mennen
    ja kantaa, nääntyen häpeään,
    sai kurjia ryysyjä vanhuudessaan,
    mut kuiskutus soi hänen kulkiessaan:
    »Kas, aatelinen käy ryysyissään!»

    Huvi rahvaan on ilkkua aatelisverta,
    sitä saada herjata, nauraa kerta
    Ja painaa ylhäinen lokahan maan.
    Ja he pistivät neuloilla häntä sen tähden
    ja nauroivat raa'asti, liekkejä nähden
    hänen tummassa maurilaiskatseessaan.

    Ja naapurit lausui: »Dolores on houkko,
    hän on toisenlainen kuin meidän joukko,
    hänen järkensä on kovin hämmentynyt»
    Ei puuttunut pohjaa puheelta tältä,
    sillä viimein sielu sumeni hältä.
    Peri hullujenhuone Doloreen nyt.

    Koki sentään hän lopulta kirkastumisen.
    Näin särkyvän katsehen haaveellisen,
    ja hymyillen tuskassa kuoleman ois
    hän tahtonut käteensä käteni saada.
    Ja kuiskaten hiljaa: »Se pierda Granada,
    ay de mi Alhania», hän sammui pois.

    Minä näin: oli kärsimys piirteitä syönyt,
    ja mietin: »Sota on linnan lyönyt,
    jalo viinitarha nyt autio on;
    kävi tuhoten, polttaen, synkentäen
    yli Granadan kuolema — kuitenkin näen
    minä kauniin ja ylpeään raunion»

    Ei Cordovan moskeijakatedraali,
    vaan laakson kirkko hautahan vaali
    hänet keskellä pohjolan metsien.
    Vahakynttilät, suitsutus tuoksuneet eivät,
    vain muutamat miehet arkkua veivät
    väen halki huoleti tungeksien.

    Andalusian aamu ei liekehdi sinne,
    ei suhise myrtti, ei sypressi, minne
    Dolores on laskettu uinumahan.
    Läpi usvien riutuva aurinko hohtaa,
    ja sen sätehet viluisen koivun kohtaa
    Doloreen haudalle kumartuvan.

               (Suom. Lauri Viljanen)



Nyt katsokaat uneksijaa.


    Nyt katsokaat uneksijaa,
    päin painuvin tuolla hän vaeltaa.

    Polut oudot hän etsii, ei teitämme pole,
    ei kaltaisemme hän ole.

    Näin unensa julkeat valehtelevat:
    kuu, aurinko, tähdet häntä kumartelevat.

    On isämme rakkahin poika tää,
    hänet maahan iskekää!

              (Suom. Elina Vaara)




OSCAR LEVERTIN (1862—1906)



Sa kuule, sateess' elokuun.


    Sa kuule, sateess' elokuun
    yö kuulas kuiskii, elää,
    kuin sadun yöhön lumottuun
    veet suihkulähteen helää.
    Ja pisaroiden huuhtelun
    kaikk' kukat tuntee salaa,
    myös sydämiä sun ja mun
    suo raikkaan tulvan valaa.

    Nyt muistaa vanhan laulelman
    ja kyyhkyn, haukan harmaan
    ja prinssin, joka prinsessan
    vei ylpeän ja armaan —.
    Pääs vaipuu vasten poskeain,
    sun hiukses hiljaa aukee,
    ja vasta sateen nukahtain
    myös syleilymme raukee.

           (Suom. Lauri Viljanen)




ERIK AXEL KARLFELDT (1864—1931)



Sinun silmäs ovat tulta.


    Sinun silmäs ovat tulta, syttä sydämeni minun.
    Käänny luotain, ennenkuin ma niinkuin miilu
                     leimahdan!
    Viulu olen, armahani, josta loihtii kätes sinun,
    mitä tahdot, miten tahdot — kaikki laulut
                     maailman.

    Käänny luotain, käänny luoksein! Tuhkaksi ma
                     palaa mielin.
    Olen riemu, olen kaipuu, liitän syksyn
                     keväimeen.
    Vireessä on viulu, soida suo sen hulluin, hurjin
                     kielin,
    valaa vuodet rakkauteni viime lauluun huumeiseen!

    Käänny luoksein, käänny luotain! Kuin syysilta
                     tahdon palaa;
    verta, kultaa viirissämme säihkyy myrskyn
                     humisten —
    kunnes hiljenee, ja hämyyn askeleesi häipyy
                     salaa,
    sinä kuuman nuoruuteni seuralainen
                     viimeinen.

                   (Suom. Lauri Viljanen)



Yökohokit keskellä viljaa.


    Yökohokit keskellä viljaa
    nyt avaa kruunujaan,
    ja sarvekas hirvi hiljaa
    käy etsien puolisoaan.
    Nyt vilukot puhkee suohon
    liki hämyistä tietäni mun,
    läpi välkkyvän silmäruohon
    tulen taas luo rakastetun.

    Kuuneitsyt, kiulusi kasta
    sa auringon purppuraan —
    ruislinnusta karkeasta
    satakielen ma tulisen saan.
    Tie pellon tarhalle kulkee,
    jo lehdoissa lemmityn nään,
    minut intohimoisna sulkee
    pian syliin hän lämpimään.

    Häkin pohjalle vuoteeksemme
    jo Maarian heinät hain,
    siell' lepohon raukenemme,
    lemu huumaa haasiain. —
    Maan pojalle väkevälle,
    jonka valtimot raukeina lyö,
    suot runsaan rakkautes hälle,
    tummasilmäinen Elokuunyö.

