KANSALLISIA LAULUJA

Kirj.

Lauri Soini





Porvoossa,
Werner Söderström,
1900.



SISÄLLYS.

Suomen laulu.
Suomen kielellä.
Suomen lippu.
Suomettaren laulu.
Elä sure, Suomeni!
Karjala apua huutaa!
Siirtolaisille.
Suomen pojat.
Tuuloselle.
Iloisin mielin.
Rauhan sankari.
Kumpumäen vanhukset.
Herra sensori.
Ihanteen etsijä.
Torpan poika.
Pohjolan neidet lännessä.
Kotkankallio.
Keväinen kotiutuminen.
Iltakello.
Ilta.
Neitosen sulhaset.
Neitokolmikko.
Neitonen, tietäjä kuitenkin.
Annikki.
Kumma tyttö.
Koulu jo alkaa!
Valkamalle.
Elämä ja ihanteet.
Täyteläs rinta.
Nuoret, nuoret.
Konsahan!
Keväiset yöt.
Tuoksuva tuomen oksa.
Kultani kartano.
Pihlajan juurella.
Hänen luonansa.
Kuusi on tumma ja koivu on seljäs.
Lemmenpaula.
Ei toki semmoista tehdä saa!
Tule kultani keinuhun!
Sydämillä leikkimistä.
Minä ja hän.
Juhannus ja joulu.
Taivaan pilvet.
Sinä olet päivyt.
Sinä olet päivä ja minä olen kuu.
Ruusun kukka ja vaahteran oksa.
Kukkaset ja kukkasvarkaat.
Jänis ja — kultani.
Niin täytyy.
Kullan haudalla.
Surujeni lampi.
Suuren surun keskelläkin.
Luottava vuottaja.
Minä olen sellainen.
Raitis Rautiainen.
Päiväläisen mietteitä.
Kulkijapoika.
Hulivilipoika.
Vaikeassa asemassa.
Mitäpä noista —!
Kuohuvan kosken kunnaalla.
Lintu lenti oksalle huojuvalle.
Laulaja- ja tanssijatyttö.
Pikkunen tyttö.
Kultaansa ihaileva.
Järvellä.
Meripojan morsian.
Kullastansa jäänyt.
Salainen lempi.
Illalla ja aamulla.
Lempi.



Suomen laulu.


    Solahda, Suomen laulu, sointuvasti,
    helähdä helkkyvästi kaikumaan,
    soi meille suruissakin toivoisasti,
    soi vastuksissa voima versomaan!

    Hajota meistä hennot huolten hunnut,
    terästä tarmokkuutta jänteriin,
    luo tunteihimme vakuutuksen tunnut
    ja vahvistusta töihin ponteviin!

    Kuin tammen juuret maamme tanterille
    syvennä sydämiimme oikeus —
    kuin päivän säihkyt lammen lainehille
    sytytä rintoihimme rakkaus!

    Julista ilo kansan valtikaksi,
    herätä meihin henki veljeyden,
    se kansassamme nosta johtajaksi
    jokaisen aatosten ja toimien!

    Soi, Suomen laulu, nuorten kantelilla
    tuhansin uhkuäänin helkkyen,
    soi kaikkialla maamme kunnahilla
    ihana enne aamun henkisen!

    Solahda, Suomen laulu, sointuvasti,
    helähdä helkkyvästi kaikumaan,
    soi meille suruissakin toivoisasti,
    soi vastuksissa voima versomaan!

                            Talvella 1899.



Suomen kielellä.


    Suomen kielellä Suomen lapsi
    "äiti" ensin sanoo,
    Suomen kielellä äidiltänsä
    tarpeitansa anoo.

    Suomen kielellä Suomen lapsi
    alkaa aakkosista,
    täyttää henkensä suomalaisen
    tiedon aartehista.

    Suomen kielellä toisillemme
    tunteet tulkitsemme,
    vanhat muistot ja matkan määrät,
    uskot, aattehemme.

    Suomen kielellä suomalainen
    lakejansa laatii,
    Suomen kielelle oikeutensa
    vierahilta vaatii.

    Suomen kielellä muilta mailta
    aatevirrat tuomme,
    Suomen kielellä hengen helmet
    maailmalle luomme.

    Suomen kieli on piennuutemme,
    suuruutemme kehto,
    Suomen kieli on suomalaisen
    hengen elinehto.

                      1899.



Suomen lippu.


    Liehu, liehu korkealla
    lippu sinivalkonen!
    Laula, kansa, lipun alla
    laulu toivon, vapauden!

    Liehu taivon siinnokkuutta
    vetten vöistä heijastain,
    pohjan hangen puhtoisuutta
    henkehemme heijastain!

    Hengen voimin toimikamme
    eestä maamme vapauden!
    Liehu, lippu, toivojamme
    liehu ylle ilmojen!

                       1896—99.



Suomettaren laulu.


    Soitin kerran kanteletta
    taaton tanhuilla,
    jossa leikki siskosarja
    kukkakunnahilla.

    Riemukasta, onnekasta
    oli meillä silloin,
    Väinämöisen laulujansa
    laulaessa illoin.

    Tuli vieras kaukomailta
    kotikullan ryösti,
    veikot siskot säälimättä
    sorron alle syösti.

    Täällä nyt mä kaihomielin
    pellavasta kitken,
    pellavasta kitkiessä
    vaivojani itken.

    Kuivu, kuivu kyyneleeni,
    kuivu silmäkulta,
    kyllä vielä valkeneepi
    murheyöni multa!

                    1896—1899.



Elä sure, Suomeni!


    Elä sure, Suomeni, mitä olet ollut,
    se ei ole matkasi määrä.
    Siinä ei suvi ole missä on pälvi —
    semmoinen usko on väärä.

    Elä sure, Suomeni, mitä olet ollut,
    sitä elä jarruksi laita.
    Menneestä hetkelle pystytä pohja,
    tulevalle viljele maita.

    Raivaos salosi sä päivyen paistaa,
    päivä sun hankesi hiutaa,
    kumpusi kaunosin kukkasin kietoo,
    viihtäen lastesi liutaa.

    Vanhojen varjossa kasvavat lapset,
    nuoret ne toimissa varttuu.
    Koko kansa kilvalla työssä kun häärää,
    laajoiksi viljeemme karttuu.

    Suomeni, muheaksi peltosi kynnä,
    kylväös siemen parhain,
    niin sinun viljasi kaunona kasvaa,
    kuuluna maailman tarhain.

    Vieras jos viljasi tahtoisi viedä,
    valppaana vahdi ja estä,
    vaan jos se vie, niin kylväissä uutta
    jäykkänä, jäyhänä kestä.

    Suomeni, kansani, et voi kuolla,
    jos sinä tahdot elää,
    jos sinun henkesi hervahtamatta
    elämän sointuja helää.

                        1899.



Karjala apua huuiaa!


    Suomeni kallis, kaunoinen,
    kansa suurien toivetten,
    kukkiva, kasvava kansa!
    Käännä kasvosi Karjalaan,
    kuule, vartiopaikallaan
    Karjala apua huutaa!

    Suomeni, sorjana kumpuna
    nouset suon sinä helmasta,
    Karjala luoksesi nosta!
    Peltosi laajeten paltoaa,
    hengenlaihosi aaltoaa —
    Karjalan kannel sammuu!

    Suomeni riennä joutuisaan
    Karjalan heimoa auttamaan,
    veljesi luoksesi nosta!
    Hengen salamat sinnekin
    lyökööt valkeutta rintoihin
    velttona nukkuvan heimon!

    Karjala, suoja Suomemme,
    nouse jo yhteistaistolle,
    valolla voittosi voita!
    Päivän kaarena nouse sä,
    valkase pilven lievettä,
    Suomen suojana seiso!

                  Jalovaaralla 1897.



Siirtolaisille.


    Hellanlettu, kun kallis nahka
    on noilla muutamilla!
    Eivät he usko säilyvänsä
    maansa tanterilla.

    Menkää, menkäätte herrantertut,
    säilyttäkää päänne!
    Pois kun puikkivi aikanansa,
    oi, se on viisas käänne!

    Saammeko kunnian kutsua teitä
    viisahimmiksi maamme,
    vai ehkä sankariseppeleillä
    somistella saamme?

    Suokaa joskus muistelu meille
    tomppelijoukollekin,
    että me elämme Suomellemme,
    sille kuolemmekin.

                      1899.



Suomen pojat.


    Suomen poikia keisari aikoo
    viedä Venäjälle.
    Siellä ne joutuisi suomalaiset
    oudolle elämälle.

    Suomen pojat jos Venäjälle
    vietäisi virmakan soittoon,
    itkien nousisi Suomen immet
    pilvisen päivän koittoon.

    Suomen pojat jos Venäjällä
    venäjänlimppua söisi,
    eivät ne silloin Suomen pellot
    hempeinä heilimöisi.

    Suomen pojat jos Venäjällä
    sortuisi suureen vaivaan,
    Suomesta armas keisari saisi
    tyhjän maan ja taivaan.

    Elkää itkekö Suomen immet
    tokkopa surkua liekään,
    tokkohan keisari Suomen poikia
    Venäjälle viekään.

                        1899.



Tuuloselle.


    Aaltojen kehdot
    keinuavat,
    vihreät lehdot
    liplattavat,
    tuuli kun kiitää
    ympäri maan,
    lännestä liitää
    Kalevalaan.

    Tuulonen lännen,
    lennellä saat
    sinne ja tänne
    Kalevan maat.
    Kaikota häivän
    hiuteet pois,
    ettei ne päivän
    peittona ois!

    Lentävä tuuli,
    suutele sä
    lempein huulin
    itkevätä!
    Rannoilta Suomen
    pois sumu vie,
    valkase huomen,
    selvitä tie!

                1899.



Iloisin mielin.


    Murheet me heitämme heikommille,
    ilo toki tulkoon myötä!
    Iloisin mielin me soutelemme,
    vaikk' on se vahvaa työtä.

    Kaakkoistuulessa aallot lyövät
    pienen purtemme laitaa,
    vaan kun me vahvasti soutelemme,
    minkä ne meille taitaa.

    Iloisin mielin me soutelemme,
    vaikkakin myrsky kantaa,
    purtemme keinuu myrskyn halki
    kohden toivon rantaa.

                         1899.



Rauhansankari.


    I.

    Hän raikkaan kainona ilmestyi
    kuin soinnahdus paimensäkeen.
    Oli temmattu armaasta laaksostaan
    ja tuotuna sotaväkeen.

    Hän seisoi sarjassa sankarien
    kuin korvessa koivas sorja.
    Hänen mielensä pulppusi nuoruuttaan
    kuin lähde ja sen puro norja.

    Hän sai heti huomion päällystön,
    ivan piikit ja iskut ja ilkat.
    Sotaveikkojen sai hän vehkeilyt,
    tulotemput ja lyönnit ja pilkat.

    Kun niin häntä ilkkuen pilkattiin,
    hän tyynenä kaiken kesti,
    vaan joskus vienolla hymyllään
    rajut leikit hän hälvensi, esti.

    Vaan muita kun syyttä sorrettiin,
    hän katsoi lyötyä silmiin,
    ja silloin kainossa katseessaan
    tuli kärsivä lempeys ilmiin.

    Hän tyynenä täytteli tehtäviään
    ja päästyä toimistansa
    ei tyttöjä, viiniä etsinyt hän,
    vaan aatteli aatteitansa.

    Useasti hän illoin yksikseen
    ulos rannalle lahden astui.
    Useasti kun katseli hän yli veen,
    suli silmä ja kyynelin kastui.

    Kotilaaksoonsa liiti hän aatoksin
    luo tuttujen, rakkaimpainsa,
    koko kansankin armaan synnyinmaan
    näki ummuissa unelmainsa.

    Näki vielä hän umpujen aukenevan,
    näki kärsivän kansansa kerran
    ajan uuden auvossa astelevan
    valon välkyssä taivaan Herran.

    Hänen henkensä täyttäisi ihmisten
    elonvoimaa uhkuvat rinnat,
    ja voima hengen ja veljeyden
    lois heikoille suojeluslinnat.

    Ois aika se onnen ja oikeuden.
    Työn onni se onnena oisi.
    Kukin työssä kuntonsa näyttäisi
    ja toistenkin toimia soisi.

    Ja aika se aamuna koittava on
    väkivallan ja sorron yöstä.
    Oi, toittavat ruusut on vapauden
    rakkauden ja rauhan työstä!


    II.

    Vaan viestejä outoja ilmestyi,
    koko kansan kautta ne liiti:
    sotajoukkoja suuria vieraan maan
    kotikumpuja kohden kiiti.

    Hän rannalla istui uinaillen,
    unelmiinsa hän viestin kuuli.
    Kuin nuoli se rintaan iskeytyi,
    sydän synkkeni, vaaleni huuli.

    Isänmaako on uhkaama sortajien,
    isänmaako ja kansa sen kallis?
    Sen joukkion polkea rakkaimpiaan
    ikipäivinä hän ei sallis!

    Hän niinkuin leimaus ukkosen
    sitä vastaan lennättäisi!
    Hän ennen sen löisi ja murskaisi
    kuin tänne se ennättäisi! —

    Vaan muistaen aatteensa armaimmat
    syvemmälle hän sullousi pintaa.
    Kuin kylmällä kouralla koskettain
    nyt vihiäsi lämmintä rintaa.

    — He eivätkö ihmisveljiä myös
    ole juuresta suuremmasta?
    Ja ihmistä puhdas ihmisyys
    ei kielläkö surmaamasta?

    Vaan kallista kansaamme surmaamaan
    nuo ihmiset kulkevat tuolla.
    Nyt pakko on surmata surmaajat
    tai surmaajan nuolesta kuolla.

    Siis rikkoa täytyvi ihmisyys,
    ei välttää voi eikä estää.
    Paremp' onkohan rikkoja olla nyt
    vai rikkomus toisen kestää?

    Hän ristiin riipovin aatoksin
    sitä selvitti tuskissansa.
    Välin otsansa syvästi synkistyi,
    välin vaaleni vuorostansa.

    Vaan vihdoin puhtaana selvisi se
    kuin päivä mi usvista herää.
    — Paremp' ihmisen ihmisnä kuolla on
    kuin ihmissyöjänä elää.


    III.

    Rajaseudulla palteet pilvytten
    loi synkkiä varjoja vesiin.
    Rajaseudulla sankarit vartosivat
    mikä turmio tulleekin esiin.

    Isänmaatansa sinne suojaamaan
    oli kulkenut uljas kansa,
    ja se välkytti kirkkaita kalpojaan
    vihamiehiä vuottaissansa.

    Ja torvet ja rummut ne raikuivat
    ja kummut ne kaikui vastaan,
    sotajoukot kun saapuivat mahtavat
    ja kuuluisat kuljennastaan.

    Kodin vapaus — vallan tavoitus
    veti joukkoja vastatuksin.
    Tuliluikut tykkien, kanuunain
    ne ammotti suutasuksin.

    Vaan aivan alkaissa ammunnan
    mies nuorekas joukosta nousi,
    ja kun vallille asteli yksin hän,
    hänen tukkansa tuulessa sousi.

    Kuin kuusi min latvasta usvaa pois
    on pyyhkinyt aamun loiste,
    niin seisoi harjalla vallin hän,
    sinisilmissä päivän toiste.