              (Suom. Lauri Viljanen)



Elokuunhymni.


    Kanervanummi sammuu loistossansa
    auringonlaskun lailla verkkaisen.
    Vartoen metsä syvää bassoansa
    virittää syksyn tulovirtehen.
    Kuuletko: sotaa, synnin parannusta
    kumea ääni harjun takaa soi?
    Näetkö: laakson lokaan polku musta
    ylitse oratuomikunnaan toi?

    Jos mua seuraat, hyvästellä sun
    tuoksuja täytyy, kesän kukkatarhaa.
    Kuin minä silloin lämpenetkö, kun
    viileät pilvet avaruutta harhaa?
    Kuuletko: kevään kaikki luutut soivat
    sulaen myrskyn urkuin pauhinaan,
    kohussa syksyn sateen ilakoivat
    toukokuun purot, kaste yli maan?

    Koskaan ei joutsen valkosulissansa
    morsiant' etsi tiellä ilmojen,
    koskaan ei kauris varro armastansa,
    lehtien hiljaa tuuleen kahisten.
    Mennyttä! Vuottaa lammet kukkivat
    myöhäistä juhlaa rakkaudenhuuman,
    kuulee ne kuikan huudot haikeat,
    juottaa ne joskus hirven lemmenkuuman.

    Jos mua seuraat, seppel laske pois,
    laaksoissa jonka solmit suvisissa;
    koskaan se päässäs et sa käydä vois
    saleissa tanssiin soihdunvaloisissa.
    Surra et saa! Voin toisen sulle antaa
    lehdistä, jotka tuuli puista vei.
    Kruunua syksyn kulmillaan ken kantaa,
    haaveissa hymyy, enää naura ei.

              (Suom. Lauri Viljanen)




BO BERGMAN (1869—1967)



Kuunpaiste virralla.


    Kuin synkät varjokuvat
    on vuoret etelän.
    Kivilaiturin ohitse virran
    näen mustana vyöryvän.

    Mut ylitse pyörteiden heittää
    kuu juovansa loistavan,
    ja keskellä sädesiltaa
    vene keinuu kalastajan.


    Hän verkkonsa vedestä nostaa.
    Mitä soikaan ilta tää?
    Kuin suomusten paljoudesta
    joka silmukka kimmeltää.

    Mut on vettä se ainoastaan,
    jok' ei verkossa pysyä vois.
    Kuunpaistetta kalastaa hän
    ja laulaen soutaa pois.

    Tänä iltana virralta tuolta
    mik' on saalis runoilijan?
    Sai kuutamon paistetta kuplan,
    pois vierivän unelman.

                  (Suom. Elina Vaara)



Sydän.


    Sydän unelmista itää.
    Sydän muuten köyhäks jää.
    Siks sateiden langeta pitää
    ja poudan lämmittää.
    Niin tähkään ennättäymme
    ja mielin kiitollisin
    päin korjuun aikoja käymme,
    alakuloista talveakin.

              (Suom. Elina Vaara)



Viole d'Amour. (EV)


    Soi hämyssä himmeä kieli,
    se vainajan muistoa soi
    kevätiltana, jolloin mieli
    kuin nälkään hiutua voi...
    Sydän, tuttu on tuskasi mulle.
    Nyt, lapsi rauhaton,
    levon päivä on saapunut sulle.
    Hyvä unhoon nukkua on.

    Oi hiljaisuutta maiden,
    joiss' ei asu elävää!
    Kädet henkien autuaiden
    nyt viulua virittää.
    Ken luonani? Sydän palaa
    ja vilusta värisee.
    Näen varjon. Otsaani salaa
    joku siivellä hipaisee.

              (Suom. Elina Vaara)




VILHELM EKELUND (1880—1949)



Leukadia.


    Oi Eros, on sieluni
    tähti, mi vuodattaa
    verensä kuiviin
    keskellä yön.

    Oi Eros, on sieluni
    säihkyvä kipinä
    palosta sun tähtesi
    kauhistavan.

    Oi Eros, sun tähtes
    epätoivoinen tytär,
    halki avaruuden halaa
    syöksyä hän

    ja pysähtyä vasta,
    kun saavuttaa sun —
    vain tulessas hän kuolla
    ja menehtyä voi!

    Oi ota minut, Eros,
    ja säteihis sammuta minut!
    Oi, suudelmiisi
    kuolla, kuolla mun suo!

             (Suom. Elina Vaara)



Palvonta.


    Kuin meri tuulinen heinäkuun auringossa,
    on ruumiisi viileä, hurmaavan raikas.
    Lunta ja ruusuja.

    Kaste metsässä toukokuun, tuomet lähteen luona
    eivät niin suloisesti tuoksu
    kuin sun tuoksuva suusi.

    Ihmisen häikäisevä kauneus —
    oi katso: tomua, missä kuljet,
    suutelee palvoen
    hämmentynyt
    orja.

           (Suom. Elina Vaara)



Mentyäsi, armas.


    Äkkiä niin —
    syvyydestä
    hämärähän valoon —
    kesken pimeintä vuoden aikaa...
    Eros, Eros!
    Aistini
    oot hämmentänyt,
    tuskaisesti
    harhaannutit sielun,
    joka häilyy
    pohjaa vailla...
    Niinkuin kohtan
    salaiseen
    ois kosketettu,
    kauhunäky
    sieluun nousi.
    Tuskani mun
    kumea ja mykistynyt
    tarunkaameana alkoi elää...