    Ylös nosti hän päivässä päilyvän pään,
    jota viillytti vilpas tuuli.
    Sotajoukko se ylhäältä soinnahtavan
    hymynhenkevän kuiskeen kuuli.

    Isänmaatani armasta vastaan te
    vihan kaunaa tahdotte kantaa.
    Minä lempeni, työni ja henkenikin
    isänmaalleni tahdon antaa.

    Sen rannalla seison ja ruumiini
    yli kulkien saatte sen voittaa.
    Minut ampua saatte jos tahdotte,
    teit' en tahdo vahingoittaa. —

    Pian alkoi paukkua kanuunat.
    Sota rauhansankarin kaatoi.
    Ja joukkoa maansa puoltajain
    vihamiehet mahtavat raatoi.

                     Heinäkuulla 1899.



Kumpumäen vanhukset.


    Kumpumäen kivisellä kukkulalla
    kaksi taloa on vieretyksin.
    Vanhat vaarit tavallansa vakavalla
    niissä elelevät ystävyksin.

    Vuorotellen toisissansa talkohissa
    valkohasten rengit, piiat käyvät.
    Vuorotellen vaarit itse kaupungissa
    liikeseikoistansa selvittäyvät.

    Niinpä kerrankin on tullut kaupungista
    toisen talon ukki illan suussa.
    Vaan ei muista mainitakaan tuomisista,
    niin on mieli myllertynyt muussa.

    "Näätkös, Pekka, kuinka paljon rakastavat
    Suomen kansaa suuret maailmassa!
    Keisarille sanomaan he samoavat,
    ett' on suomalaiset oikeassa.

    Rautateitse palaavat he Suomen kautta,
    Suomen kansa kilvan heitä kiittää.
    Tullos rautatielle, meidänkin sen tautta
    täytyy kiitoksemme heille liittää."

    Pian toinen vaari ymmärtää jo toisen,
    ottaa kiireisesti nutun, lakin,
    alottaen sauvamarssin aikamoisen.
    Toinen vaari pääsee sauvattakin.

    Pitkin lehtotietä illan viileässä
    ukit kiirehtivät kulkuansa, —
    radan vierustalla ylikäytävässä
    kaksin odottavat vieraitansa.

    Vihdoin saapuu pitkä juna vihellellen,
    jossa suuret herrat matkustavat.
    Vaarit hattujansa kilvan huiskutellen
    "eläköötä" heille kaijuttavat.

    Kukitettu herra katsoo ikkunasta...
    vaarit kumartavat hartahasti.
    Toinen heistä, lakaten jo huutamasta,
    "näkivätpäs!" kuiskaa riemuisasti.

    Paljon kertomista riittää vanhuksilla
    lapsillensa vierahista näistä.
    Vierahatkin hauskimmilla muistelmilla
    muistavat "ne kaksi yksinäistä."

                           1899.



Herra sensori.


    Käy sensori taiten tarkastamaan
    mitä poikanen hälle on tuonut,
    mitä metsissä kuutamomatkoillaan
    runoniekka on nuorekas luonut. —

    Ja niissäkös lauluissa lauleltiin
    yötaivaan tähdistä, kuista,
    kevätlintuja lentoon laskettiin
    syyskuutamon tummista puista!

    Oli tyyntynyt tyyten tuulonen...
    vaan puitten latvat ne huiski,
    kävi lahdella karkelo aaltosten
    ja ne rannalla hiljaa kuiski.

    Ja impi se istui kaihoissaan
    kotilahtosen rannalla yksin
    Oh, eihän se yksin ollutkaan!
    He istuivat vieretyksin.

    Ja poikanen lemmekäs hervahtain
    tytön jalkojen juureen heittyi...
    koko maan sekä taivaan unhottain
    hän armaansa helmaan peittyi. — —

    "Koko maan sekä taivaan unhottain..."
    Esivalta on myöskin maassa,
    ja Jumala oikein uskovain
    on taivaassa autuaassa.

    Nämät ken voi eksyä unhottamaan,
    kun jää tytön jalkojen juureen,
    kapinallinen kelmi on kerrassaan,
    on eksynyt syntiin suureen.

    Herra sensori ankaran muodon saa,
    viran puolesta toimeliaasti
    hän velvollisuutensa oivaltaa —
    rivin pyyhkivi tarmokkaasti.

                        1899.



Ihanteen etsijä.


    Olen aatetta kauvan kaivannut,
    joka lauluni lentoon saisi.
    Olen katsonut kaihoten taivaat, maat,
    mikä mieltäni innostaisi.

    Valon kaihossa kauvan hapuilin,
    vaan unhotin pohjolan päivän,
    ajatusteni aalloissa uiskellen
    koin huuhtoa mieleni häivän.

    Minä kaihosin ihmisveljeyteen,
    vaan naapuriveljiä vieroin,
    ja veljeyskaihoni — kauhulla näin —
    oli itserakkaus kieroin.

    Isänmaalleni mieleni sitten soin,
    se vanhakin vaikk' oli aate.
    Sen pohjalle — ihmeeksi maailman —
    oli aikeeni laittaa raade.

    Isänmaassani astelin tarkastain
    mun viljelystarhani juurta,
    johon jotakin voisin nostattaa
    eriskummaista, loistavan suurta.

    Sitä juurta mä missään nähnyt en,
    ja kun katselin kaihoisemmin,
    olin ankara kurjasta synnystäin —
    ja itseän taas minä lemmin.

    Kun niin minun mieleni myllertäin
    oman toivonsa tarhoja kitki,
    kotimaani mä vaarassa silloin näin,
    minä näin miten kansani itki.

    Kotimaani mä vallassa vaaran näin,
    mut kansani murheissaankin
    oli jäyhä ja uljas ja maallensa
    oli altis se uhrautumaankin.

    Olen poikanen Suomen! Kansani on
    kotimaassani luonani mulla.
    Jäsen jäntevän heimoni olla ma saan,
    ja tahdon sen verraksi tulla.

    Oi, Suomeni, sulla on muinaisuus
    maan kansojen kaunokaisin,
    on kuin runo sorja ja sointuinen,
    syvä, suuri ja ihanaisin.

    Miten, kansani, kärsit ja kamppailit,
    kulit kestäen kalman öissä,
    vaan konsaan kirkasta kilpeäs et
    ole tahrannut konnantöissä!

    Olet itse sä korpesi kyntänyt,
    et konsaan sortanut muita,
    vaan sortoa vastaan taistellut
    olet uljaita taisteluita.

    Kun väistit kalpoja vierasten,
    et kernaasti iskenyt vastaan.
    Jos rauhassa toimia saanut et,
    sodit silloin ainoastaan.

    Sun rauhantoimesi loista ei,
    vaan siksi ne onkin suuret.
    Sun voimasi vahvana pohjana on
    hyvän tunnon ja kunnon juuret.

    Kivikummuista, korvesta, kansani, loit
    sinä viljavat pellot ja niityt,
    ja siksi sä kantelin, lauluines
    niin lujasti maahasi liityt.

    Vaan lauluissa, joittenka soinnussa on
    humu kuusten ja kuiskeet tuulen,
    tulet tunnen mä rintojen kaihoisten
    ja Väinämön viisautta kuulen.

    Kun taas sinä, kansani, laulaen
    teet vaikeissa vaaroissa työtä,
    ihanteeni ja onneni suurin on
    sun työssäsi olla myötä.

                       Syyskuulla 1899.



Torpanpoika.


    Minä olen pienosen torpan poika,
    poikanen matala ja köyhä,
    kivikosta, karikosta leipäni kaivan
    eipä se elo ole löyhä.

    Mulla on neitonen naapurissa,
    sirkeäsilmä ja nuori.
    Tupani kun korjaan, tyttönsä mulle
    lupasi jo naapurin muori.

    Kulkuritattari reppua kantaa,
    paperia mulle näyttää:
    "Kirjoita, talon sulle lahjaksi annan,
    apuani tahdotko käyttää?"