    Eros, Eros!
    minkä laulun
    huulilleni painoit
    barbaarisen, hämärän?
    Sentään:
    eikö loista
    sielussani templi
    juhlallisna
    niinkuin valo kevätaamun;
    eikö laula
    huoneessa mun sydämeni
    liekki, joka
    täyttäis tasaisella huminallaan
    sonetin ja oodin
    stroofit ikuiset?

              (Suom. Elina Vaara)




ANDERS ÖSTERLING (1884—1981)



Fantasia etelän meren rannalla.


    Minä riippuvan paviljongin
    meren äärelle rakensin.
    Siell' aaltoin kuoroja vastaan
    soi lauluni aamuisin.
    Minä istutin hedelmäpuita,
    ja kukkansa valkeat
    kevätvalossa vaahtometsään
    ne sirottivat.

    Kuin neidon jäsenet, hoikat
    tein pilarit loggiain,
    oli kevyet kaaret, kuin niitä
    ois kantanut ilma vain.
    Kävi alhaalla autuas läike,
    ja marmori väräjöi.
    Hymys karyatiidit, kun seinään
    vesi hyrskyten löi.

    Ja aamujen nousten ja soiden
    veden sinisen musiikin,
    minä pylväskuistilta merta
    kuin veljeä tervehdin.
    Meren aavalta lupauksen
    minä jumalten ilosta sain,
    kun veljeni jumalaista
    join viiniä vain.

    Yli vuorien, hiuksissansa
    lemu kasteen ja rypäleen,
    tuli nainen haavaisin jaloin,
    pyys yöksi hän huoneeseen.
    Maan syksystä saapuin hän raukes
    kuin joutsen väsynyt,
    mut purppura pilvisen illan
    ties myrskyä nyt.

    Hänen viipyä soin ma, vieraan,
    tuon nymfin nimettömän.
    Kuin salainen kohtalo, vaiti
    avas hymyillen sylinsä hän.
    Me vaivuimme rakkauteemme,
    ja alhaalla varoittaen
    löi paisuvin iskuin meren
    viha yöllinen.

    Mut hurjasti kallio aamuun
    kuin särkyvä harppu soi,
    meren titaanipuristus tieltään
    kun pohjan ja liitokset loi.
    Ja syleillen kauhistuneina
    me kuljimme erilleen —
    hajos marmori syvyyksihin
    meren raivostuneen.

    Jäi kauas se. Raskaasti aika
    käy ylitse merien.
    Nyt laulan, harmennut orja,
    ma kahleissa airojen.
    Mun kotini, nuoruuteni
    lipas marmorinen tuo
    ikihiljaisuuteen vaipui
    Poseidonin luo.

    Minä kevyen marmorihaaveen
    meren äärelle rakensin,
    meren ylistykseksi loin ma
    ajan aamussa temppelin.
    Öin palossa tähtien laulan
    nyt merelle pettymystäin,
    ja verkkaan kaleeri keinuu
    mait' outoja päin.

              (Suom. Elina Vaara)



Aamuhartaus.


    Lokit valkeat kohoo aamun
    avaruutehen kuultavaan,
    kuin syleillen, hiljaisesti
    meren sulaa ne hopeaan.
    Sadat siivet valohon kimpoo
    kuin säkenet valkeat
    ja valkeiden lehtien lailla
    alas jälleen vaipuvat.

    Kuin soittoa kuulumatonta,
    joka etäältä hymisee,
    nyt kuuliaisin rytmein
    lokit lennossa seurailee.
    Ja kevyet ruumiit leijaa
    kuin johtaissa salaisen lain,
    kuin aaltojen näkymätönten
    lumivaahtona kimmaltain.

    Veden peilissä neitseellisessä
    viri hiljainen väräjää,
    nyt aamun tuloa hienot
    sävelvihmat tervehtää.
    Ei vasten ruusuista rantaa
    lyö maininki ainutkaan,
    pian humisten vaikenevat
    myös simpukat laulustaan.

    Pyhä äiti pilvien, tuulten,
    meren avaruus rannaton,
    sun rinnallas marmori valkein
    kuin usva talvinen on.
    Sinä mahtava, simpukankuoriin
    joka virität musiikin,
    myös salli mun korvani kuulla
    sävel tuulesi koraalin!

    Päämäärättä, maailma, vastaan
    ota kauneuttasi en,
    joka päivän lahjan ma korvaan
    öin verolla laulujen.
    Lokin lailla mun hymnini kohoo
    avaruutehen kuultavaan,
    kuin syleillen, hiljaisesti
    meren sulaa se hopeaan.

                 (Suom. Elina Vaara)



Odotus meren rannalla.


    Meren rannalle tieni mun johtaa,
    kun mainingit keinuen lyö.
    Tulet virvojen silmiini hohtaa,
    pian kietoo mun hiuksiinsa yö —
    meren kostea yö.
    Ah, miss' yhä viipyvät askeles sun?
    Tule! Kun kätes lämpimän saan,
    heti löytää uupunut sieluni mun
    taas maan —
    taas maan.

    Jalanääniä etäältä kuulen
    ja kahinaa musliinin,
    kuvas valkean hohtavan luulen
    nyt aaltoihin Kattegatin,
    siniaaltoihin.
    Tule! Untuvaposkesi painua jo
    mun rintaani vasten suo
    lepertääksesi, kunnes aurinko
    valon tuo —
    valon tuo.