    Kaikkoa kauvaksi reppuriraukka,
    kulkuriheittiö hurja!
    Sulta en ikänäni "apua" mä huoli,
    oloni jos ois kuin kurja.

    Itse mä mökkini kuntoon laitan,
    yli lahen purrella soudan,
    onneni, lempeni lauluja laulan,
    kultani kotihini noudan.

    Viekas tattari vilkuen virkkaa:
    "Maltahan, huutaja huima,
    vien sinut soturiksi vieraalle maalle,
    sielläpä elosi on tuima.

    Vien sinut sinne ja kultasi tänne,
    täällä sun kultasi nääntyy.
    Mulle jos sydämesi, uskosi annat,
    maireeksi matkasi kääntyy."

    Pakene jo luotani kulkurikonna,
    kaikkoa taakse aidan,
    taikka sun, turkasen, tuttujes luokse
    lintujen siivillä laitan!

    Itse mä työstäni onneni etsin,
    Luojani johtoon luotan,
    Luojalta paulojes päästimeksi
    apua ja turvaa vuotan.

    Itse mä työstäni onneni etsin,
    onneni tytölleni kannan,
    itseni, tyttöni, Luoja jos sallii,
    maalleni uhriksi annan.

                          Tampereella 1899.



Pohjolan neidet lännessä.


    Mereltä neittä seitsemän
    toi tuuli tullessaan.
    He puitten varjoon istuivat
    rannalle länsimaan.

    Kajossa illan katsomaan
    tulivat viiksisuut,
    tulivat suuret ruunupäät
    ja pienoisemmat muut.

    Suloiset, sorjat neidet on,
    vaan kenpä tiesi sen,
    ne onko immet Vellamon
    vai keijut ilmojen.

    Vaan länsi heidän kaukaisen
    sukunsa kuulla saa,
    kun vetten taakse katsellen
    he laulun kaijuttaa.

    Se laulu kaihosointuinen
    kainosti ilmoittaa:
    etäällä pohjolassa on
    yks ihanainen maa.

    Sen lehdot veessä heijastuu
    välillä vuorien,
    ja taivas illoin, aamuisin
    luo ruskon kultaisen.

    On kansa siellä kunnokas
    ja jäyhä toimissaan;
    se korvesta on kyntänyt
    valoisan viljamaan.

    Ja taistot tuimat käynyt on
    se nuijin, miekoinkin,
    vaan ihanammat, suuremmat
    runoin ja kantelin.

    Se talviyöstä noussut on
    suv'aamun säteilyyn;
    sen laihot nosti latvojaan
    jo päivän häikäisyyn. —

    Niin pohjan neidet laulullaan
    ihasti viiksisuut,
    ihasti suuret ruunupäät
    ja pienoisemmat muut.

                       Syyskuulla 1899.



Kotkankallio.


    I,

    Kotka se lenteli ilmojen halki,
    siipeä viisti ja aaltoon löi
    ja kun pesän huomasi pienosen linnun,
    siihen se iski ja mylleröi.

    Kallion loukossa, harjalla kummun,
    niskalla kosken kuohuisen
    kivenviha kasvatti poikasiansa,
    kunnes ne kuontuisi lentimilleen.

    Kotka se ulapalla vaaniessansa
    kallion loukkoon tähtäili,
    liiteli, laateli, kiertäen, kaartain,
    kohti jo vihdoin syöksähti.

    Kova oli kallion korkea kärki,
    kotka iski kyntensä kalliohon,
    siinä se kahleissa vieläkin istuu,
    kivenviha kallion turvissa on.

                          Tampereella 1899.



Keväinen kotiintuminen.


    Suli hei, hepo, astele arvelematta,
    elä niskojas nakkele ensinkään!
    Sulonurmi jo kaunoset kunnaat kattaa,
    käki täyttää tienoot helkyllään.
    Ratas laulavi, raikuu raklattain,
    tulisirkoset pyörästä säihkyy vain.
    Suli hei, hepo, rattaita vinhaan vie!
    Kovin pitkä on tie.

    Ilo sammui maailman pauhinassa,
    sydän synkkeni kuohussa kaupungin.
    Suru pitkien iltojen valvonnassa
    tuli vieraaksi kalliomuureihiii.
    Jopa lämpeni päivä ja hanget vei,
    elo elkeni, uhkeni, hei suli hei,
    kotitietä on riemukas taivaltaa,
    kun on vihreä maa!

    Tiehaara on kaukana kuonnuksissa
    ja se kotihin kulkijan johdattaa.
    Koko tien näen täältä jo aatoksissa,
    pää vaikkapa vaivoin silmiin saa.
    Lepät lehtevät vierellä versoo sen,
    ratas kuopissa keinuu horjuellen.
    Hepo tietävi tiensä kääntyessään
    ihan itsestään.

    Niin tuttuja tääll' ovat pensaat, puutkin,
    ahot marjavat, niityt aitoineen.
    Kotitanhuat, metsiköt, tienoot muutkin
    sulomuistoja kiehtovat aatokseen.
    Lehdon lentävät lintuset laulelevat
    tulolaulelut raikkaat, riemuisat.
    Kotiseutuni, kuin olet armainen,
    miten armainen!

    Mäki eessäni vielä on männikköinen,
    koti ei ihan kuonnu kuumottamaan.
    Kevätaurinko laskee, hengetär öinen
    käy männikön lehvillä soutelemaan.
    Mäen rinteessä aattelen, onkohan vaan
    koti kaunonen viel' ihan ennallaan.
    Hevon kaula se rinteessä kyömään käy,
    koti vaan ei näy.

    Se on tuolla, se tuolla on kummullansa,
    on tuolla se rannalla lahdelman!
    Kas, kuinka se nostaa kattoansa
    sädeloistoon päivyen laskeevan!
    Kas, rannalla tuuhea pihlajapuu
    kera kartanon lahdessa heijastuu!
    Katon harjalla viiri se viittaa päin
    mua tervehtäin.

    Suli hei, hepo hilkkase arvelematta
    mäen viettoa vierua laskettain!
    Ilokyynele silmää kastelematta
    ei anna mun katsoa armastain.
    Ratas vierivi, matka jo loppuun saa,
    hepo portilla riemuiten hirnahtaa.
    Kotiportti se vinkuu hiljaisen
    tuloterveisen.

    Kotihalli se haukkuu kartanolla,
    kunis tuntevi, alkavi riemuamaan.
    Ihanaisia hetkiä monta olla
    tällaisia ei voi päällä maan.
    Isä, äiti ja sisko ja perhe muu
    ulos pihalle pirtistä sulloutuu.
    Ilohaastelu vilpas viihdyttää
    ja viihtymys jää.

                         1898.



Iltakello.


    Iltakello helkähdellen
    rannat kattaa kaijullaan,
    kaiku lehdot kierrätellen
    helkkyy ylle viljamaan.

    Kumarassa kukkivaiset
    kultaviljan korjaajat
    kuullen kaijut kaunokaiset
    selkiänsä oikovat.

    Reipas renki, nuori Ville
    sirpin maahan singottaa,
    takin heittää hartehille,
    piipun hampaihinsa saa.

    Torpan joukot päivätyönsä
    taasen saivat illoilleen,
    miehyt kiinnittävi vyönsä
    päivän työssä löyhtyneen.

    Torpan vaimo pientarelle
    käypi luokse lastensa,
    antaa rinnan pienoselle,
    nokan niistää toiselta.

    Torpan tyttö kainomieli
    ruista suorii sormillaan,
    rauniolle häll' on mieli
    vaapukoita poimimaan.

    Piikatyttö ruskosilmä
    suorii tumman palmikon,
    kartanolle käyden vilmä
    alkaa lemmenlaulelon.