    Yhä suhisten rannalta ääni
    soi taipuissa ruohikon,
    mut epäillen painan ma pääni,
    tuta saan: vain tuuli se on —
    vain tuuli se on.
    Yö kohta on poissa ja punertaa koi
    yli harmaiden tiheikköjen.
    Koko maailma valosta riemuita voi —
    minä en —
    minä en.

    Meren rannalle tieni mun johtaa,
    kun mainingit keinuen lyö.
    Tulet virvojen silmiini hohtaa,
    pian kietoo mun hiuksiinsa yö —
    meren kostea yö.
    Mut odotus turha yön keskellä näin
    kidutusta on rakkauden:
    veden pohjall' on kuolema, edessäin
    syli sen —
    syli sen.

    On horrosta odotukseni,
    se on tuskaa hämärtyvää.
    Ah, ääni mun rakkauteni
    meren myrskynä nyyhkyttää —
    se nyyhkyttää!
    läks kuolee, jos niitä nyt ripitä en,
    sanat kätketyt rintaani mun.
    Joko askelet halki maininkien
    soi sun?
    — Sun!

                 (Suom. Elina Vaara)



Aamun sydän


    Lähelle ikuista aamua tulla
    määränä vaelluksen oli mulla.
    Kaiken, minkä elämä soi,
    kestin ma, siintävä aamunkoi
    aina mun eelläni loisti.
    Lähemmäs aamun sydäntä sain,
    kasteesta nummien kukkivain
    kimposi kiuru — ja yön jo poisti.

             (Suom. Lauri Viljanen)




BERTIL MAMLBERG (1889—1958)



Neitsyt.


        Ilta painuu. Pursi ohi rantain
        liukuu, ruumiis aphrodiisisen
        verhotonta kauneutta kantain.
    Virran nousten, virran vaipuin retki
                    nautinnollinen!
        Aalto rannan piilipuita
        kuvastelee hiljaa vierien.
        Suljetuita
    polviasi vasten lepää käden kukka valkoinen.

        Kohti yön ja pyyteen juhlaa kulkee
        ruusuin seppelöity alukses;
        nuorukainen syliinsä sun sulkee,
    hunnuttaen silmäis valon täyttyy pian haavehes
        Liu'u, minne mieles halaa,
        ohitsemme, syliin kaivatun;
        ilta palaa,
    pilvet kulkee, kedot tuoksuu, »Eros», kuiskaa
                    huules sun.

         Keinut ohi rantain pehmeästi,
         oksat jäseniäs hyväilee;
         valo kultaa hiukses himmeästi,
    yli arkaadisen seudun kaukaa huilut helisee.
         Tuuletonna virta päilyy,
         otsas yllä ilma tuuleton;
         joskus häilyy
    silkkipurjeet purren keinuin, kyyhkyspesä
                   kannell' on.

                        (Suom. Lauri Viljanen)




DAN ANDERSSON (1888—1920)



Laulu.


    Heräs lempeni aikahan keväimen
    veden leikkivän rannoilla viheriöillä.
    Ja villihunajaa nuoruuden
    Join kasteraikkailta niityiltä öillä.

    Heräs Paison rannoilla rakkautein
    Lohet hyppeli, hauet polskutti siellä.
    Ja ma villin, kuohuvan laulun tein
    keväthurmasta, ruusuista soittajan tiellä.

    Monin keväin laulu se uusiutui
    ja mun vereeni tultansa valoi.
    Koko maailma viinihurmassa ui,
    ja maat ja taivahat paloi.

    Mut enää en niin voi rakastaa
    kuin Paison rannoilla viheriöillä.
    On lempeni vanha ja harmaaks saa,
    ei villihunajaa löydä se öillä.

                  (Suom. Elina Vaara)



Soittoniekan hautaus. (LV)


    Yllä Himmelmoran harjan viel? ei aamurusko näy,
    kun kylästä, kas, kuollut viedähän.
    Yli kumpareiden pienten kukkain saatto hiljaa käy
    all' aamutaivaan pilven viileän.
    Käy raskaat saappaat viljasarkaa ruusunkirjavaa,
    päät raskaat niinkuin rukoukseen jää.
    Pois erämaasta uneksijaa viedään, vainajaa,
    yli niityn, jolla kaste kimmeltää.

    Hän kummallinen oli, sanoo miehet mustissaan,
    usein leivättä ja yksin, koditon.
    Kas kuningasta, ruusut puhuu, joita poljetaan,
    kuollut kuningas ja uneksija on.
    On tie kuin monta peninkulmaa, miehet haastelee,
    ja päivemmäll' on jalka väsynyt. —
    Vain hiljaa käykää, varovasti, raidat suhisee,
    jokin kukka kenties kuollut on nyt.

    Mut kun arkku musta keinuu halki metsän keväisen,
    niin aamuvirkku laiho vaikenee,
    ja länsituuli seisahtuu kuin kuunnellakseen, ken
    niin raskahasti ruusuiss' astelee.
    Se on soittoniekka Olli vain, saa kohu kuusihin,
    hän on kodittomat vuodet päättänyt. —
    Se on hauskaa, vastaa tuuli, jos myrsky olisin,
    koko matkan hälle soittaisin nyt.

    Yli keltaisien soiden keinuu kuolleen kovat luut,
    päivän riutuessa lepoon kalpeaan.
    Mut kun hehkuu iltaan vilpoisehen puolukat ja puut,
    taas Himmelmoran kankaall' astutaan.
    Käy uuvuksissa, murheissaan nyt miehet kotihin,
    päät raskaat niinkuin rukoukseen jää.
    Mut karkein jäljin polkevat he ruusut haavoihin
    halki niityn, jolla kaste kimmeltää.