    Syksyillan tienoholle
    virittäissä varjojaan,
    joukot käyvät kartanolle
    kylpemään ja nukkumaan.

    Sängiköllä jälkipuolia
    vaari tarkastellen käy,
    onko toimet tehty huolla,
    ettei tähkäpäitä näy.

                  1899.



Ilta.


    Iltapäivän kultaloimo
    lahden rannat peittää,
    lehtoniemen liepehelle
    poika verkot heittää.

    Häll' on tyttö soutimilla,
    tyttö kultatukka,
    kirkassilmä, ruskoposki
    rantakummun kukka.

    Päivän säihkyt suutelevat
    nuoren neidon kaulaa,
    nuori neito soutaessa
    raikkahasti laulaa.

    Nuoren rinnan riemusoinnut
    laulelosta tulvii,
    kaihon kumma kaukomieli
    riemun alla hulvii.

    Neidon laulu rantamilla
    kaikuhunsa hukkuu, —
    kaukaisessa kuusikossa
    käkikulta kukkuu.

                  1998.



Neitosen sulhaset.


    Kasvoi neitonen kirkassilmä
    taattonsa tanhuilla.
    Kaksipa kasvoi sulhaspoikaa
    kahdella naapurilla.

    Kasvoi neidosta kultatukka,
    vieno ja sorja ja sievä.
    Kirkkaitten silmien huomenrusko
    oli niin sulosa ja vievä.

    Sinisukissa sipsutteli
    neitonen kiehkurakulma,
    rengaskorva ja sormussormi —
    naapurin poikien pulma.

    Rikkaan, mahtavan naapurin poika
    kosimassa kulki,
    kiilloilla, hopehilla houkutteli —
    neito se mielensä sulki.

    Pienosen naapuritorpan poika
    mökkiänsä laittoi —
    hälle se neitonen kirkassilmä
    ruusuja rintaan taittoi.

    Vaan tuli ryssä ja neidon ryösti
    viettäen Venäjälle.
    Rikas poika hyppäsi katsomahan
    pellon veräjälle.

    Siitä kun kuuli se torpparipoika,
    ryssän jäljestä juoksi.
    Ryssä, se pelkuri, neidon jätti
    vierivän virran luoksi.

    Punapaidan helma hulmakehti
    ryssän juostessa tietään,
    mutta se neitonen kirkassilmä
    torpan miniäksi viedään.

                    1899.



Neitokolmikko.


    Suuren seljän niemekkeellä,
    lehväkuusten katvehessa,
    kaiteilla mykevän kummun
    vihannoivat viljapellot.
    Pellon keskikenkämällä
    koti kaunonen kohosi.
    Kodin helmassa kasusi
    kolme nuorta kaunokaista,
    neitoa solakkavartta.

    Yksi näistä neitosista
    kesin kulki marjamailla
    karjojansa kaitsemassa.
    Illoin laulellen, iloiten
    toi hän karjan kartanolle,
    villoi vuonat, lypsi lehmät,
    vaali, hoiteli visusti.

    Toinen noista neitosista
    viiletteli venhosella
    kiikutellen, keinutellen
    suuren seljän rantamilla
    lainehitten läikkehessä.

    Kolmas niistä neitosista
    allapäin, hajallamielin
    istuskeli ikkunassa,
    siinä silmänsä hapuillen
    katselivat kaukomaille.

    Tuli sulho sarkatakki,
    immen karjan kaitselijan
    kopallutti karjahansa,
    viedä kiidätti kotiinsa,
    huonehensa hoitajaksi,
    suurentajaksi sukunsa.

    Tuulen henkonen heräsi,
    aallot korkeiksi kohotti,
    toisen noista neitosista
    purren kanssa kaikotutti
    järven aaltojen ajolle.

    Kolmas impi ikkunassa
    katsoi kaihoten alati.
    Silmät siintävät hapuillen
    häilyivät jälessä toisten
    kauvemmaksi kaikotessa.

    Ensimmäinen neitosista
    elinaikansa kulutti
    hyörinässä, pyörinässä.
    Lapsensa samalla lailla
    jatkoivat eloa äidin.

    Toinen sortui soljuessa
    järven aaltojen ajolla,
    kuohuaallot kumpuellen
    vieryivät väsähtämättä
    kuolinpaikkansa ylitse.

    Kolmas hukkui huolihinsa,
    kaihomielen kyyneleihin,
    missä hukkui, siinä huolten
    kyynelhelmyet kimalsi.

                      1896.



Neitonen, tietäjä kuitenkin.


    Tuoksuva, kukkiva suvi oli silloin,
    kun hänen luonansa olla sain,
    kulkien kummut ja soutaen aallot
    tenhossa toivojen, tunnelmain.

    Vartensa hento, nuorekas, norja
    sorjana soljui käydessään,
    vaan miten varma oli uljas ryhti
    hallitsi puhdasta lempeyttään!

    Katsoinko kulmien kaarien alle,
    tummat taikojen kuilut näin,
    näin niin syvät ja viisaat silmät,
    että mä säpsähdin säikähtäin.

    Silmien kiehkurakaarien alta
    katse tuijotti tutkien,
    vaan kun aatteista innostuimme,
    silloin se säihkysi säteillen.

    Hän oli hento ja sentään suuri,
    neitonen, tietäjä kuitenkin,
    nauravan koskaan en hänen nähnyt,
    hymy oli hillitty, vienoisin.

    Vaikea hänt' oli väittein voittaa,
    vaikea tuntein valloittaa,
    sain toki kerran kaihoa nähdä
    tunteensa hetteistä tulvahtavaa.

    "Umpeen vaipui se kirkas silmä",
    lauloi äänin hän vienoisin,
    "äidin peittivät mullan alle" —
    silloin silmä jo vettyikin.

    Kostein silmin hän katsoi kauvas,
    kauvas seutuun salaiseen —
    vaan kun katsehen mulle heitti,
    sirkosi silmä jo säkeneen.

    Joskus illoin häntä mä mietin
    niinkuin outoa ongelmaa,
    vaikka mä mietinkin ymmärtämättä,
    aina hän eessäni kangastaa.

                     1899.



Annikki.


                             (Kalevala 18).

    Annikki tytti on toimeva tytti,
    keveä ja ketterä käynniltään.
    Kukko kun kiekkuu puolen yön,
    Annikki alkaa jo puhdetyön.

    Hämärä on pirtti ja pitkä on puhde,
    Annikki ei sitä huomaakaan.
    Hän se kun kehrätä kieputtaa
    yli tuvan värttinä vieputtaa.

    Annikki tytti kun karjoja katsoo
    piikoja lypsää luikuttaa,
    hyrisevät piiat mielissään,
    eivätkä potkase ensinkään.

    Annikki tytti kun sotkuja huuhtoo
    laiturin reunalla laulellen,
    kotilehto lauluja toistuttaa,
    lainoset louhia loiskuttaa.

    Annikki katsovi ylle ja alle,
    niemiä, saaria silmäilee.
    Päivä se lehtoja seijastaa,
    aaltojen allakin heijastaa.

    Annikki tytti on toimeva tytti,
    miniänä vasta se vikkelä ois.
    Ken hänet kotihinsa kuljettais,
    kotihinsa ainosen onnen sais.

    Kosihin jo kulkevi naapurin Väinö,
    kosihin jo Ilmariveljytkin.
    Kosihin ne kulkevat, eipähän vaan
    Annikin kosijata kuulukaan.

                        1898.



Kumma tyttö.


    Kumma tyttö, kumma tyttö,
    kumma tyttö kerrassaan!
    On kuin pieni leppäkerttu,
    melkein neulan nuppi vaan.

    Nauratellen, riemahdellen
    liepsut, leijut yhtenään,
    niinkuin kuusilehdon tikka
    tiksuttelee mielissään.