    Hän on poissa, miehet virkkaa, nyt raskast' äidin on,
    joka köyhäintaloon kulkea saa.
    Miks korot meitä murskaa, miks kenkä tunnoton,
    näin haavoitetut ruusut vaikertaa.
    Yli apiloiden pientareelta kuiskii ohdakkeet:
    kävi kankaalla nyt tanssi Kuoleman.
    Sen vanhat kengät lokaan ovat teidät tallanneet,
    kun se tanssi luilla uneksijan.

    Yli ruohon, töllein harmajain yö lentää suhisten,
    tähdet kalpeat pilveen hämärtäy.
    Yli nummen alas lampehen käy valo läntisen,
    yli lummerikkaan liejun laulu käy.
    Ja laulain puutteest' erämaan nyt myrsky, vaahtopää
    lyö ympärillä saaren kallion.
    Yö rukouksen yllä vetten mustain virittää:
    kuollut soittoniekka, uneksija on.

                  (Suom. Lauri Viljanen)




ERIK LINDORM (1889—1941):



Iltapäivä.


    Tuli räiskyy, on ulkona sadesää,
    sumu lyhtyjä verhoo, tuulee.
    Hänen vaimonsa vaatteita silittää,
    mies keittiöstä sen kuulee.

    Ovi lasten huoneen on raollaan —
    miten siellä nyt temmelletään!
    Kaikki he käyttävät keuhkojaan,
    ei puutu heistä ketään.

    Mut ilta kuluu jo loppuhun,
    ja hiillosta hämmennetään.
    Pian on lyhyt hetki se poissa, kun
    ei puutu ketään.

              (Suom. Elina Vaara)



Onnen hetki.


    Käsivarteni lastako tuudittaa,
    ja sen silmissä kuvani on?
    Ja ulapat välkkyy, ja lämmin on maa
    ja taivas hattaraton!

    Mitä aikoja on, mitä vuosia nää,
    ken oon, mikä nimeni mun?
    Sa naurava käärö, sa vaalea pää,
    miten sain ma syliini sun?

    Ma elän, ma elän! Ah, ennemmin
    ma miss' olen ollutkaan?
    Kai varroin ma vuosia miljoonin
    tätä hetkeä ainoastaan.

                (Suom. Lauri Viljanen)



Isä ja poika.


    Järvessä värähtelee
    pilvijuovainen kuu.
    Sirkkojen sirinä niityn
    heinässä vaientuu.
    Hämärän tuhka lankee
    yli päivän poltetun.
    Ma kuljen kivistä rantaa
    ja pieni poikani mun.

    Hän puhuu, viittoo ja väliin
    kivihin liukahtaa.
    Ma puristan kättänsä pientä
    ja hienoa, ruskeaa.
    Hänen raikas ihmettelynsä
    ei kysyen uupua vois.
    Ma hajamielisnä vastaan,
    ja ajatus kiitää pois.

    Miten kauan saankaan pitää
    sun pientä nyrkkiäs näin,
    ja suojata sinua, tiesi
    jos kulkee kunneka päin?
    On ihme, kuinka kauan
    noin armaana mulle näyt.
    Sa kasvat ja kauemmas luotain
    sa päivä päivältä käyt.

    Pojankainona kätkeyt — uhma
    sun tahtoas karkaisee.
    Sun sielusi salassa itää,
    ja katseemme erkanee.
    Hämärät, polttavat tunteet
    sa hiljaisuutehen viet.
    Mun täytyy sivulla seistä,
    on meillä eri tiet.

    Sinä haaveeni tietäisitpä
    yli vuotees, poikani mun!
    Olen kätkenyt kirjoituspöytään
    ens töppöses valkeat sun.
    Pian keskeen maailman kengin
    käyt suurin, painavin.
    Ne omaa tietään polkee —
    ja isää, äitiäkin.

    Se kestää ja kärsiä täytyy,
    jos kuinka raskasta ois.
    Miten lujasti puristankin,
    kätes pieni on liukuva pois.
    Pois luotani kuitenkin kuljet,
    ken kasvua estäiskään?
    — Nyt, poikani, kiiruhdamme,
    jo kotiin ehditään!

                (Suom. Lauri Viljanen)



Arki-ilta.


    Taas arki-iltaan ihmisten
    soi melu, haukku koirien,
    ja kotiin mustain joukkoin tie
    nyt päivän taiston jälkeen vie.
    Soi raitioiden signaalit
    ja säihkyy valoreklaamit.
    Ja kaarilamppuin tuikkeeseen
    käy pahe maalikasvoineen.

    On taasen ilta arkinen,
    ja kimeät on äänet sen.
    Miks ahdistusta tunnenkaan?
    Ma katson ihmisiä maan:
    sameina syntyy, kuolee nuo
    ja kurjain kaivoin pyrkii luo,
    vaikk' yllä kuonan, rihkaman
    nään linnunradan loistavan.

    Oi ihmiskunta, iloton
    ties loan, melun halki on.
    Vaikk' kattos yllä näetkin
    sa aurinkoja miljoonin,
    vuossatais-syvä paiste tuo
    ei sieluus puhtautta luo.
    Oi, kuule laulu korkeuden!
    Maan pääll' on ilta arkinen.