    Pienen pieni, kirkassilmä —
    kumma tyttö kerrassaan!
    Naurusuuta nähdessäni
    mun on pakko nauramaan.

    Mitäs tästä elämästä...
    naurakaamme sille vaan!
    Yksintuumin naurakaamme
    hupsut huolet unholaan.

                   1896.



Koulu jo alkaa.


    Heippararalla,
    Pekka ja Malla,
    joukkomme kaikki jo tulkaa pois!
    Koulu jo alkaa,
    polkien jalkaa
    astumme, torvi kuin tahtia sois.

    Kello jo kilkkaa,
    kiirettä vilkkaa
    jalkamme joutusat joustelevat.
    Ahkerat lapset,
    vaaleahapset,
    ovat nopsat ja joutuisat

    Leikit ja veikat,
    kupperikeikat,
    sukset ja kelkat, ne jääkööt vaan!
    Kirjat ja taulut,
    työt sekä laulut
    vaativat voimia koittelemaan.

    Paljon on työtä
    pantuna myötä
    ennenkun voitosta virtemme soi.
    Vaan joka koittaa,
    kaikki hän voittaa,
    suureksi varttua vielä hän voi.

                      1898.



Valkamalle.


    Liukui venho,
    pieni Tenho
    rauhaisalle
    rantamalle,
    tullut vasta
    valkamasta
    liekkuville
    lainehille.

    Tuuli nukkuu.
    Aalto hukkuu
    nukkuvalle
    lahdelmalle.
    Rannan haavat
    vaimentavat
    kaihoissansa
    huojuntansa.

    Uinuu pieno...
    Virsi vieno
    siunaa hiljaa
    tuonen viljaa.
    Päivä kultaa
    kummun multaa.
    Nurmen nukat
    peittää kukat.

    Liukui venho,
    äidin Tenho
    rauhaisalle
    valkamalle.

                1896.



Elämä ja ihanteet.


    Kelle ikänään ei kangastanut
    ole ihanteitten siintomaa,
    multaan hän on kiini hangastanut,
    routa hältä rinnan kangistaa.

    Ken on ihanteitten unelmissa
    elonhetket halki hapuillut,
    hän on usvaisissa ongelmissa
    elämästä pilviin poistunut.

    Lintusena lennä toivon teitä,
    maahan palatkos sä jällehen,
    unelmoi ja unelmasi heitä,
    anna innostuttaa työhön aatteiden.

                        1898.



Täyteläs rinta.


    Kovin täyteläs rintani on.
    Elonmuistoja siellä on ensinkin,
    ja ne puhtia lietsovat purjeihin,
    kunis aallokot toisien tunteitten
    nämä untuvat kietovat unheesen
    sekä työntävät tuonelahan.

    Mikä muistojen hauta on tuo?
    Se on tuottava toivoni eelle päin,
    ja se paisuvi rintaa rynnistäin.
    Se on rakkaus suuriin aatteihin,
    joka vauhtia lietsovi toiveihin,
    sekä lämpöä rintaan luo.

    Niin täyteläs rintani on!
    Elonrakkaus suuri on täyte sen
    ja rakkaus elämänkaikkeuden.
    Oi, innoksi yltyen tunne tuo,
    vain vastuksistakin voimaa juo!
    Tule, kansani, taistelohon!

                        1896.



Nuoret, nuoret!


    Nuoret, nuoret, toimintaan!
    Tahkotkaamme tarmon aurat,
    kylväkäämme toivon kaurat
    lemmen maahan hehkuvaan!
    Meiss' on kuiske jumaluuden,
    meissä toivo vuoden uuden
    kultaviljan versontaan.
    Rinnan salvat, lauvetkaatte,
    sielun ukset auvetkaatte
    tulla tuulen toivon maan!
    Astukaamme toimintaan!

                   1896.



Konsahan!


           Konsahan koittaa
    Suomelle raitis ja puhtonen aamu,
    väistyvi väikkyen yöhyen haamu!

           Konsahan koittaa
    kaikille kansani lapsille päivä,
    haihtuvi huolien häilyvä häivä!

           Konsahan voittaa
    kansani kaipaava, etsivä henki
    kaivatun lämmön ja kirkkaudenkin!
           Konsahan voittaa!

                      1896.



Keväiset yöt.


    On yötkin keväällä niin täyteläät,
    niin sointuvat ja tenhoiset.
    Keväinen lämmin täyttää yönkin näät
    ja nuokkuu lehdon lehtyet.
    Yön hento henki, piillen pensaihin,
    hymyillen laulaa soinnuin tenhoovin,
    niin tenhoovin.

    Kun nuoruusinto rintaa ponnistaa
    ja toivo täyttää sydämen,
    on silloin surukin niin suloisaa,
    sen helmaan nukkuu hymyillen,
    ja rinnan riemu kestää yhtenään,
    ei uuvu onni kaihon öihinkään,
    ei öihinkään.

                          1896.



Tuoksuu tuomen oksa.


    Maammoni kerran maailmalle
    kyynelsilmin mun laittoi,
    kukkivan, tuoksuvan tuomen oksan
    käteheni taittoi.

    Kun minä kuljin polkuja pitkin,
    etsin paikkaa rengin,
    kädessäni tuoksusi tuomen oksa,
    tuoksua tuota mä hengin.

    Nyt olen renki ja kuivunut äidin
    antama oksa on tuomen.
    Kukkiva, tuoksuva tuomen oksa
    mulla on neitoni nuoren.

                         1890.



Kultani kartano.


    Kultani vihreä kartano loistaa
    järven rantamalla,
    valkoset siinä on ikkunalaudat,
    kukkia ikkunalla.

    Kukkaset kultani ikkunalla
    kilvalla kukkia koittaa,
    itse mun kultani kukkasensa
    kukinnossa voittaa.

    Jos joku kukkanen loistollansa
    voittaa kultani voisi,
    suloapa kultani tunnetuoksu
    suurempata loisi.

                         1899.



Pihlajan juurella.


    Hennot oksat on pihlajassa
    kukkivassa,
    tuoksuisassa.
    Pihlajan oksia lämmin tuuli
    hiljallensa häilyttää.

    Pihlaja päivän paistehessa,
    suloisessa
    loistellessa
    kukistansa tuoksujansa
    toisiin kukkiin tuoksuttaa.

    Pihlajan kukkia ihanampi
    loistoisampi,
    tuoksuvampi
    on minun kultani hienohuuli.
    Häntä mä koitan säilyttää.

    Istuen pihlajan vieremillä,
    lempivillä
    silmäyksillä
    koen hänen kylmään rintahansa
    tunnetulvaani juoksuttaa.

                      1899.



Hänen luonansa.


    Hänen luonansa istun ja ilvehdin,
    lyön leikkiä, kaskuja lasken.
    Kuva meillä on eessämme kaunoisin
    salon neitonen lehvissä kasken.

    Salon neitonen vastoja taittelee
    ja uhmavi lehdeksissä,
    ja tuulonen hiljaa leikitsee
    tytön kutreissa häilyvissä.

    Vaan poikanen hiipivi hiljakseen
    vesan latvoja taivutellen...
    Kädet neitonen saa pian silmilleen,
    ehkä suukonkin huulosellen.

    Minä katson ja uuvun uinailuun.
    Salomaalle mä kauvaksi lennän,
    vesan latvoja väistäen kierrän puun,
    suvikaskeen hiipien ennän.

    Hänen, neitisen, sohvalla rinnallain
    minä vastoja taittavan luulen,
    minä hiivin ja hyökkään... liihottain
    hänen mattoja juoksevan kuulen.

    Kai kaupungin kaunotar hienoinen
    minun kanssansa leikkivän kärkkyi;
    vaan uhmalla suostunut siihen en,
    salon impi kun luotani värkkyi.

                          1899.