              (Suom. Lauri Viljanen)



Laulu nuoruudessa. (LV)


    Maan juhlihin
    oon kutsuttu, ma vieras vähäisin.
    Saan alla päivän kultakruunun elää.
    Ma vaeltaa
    saan jonkun vuoden kesken pauhinaa,
    ja joku laulu huuliltani helää.

    Käyn hymyillen
    ma silmin raikkahin, ja hellien
    mun käteni, ah, kaikkeen koskettavat.
    Tie auringon
    ja ilmain loisto ylläni mun on,
    maat, meret kaipuulleni kangastavat.

    Oon vieras vain,
    ma vähäks aikaa tänne jäädä sain.
    — Pian lähdet, kuolo korvahani toistaa.
    Ma tiedän sen,
    tuon salaisuuden suuren, iloisen,
    siks silmäni mun raikkahasti loistaa.

              (Suom. Lauri Viljanen)




GUSTAF JOHANSSON (1891—1925)



Ballaadi Johanssoneista.


    Oli korppi, korkea iältään,
    joka puolukkamäellä eli.
    Tavall' lintujen istui se männyssään
    ja niskaansa ojenteli
    ja käheästi viisauttaan
    huus metsälle, maailmalle.
    Oli saanut ruutia maistaessaan
    se haulin siipensä alle.

    Tuli, hunnussa vihma kuutamon,
    Hämy-neitsyt tähtien myötä —
    makas päissään metsämies Johansson,
    sepät aivoissa tekivät työtä.
    Ja korppi se mietti: »Oi Johansson,
    pian pois sinun suvesi joutaa.
    Miks kaukaa, miss' olet tuntematon,
    et naista voi itselles noutaa?»

    Punass' illan nainenpa kuitenkin
    tuli metsästä tanssivan jalan:
    lasi lensi pirstoiksi Johanssonin,
    ja hän vannoi alttihin valan.
    Näki korppi: nyt vuosi Johanssonin
    miten suloiseksi saikaan.
    Lumi särki sen haavaa, kun vihdoinkin
    oli tultu täytehen aikaan.

    Yön jouluisen tuikkiessa, kun
    jänis metsän laitaan loikki,
    valon kynttilä loi mökin ruutuhun
    ja hiljaisen pihan poikki.
    Ja korppi se istui männyssään,
    kuin veistos liikkumaton,
    ja mietti syvästi ihmeissään:
    »Mikä Johanssoneilla nyt on?»

    Sinä selvisit luodeista, langoistakin,
    — miks nyt olet neuvoton?
    Tänä yönä laps syntyy Johanssonin,
    ja kuin sinä selvä hän on.
    Moni nähnyt on tuikkiva jouluyö
    hänet päissään, ja kimmeltänyt
    hänen ruutuunsa turhaan on tähtien vyö.
    Hänen poikansa näkee se nyt.

    Punasilmäinen, Johansson, poikas on,
    ja se nurkasta pilkistää.
    Se iloa on, kun Johansson
    ei perillisettä jää.
    Mut nainen, mi saapui sun tupahas
    läpi metsän helisevän —
    niin ääneti, kuin sinä juopuessas,
    nyt oljilla nukkuu hän.

    Pyhä, kuin sävel urkujen, kuolema on,
    se suuremman levon kuin humala suo —
    kuin valkehin koivu, oi Johansson,
    hän lepää, ken tanssien sai tupas luo.
    — Ja hehkussa aamun heräävän
    nyt korppivanhus nähdä voi:
    lepäs kuolleena pullojen keskellä hän,
    joka Johanssonille sanansa soi.

    Ja Johansson katsoi vainajaan,
    oli nääntyneen näköinen raukka.
    Ja korppi mietti: »Nyt muistaa saan,
    miten kyyhkyn surmasi haukka.»

    Ja Johansson katsoi lastaankin,
    ja korppi mietti sen nähden:
    »Nyt muistan, miten huuhkajankin
    peri kuolema poikasten tähden.»

    Asuu puolukkamäellä korppi, kai
    parisataa jo vuosiltansa.
    Se joskus siipeensä haulin sai,
    vähän jäykkä on niskastansa.
    Kivunhuudolla ihmisten tulevan
    ja menevän nähnyt se on.

    Tavall' lintujen kaulaa se ojentaa.
    Viel' ehkä se männystä nähdä saa,
    miten vierellä vaimonsa, vainajan,
    on päissään Johansson.

              (Suom. Lauri Viljanen)




TURE NERMAN (1886—1969)



Kaunein laulu.


    Sitä kauneinta laulua rakkauden
    ei paineta milloinkaan.
    Ylioppilas köyhä Montmartre'n
    sitä salasi haaveenaan.

    Yli maiden se laulu kaikunut ois,
    monen painaen polvilleen,
    ja maailma ottanut vastaan
    ois uuden Musset'n.

    Hän huhtikuun rannoilla ois Lucie'n
    sinisilmäisen kohdannut
    ja orvokit, suudelmat yössä
    nyt runoillut.

    Sitä laulua koskaan painettu ei:
    kera ylioppilaan
    se on kaivettu joukkohautaan
    ja multaan Flanderin maan.

              (Suom. Elina Vaara)




KARL ASPLUND (1890—1978):



Quand même. (EV)


    I.

    Kylä hiljainen Ranskassa viheriöi.
    Taa painui poppelien
    siell' illoin aurinko, kello löi
    kylän tornissa humisten.

    Oli kedolla vanhimman kartanon maan
    lahokuorinen kirsikkapuu.
    Toki huntuun se verhousi valkeaan,
    joka kerta, kun sai kevätkuu.