Kuusi on tumma ja koivu on seijas.


    Kuusi on tumma ja koivu on seijas,
    molempia aurinko kirkastaa.
    Minä olen kylmä ja hän on kaino,
    molempia lempemme vilkastaa.

    Kultani koivikon vihreyttä suosi,
    vaan minä tummuutta kuusiston.
    Päivä kun loisti ja lämmitti lempi,
    molemmat jo meille nyt armaat on.

                            1899.



Lemmenpaula.


    Kuulepas sinä kullankukka,
    ruskotukka,
    sinisukka,
    kuulepas kun sulle laulan
    mitä olen aatellut.

    Kuulepas kun sulle laulan,
    lemmenpaulan
    mulle kaulan
    ympäri olet sinä solmiellut,
    mieleni vallannut.

    Paulasi olet sinä solmiellut,
    tiukennellut,
    tavoitellut
    vapauden viedä multa —
    mutta et voinutkaan!

    Vapauden viedä multa
    koitit, kulta,
    nyt on sulta
    aika jo käydä paulallasi
    voittoja voittamaan.

    Kaulani on sun paulassasi,
    kokonasi,
    tunteillasi
    kun sinä siinä riiput kiini,
    vien sinut kotihin.

    Kun sinä siinä riiput kiini,
    tunnelmiini,
    aatoksiini
    otan sinut onnenkeijuseksi,
    keijuni kultaisin.

                       1899.



"Ei toki semmoista tehdä saa!"


    Rannalla istuin impysen kanssa,
    pienosen sinisilmän sirkkusen.
    Aaltojen maininki rantaa löi,
    aurinko aalloissa häiläköi.

    Kukkien tuoksussa leikkiä löimme
    lintujen luritusta kuunnellen.
    Kesäkäen kukkuja tuulonen toi,
    helakasti nuorekas naurumme soi.

    Vaan siten iloisina leikitellessä
    hulivililuontoni voiton vei.
    Äkkiä hänet minä kiini sain,
    huulilla huulia koskettain.

    Tyttöni katsoi aaltojen alle.
    "Ei toki semmoista tehdä saa!"
    Hän niin kauniisti hämmentyi,
    vaan kohta katse jo lämmentyi.

                        1898.



Tule kultani keinuhun!


    Tule, tule, kultani, keinuhun!
    Keinu on valmistettu,
    siniseksi, punaseksi maalattu,
    lehdillä kaunistettu.

    Oi, kuinka kukkaset heloittaa
    juhannuksen aikaan!
    Oi, kuinka kaunosen kultasen
    poikanen omaksensa saikaan!

    Keinu se huojuu hiljalleen,
    haapojen lehdet hilkkaa,
    kultani kirkkaat katsannot
    lemmenvälkkyjä vilkkaa.

                     1899.



Sydämillä leikkimistä.


    Sydämetön olen ma,
    moiti taikka vaikerra.
    Katsoin sinun silmiisi,
    sinne hukkui syömeni.

    Anna, kullan nuppunen,
    takaisin mun sydämen!
    Muuten ehkä ottaisin
    sydämesi sultakin.

                   1898.



Minä ja hän.


    Kasvan suolla kanervana,
    kanervana kalseana,
    öisin kannan kastekkeita,
    päivin sadepisareita
    surumielellä.

    Kulta kasvaa kukkasena,
    niityn nurmen nukkasena,
    niitty päivän paistellessa
    loistaa linnun laulellessa
    riemukiellä.

                      1898.



Juhannus ja joulu.


    Sinä olet kukkiva juhannus,
    minä olen joulu ja jäinen.
    Entä jos lemmessä yhdistyy
    lämmin ja jäähdyttäväinen?

    Elä, suvi, surros kuitenkaan,
    tähdet ne talviöinä
    ylhäältä vilkkuvat nietoksiin
    toivojen kynttilöinä.

                      1899.



Taivaan pilvet.


    Taivaan pilvien varjot ne soutaa
    järven kirkasta vettä.
    Kultani katseet mieleeni luovat
    lemmen lämmikettä.

    Korkealta ne taivaan pilvet
    syvälle järveen hohtaa.
    Syvältä siintäen kultani katse
    korkeudenkin kohtaa.

                       1899.



Sinä olet päivyt.


    Sinä olet päivyt keväinen,
    minä olen ilman lintunen.
    Päivä kun seistaa paistettaan,
    lintu sitä kiittää laulullaan.

    Sinä olet päivyt keväinen,
    minä olen ilman lintunen.
    Päivä kun muille maille saa,
    lintunen oksalle uinahtaa.

                       1899.



Sinä old päivä ja minä olen kuu.


    Sinä olet päivä ja minä olen kuu,
    kuun valo päivästä heijastuu.

    Päivä kun peittyvi lehtoihin,
    kuun valo silloin on hohtoisin.

    Päivä kun lehdosta kohoaa,
    kuun valon tyyten se tummentaa.

    Sinä olet päivä ja minä olen kuu,
    kuun valo päivästä heijastuu.

                       1899.



Ruusun kukka ja vaahteran oksa.


    Tyttöni on kuin ruusun kukka
    kunnahan tuomikossa,
    minä olen niinkuin vaahteran oksa
    rannikon rauniossa.

    Kaihoten katsovi vaahteran oksa
    ruusua tuomikosta,
    ruusunen kukkansa toisaalle kääntää
    vaahteran rauniosta.

    Kaihoonsa kuivaa vaahteran oksa
    rannikon rauniossa,
    kuihtuu se ruusun kukkakin kerran
    kunnahan tuomikossa.

                         3899.



Kukkaset ja kukkasvarkaat.


    Sinä sitä olet kukkatarhan
    kaunokaisin kukka.
    Varo sinä, varo sinä loistoasi,
    taikka sun sieppaa hukka.

    Tarhan aitojen katvehissa
    kukkasvarkaita hiipii.
    Monta kertaa ne kukkasilta
    hempeyden riipii. .

                    1899.



Jänis ja — kultani.


    Jänönen puikkivi piilotellen
    lehdon lehvien alla.
    Kultani kampaa kutrejansa
    rannalla kukivalla.

    Jos jänö lehdosta tohtisi tulla,
    viineni virittäisin.
    Jos mua kultani kuunteleisi,
    laulella lirittäisin.

    Vaan jänö lehdossa juoksennellen
    suojelevi selkää.
    Kultani arkana ailakoiden
    lempeni lauluja pelkää.

    Jänön minä metsässä mennä sallin
    juoksevata jalkaa.
    Menköön kultakin, jänikseksi
    jos hän muuttua alkaa.



Niin täytyy.


    Kultani, sulle mä toivoisin
    iloa ja onnekkuutta,
    kauvaksi luotasi tahtoisin
    surua ja onnettuutta.

    Oi, minun kultani, täytyy mun
    etsiä kultaa uutta.
    Minä näet enimmän sulle tuon
    surua ja onnettuutta.

                     1899.



Kullan haudalla.


    Illalla istun kummulla haudan,
    katselen kummun kukkaa.
    Kultani nukkuu kummun alla,
    voi mua poikarukkaa.

    Kultain haudalla yksin istun,
    kukkien juuria kitken,
    kummulle kukkien kostukkeeksi
    kyynelhelmiä itken.

    Illan kastekin kyyneleinä
    helmii heilimoissa,
    laskevan päivän kultaloimo
    päilyvi pisaroissa.

    Päivä se peittyy lehdon taakse,
    illan loimo se haipuu,
    vaan minun mieleni mullan alle
    kultani luokse vaipuu.

                        1899.



Surujeni lampi.


    Surujeni lampi se välkehtii
    kaihojen kaiskun luota.
    Päivä sen pinnasta pilkoittaa,
    pohja on tummaa suota.

    Joskus mä toivon versovan
    sammalekerroksen suosta,
    joka leväpeittona salpaisi
    virrannan kyynelvuosta.