    Sadat vuodet jo hedelmiään se soi,
    sadat pöydät kaunistaen.
    Ja se lempeän Ranskan mullasta joi
    ravinnokseen kosteuden.

    Taas aikoi se puhjeta kukkihin,
    kevät maasta kun roudan vei.
    Mut sodan vuos' oli katkerin,
    maa Ranskan ollut ei.

    Kylän länsipuolelle rintamat loi
    nyt ampumahautojaan,
    ja kuulien vuorolauseet soi
    yli omistajattoman maan.


    II

    Pikimustana aamuna hyökkäykseen
    kävi ranskalaiset nyt.
    Kylän valloittivat he leirikseen,
    kun yö oli ennättänyt.

    Sora-aukeille kiväärit koottihin
    pataljoonan uupuneen,
    kuin voitetun murhetta pikemminkin
    oli riemu voittaneen.

    Pala Ranskaa kerran menetettiin,
    sen vihollinen vei.
    Mikä vihdoin takaisin vallattiin,
    maan nimeä ansainnut ei.

    Oli jäljellä hirret hiiltyneet,
    kasat tiilien murtuvain,
    maakuopissa haisivat saviset veet,
    kadun loassa ruumiita vain.

    Kävi tuuli ylitse raunion,
    väki tiukensi viittojaan.
    Kuin väristys, häpeä toivoton
    piti jokaista vallassaan.

    — Maa eikö jo haavoja lääkitsemään
    väsy, joita sen lapset löi?
    Se on virunut vuosia verissään.
    Se vieläkö hedelmöi?

    Miten kenttäharmaasta ihminen
    hyvä, onnellinen saa?
    Miten keskeltä voi veren, ruumiiden
    uus versoa kukkiva maa?


    III.

    Kun saksalaiset poistumahan
    oli seudulta valmihit,
    joka hedelmäpuun nyt puhkeavan
    sai kaataa sapöörit.

    Myös sortunut kirveen iskuihin
    oli puu satavuotinen.
    Yhä jokunen säie kuitenkin
    piti kiinni juurista sen.

    Ja eleellä gallialaisella soi
    nyt parhaan mehunsa maa
    puun juuriin, että kauneimmin voi
    se kuolossa kukoistaa.

    Kukat ruhtinaalliset haavainen
    puu kohotti ilmoihin
    kuin elämän säihkyvän, voitollisen
    näky ylväs: Uhallakin!

              (Suom. Elina Vaara)




PÄR LAGERKVIST (1891—1974)



Kauneinta on hämärtyissä.


    Kauneinta on hämärtyissä illoin.
    Kaikki taivaan rakkaus on silloin
    kerääntynyt valoon tummuvaan
    peittääksensä
    mullan, talot maan.

    Kaiken yllä hellyys väräjääpi.
    Herra itse rannat himmentääpi.
    Sulaa kaukainen ja läheinen.
    Kaiken saa vain
    lainaks ihminen.

    Kaikk' on omaani ja kaikki jälleen
    otetaan pois multa, kaikki jälleen.
    Puut ja maa ja pilvet taivahan.
    Jäljettömiin
    yksin vaellan.

             (Suom. Lauri Viljanen)



Auringon hiukset.


    Nyt aurinko vaaleita hiuksiaan
    ens aamuhetkellä avaa
    ja ne levittää yli keväisen maan,
    missä tuhannet kukkaset havaa.

    Yön kasteeseen hän viileähän,
    jota kukkien kätköissä lymyy,
    ne kostuttaa, mut epäillen hän,
    hajamielin, kuin unessa hymyy.

    Yli sallii metsäin ja niittyjen
    hän tuulen niitä kantaa,
    niiden hyväillä vuoteessa vanhusten
    sekä lapsien poskea antaa.

    Mut kauas hän ikävöi sydämessään;
    mikä hyöty on ilosta juuri?
    Hän katsoo tähtiä ympärillään:
    elon ongelma on niin suuri.

    Kun hetki on autuas huomenen,
    hän vaaleat hiuksensa avaa
    yli katsoen menneiden maailmojen
    ja uusien, jotka havaa.

           (Suom. Lauri Viljanen)



Hopeahuilu.


    Ken soittaa murhetta mun ja sun?
    Soi huilu, pieni hopeahuilu.
    On kuollut rakkaus sun sekä mun.
    — Soi huilu, pieni hopeahuilu.

    Kova sydämeni on, kova niinkuin sun.
    Kaikki on häväisty, poljettu maahan.
    — Soi pieni huilu surua nyt sun sekä mun.
    Yön yksinäinen hopeahuilu.

    Nyt luotasi lähden ma kauaksi pois.
    Ma etsin tietä kotiin sydänyössä.
    — Soi pieni huilu kimeään, kuin haava lyöty ois
    nyt pimeyden poveen sydänyössä.

    Suo levon mulle Jumala, mun kätkee multahan
    ja haudan syvään, syvään hiljaisuuteen.
    — Soi huilu laulain sillalta, mi kautta kuoleman
    vie elon yöstä pimeähän ikuisuuteen.

                (Suom. Elina Vaara)



Kirje. (EV)


    Toi kirje viestit laihojen
    ja viinimarjapensaiden,
    toi äitivanhan horjuvin
    ja suurin kirjaimin.

    Sai mieleen joka sanallaan
    se kukkaniityn, viljamaan
    ja Hänet, jonka antimet
    on ainaiset.

    Siell' auringossa uinuvan
    näin kylän Herran suojaaman,
    ja rauhaa kellot kirkkahat
    ne kaikuivat.

    Puutarha ehtoolauluin soi
    ja lavendeli tuoksun loi,
    kun piirsi pyhähetkenään
    hän kirjeen tään.

    Se kiiruhtanut olikin
    yöt päivät, että tulisin
    ma kaukainen sen tuntohon,
    mik' ikuisinta on.

                (Suom. Elina Vaara)




STEN SELANDER (1891—1957)



Kevätsade. (EV)


    Sade suhisee ja helää
    syvään kostuttaen maata,
    joka henkää huoahtain.
    Kuunnellen ma kuljen, kunnes
    itkua en estää saata
    sateen vuoksi vain.

    Armas sade, joll' on työnä
    multaa juottaa maljastansa,
    kunnes kaikki kevään yönä
    itkee onneansa!

    Syleilyyni kaiken nuoren,
    hennon, heräävän nyt suljen
    polvilleni langeten.
    Vallass' arkuuden ma kuljen
    raskain saappain maata, jok'on
    äiti nuoruuden.

    Sieluni mun puiden lailla
    tuuliin havahtua halaa,
    versoa kuin oras mailla
    hiljaa, roudan sulaessa.
    Kyyneleet, joit' itkin salaa,
    satein sieluani valaa
    kevätyössä hiljaisessa.

    Kaikki köyhää, kuihtuvaa sen
    rinnalla on maailmassa,
    että syntyvä on taasen
    elo uuteen muotohon.
    Nuoren, uuden kukinnassa
    kaikki on.

                (Suom. Elina Vaara)



Kuiva puu.


    Puu kuivettunut taivahalle nosti
    viel' oksan viherjöivän, viimeisen.
    Kuin fakiiri se jäykistynein käsin
    huus' rajun rukouksen:

    Te mustat pilvet, huudan puolehenne!
    Vain vettä, niin käyn jälleen kukkimaan!
    En ole kuollut, lehdin vielä — enkö
    ma kuki enää milloinkaan?

    Mut vastaus ei sadevirroin tullut,
    vaan salamoin. Niin taivas sääti sen.
    Ja koko puu kuin suuri kukka hehkui,
    kuin jättikukka tulinen.

                 (Suom. Elina Vaara)




GABRIEL JÖNSSON (1893—1984)



Impromptu.


    Nukut takana ikkunan kuuden,
    näen seitsentähden sun ylläs.
    Lie vähän se aatokselle,
    mut kuitenkin on sydän kylläs.

    Ja taivaalta tähtiterttu
    ihan riippuu poimijan käteen,
    nukentalosi ikkunoihin
    luo seitsenkertaisen säteen.

    Lie vähän se aatokselle,
    mut kuitenkin on sydän kylläs.
    Sa oothan mun rakkauteni,
    kuvat ikuisten tähtien ylläs.

                  (Suom. Elina Vaara)




GUNNAR MASCOLL SILFVERSTOLPE (1893—1942)



Rovio.


    Milloin päivän sätehet
    alkoi paistaa tuoden
    kevätvalon,
    isäni mun poltti lehdet
    menneen vuotiset.

    Liekki paloi suhisten.
    Savu nousi lehtein
    poltettujen
    sinivuokon kalpeahan
    valoon ilmojen.

    Iltaa samankaltaist' ei.
    Ojan vesi loisti
    ruusuisena.
    Tuuli hiljaa yöhön lintuin
    hauraat äänet vei.

    Tunteissani tuoksun sen
    vavahdan ma vielä
    onnellisna.
    Kodin kalvas kevät siintää
    yöstä muistojen.

                (Suom. Elina Vaara)




ERIK BLOMBERG (1894—1965):



Ihmisen koti.


    Maa on peittynyt yöhön.
    Tähdet valoaan luo.
    Kaukana korkeudessa
    vaeltaa maailmat nuo.

    Sinua rakastan, multa
    ja pimeys rajaton.
    Tähdet niin etäällä kulkee.
    Maa koti ihmisen on.

                (Suom. Elina Vaara)




KARIN BOYE (1900—1941):



Tähtien lohdutus.


    Minä kysyin tähdeltä yön:
    »Valo tienoon oudon, mi kaukana näyt —
    sano, kelle säteilet, tähti?
    Niin suurena, kirkkaana käyt.»

    Hän tähtikatseen loi
    mun säälini mykistäen:
    »Minä seutuun elottomaan,
    ikiyöhön säteilen.

    On valoni kukka, mi kuihtuu
    avaruuteen autiohon.
    Valo tää minun lohtuni on.
    Se lohtu kylliksi on»

              (Suom. Elina Vaara)




RAGNAR JÄNDEL (1895—1939):



Sataa. (LV)


    Herää ja tule portahille, armas!
    Kauniin harmaita pilviä kertynyt on.
    Tuoksuvaiseen, tummahan yöhön hiljaa
    sade lankee.

    Kätes ojenna, ah, miten suloisesti
    pilvistä valuu viileitä pisaroita!
    Syvään tunne, mun armahain, maan kiitos
    taivahalle!

    Kuivat lehdet kahisee kevyesti,
    nauttien ojentuvat poltetut yrtit.
    Kiittäin huokuu vainiot, jotka hämyn
    halki loistaa.

    Ehtynyt puro alkaa solista hiljaa,
    ja sen vaiheilla, pähkinäpensastossa,
    harmaiden pilvien alla laulaa harmaa
    satakieli.

                     (Suom. Lauri Viljanen)