    Surujeni lampi jos peittyiskin
    unhojen sammalilla,
    vielä ne kyynelet kiiluisi
    sammalen uutuvilla.

                   1899.



Suuren suru keskelläkin.


    Mustan pilven paltehessa
    ruusuruskot hohtaa.
    Suuren surun keskelläkin
    lempi rintaa kohtaa.

    Länsi on päivän lasketessa
    verenruskoUinen.
    Poika on vielä kuollessaankin
    neidolle uskollinen.

                       1899.



Luottava vuottaja.


    Suvisessa yössä mä yksin istun
    päivän nousua vuotan,
    tuskani tuimat ja yölliset aatteet
    päivän poistavan luotan.

    Ruskosta hehkuva aurinko nousee
    lehtevän lehdon yllä,
    kuuma on helle ja heltehessä
    lintujen laulua kyllä.

    Päivän helteessä yksin istun,
    istun ja yöhyttä vuotan,
    syysyön viileän, hiljaisen, tumman
    tuskani poistavan luotan.

    Syysyö saapuu, taivas tummuu,
    hämärä jo metsiin heittyy,
    notkoista outoja usvia nousee,
    usviin tieni mun peittyy.

    Syysyön usvissa yksin istun,
    päivän nousua vuotan,
    mieleni usvat ja yölliset aatteet
    päivän poistavan luotan.

                         1899.



Minä olen sellainen.


    Rannalla, rannan nurmikossa
    lähde on kuohuvainen,
    kuohuva aina, kiehuva aina —
    minä olen samallamen.

    Lähteen kuohuva, kirkas vesi
    virtaa luo meren erään,
    vaan minun mieleni virrata tahtoo
    nuorten neitojen perään.

                          1896.



Raitis Rautiainen.


    Juntunen, juo sinä kaljaa,
    kallista maljaa!
    Paljaa
    vain minä heilutan, hellerei,
    kilkuti kalkutikei,
    hei!

    Ahjossa rauta on kirkas,
    työni on vilkas.
    Tilkass'
    oltta on hurma huimien.
    Siitäkö huolinen?
    En.

    Poikani, polkeos lautaa,
    kuumenna rautaa!
    Hautaa
    turmion kaartaa reipas työ.
    Poikani tiukota vyö,
    lyö!

    Työhön kun toimella tartut,
    voimissa vartut,
    kartut,
    saat siten aatteetkin urhokkaat
    luoksesi onnen maat
    saat.

               1899.


Päiväläispojan mietteitä.


    Elämänlanka kukkia kasvaa
    ruusunpunaisia.
    Lempi on nuorissa leimahdellut
    vuosia tuhansia.

    Pihlaja pensoi pientarella,
    juurella lemmenkukka.
    Pienessä rannan torpassa kasvoi
    neitonen valkotukka.

    Kerran mä torpan hiiloksella
    käsiäni lämmittelin.
    Torpan tyttöä siitä päivin
    aina mä mietiskelin.

    Mun on mieleni lempeä täynnä,
    voi minun ikävääni,
    tupa kun on tuulessa huojumassa,
    jossa mä tanssisin hääni.

    Suvea jos ei olis, milloinka tuomet
    kukkihin puhkeaisi?
    Yölläkö köyhä, kun päivin ei jouda,
    mökkinsä rakentaisi?

    Voi, kun on köyhälle elämä ja lempi
    vakava ja vaarallinen,
    niinkuin raita on rauniolla
    monihaarallinen.

    Vaan kuten kevähällä kukkia kasvaa
    sinisiä, valkosia,
    niin on nuorella köyhälläkin
    elämän toivehia.

                      1899.



Kulkijapoika.


    Rikkaat ja viisaat ne syrjässä kuiskaa:
    "voi tuota poikaraukkaa!
    Koditonna, varatonna, arvotonna
    maita ja metsiä laukkaa!"

    Suotta ne sureksivat rikkaat ja viisaat,
    suotta ne soittavat suuta.
    On niillä riistaa ja juonia järjen,
    tokkopa lie heillä muuta.

    Mulla on Suomeni suloutta täysi,
    metinen sen metsäkin mulla.
    Lehtojen lintuset mieleni kiehtoo
    riemuja laulelulla.

    Elämän vilkasta vilinätä vilkkuu
    mulle matkoilla silmiin,
    neitoset kainoina vilkahutellen
    taloloista hiipivät ilmiin.

    Joskus jos en saa illallista,
    ei sitä tarvitse surra,
    voinhan ma silloinkin aatoksissa
    herrojen herkkuja purra.

    Ei ole syytä mun sydämeni surra,
    vaikk' olen kulkevainen.
    Mulle on Suomeni kaikkialta
    yhtä armahainen.

                         Vaasassa 1898.



Hulivilipoika.


    Minä olen, hulivili, mullin mallin
    kulkenut enkä laannut.
    Pankolla olen minä illastellut,
    uunin kolkalla maannut.

    Ei ole sukkia, ei ole kenkiä,
    ei ole paljon paitaa.
    Siitä ne rikkaat, siitä ne viisaat
    surkutella taitaa.

    Vähät minä muusta huolisin,
    kun minä kullan saisin,
    Sille illalla sillan korvalla
    riemuten rallattaisin.

    Vaan hyvät aina mun hyljäävät ja
    huonoja en minä huoli.
    Tulleko keskinkertaisesta
    mullekin paripuoli.

                     1899.



Vaikeassa asemassa.


    Mitäpä se hulivili kulkijapoika
    henttua tarvitseisi?
    Kotia kun itsekin on hän vailla,
    minne hän henttunsa veisi?

    Jos sitä mukanansa kuljettaisi,
    siit' olis ikävätä monta.
    Tyttö se itkisi, poika se säälisi
    tyttöä onnetonta.

    Yöksi jos veisi sen pirtin nurkkaan,
    oisi se ihmisten tiellä;
    jos sen saunaankin salpoaisi,
    sirkat sen söisivät siellä.

    Mihinkäpä hulivili kulkijapoika
    henttunsa viedä voisi?
    Jos sitä niityllä paimentaisi,
    hulivili loppunut oisi.

    Ainakin paimenen on paha olla,
    vaikka se kukkia kitkee.
    Henttua on pahin paimennella,
    jos sillä pienoset itkee.

                       1899.



Mitäpä noista.


    Mitä minä paljon huolisin noista
    tyttöluikkarista!
    Enemmin saan minä riemumieltä
    pikkulintusista.

    Mieli se käy niin haikeaksi,
    jos sen neitoset voittaa,
    vaan sen metsässä vilppahaksi
    pienet lintuset soittaa.

    Kun minä lähden näiltä mailta,
    neitoset kaipaa yksin.
    Perässäni lentävät pienet linnut,
    lentävät liverryksin.

                        1899.



 Kuohuvan kosken kunnaalla.


    Kuohuvan kosken kunnahalla
    lemmenkukkia vilkuttaa.
    Tule sinä tyttö, sun kanssasi tahdon
    hiukan tanssia nilkuttaa.

    Sitten mä kosken kunnahalta
    lemmenkukkia taittelen.
    Tyttöni, niitä mä hellin huolin
    rinnallesi laittelen.

                        1899.



Lintu lenti oksalle huojuvalle.


    Lintu lenti oksalle huojuvalle,
    kuohuvan kosken kunnahalle.
    Tuli tuuli oksaa huiskuttamaan,
    lintu ei koskeen suistunutkaan.

    Tuli tyttö karkelokentälle yksin,
    keinuen, leijuen iloviserryksin.
    Kävi poika neitoa narrailemaan,
    neito ei narriksi taipunutkaan.

                         1899.



Laulaja- ja tansijatyttö.


    Minä olen laulaja-, tanssijatyttö, —
    kun minä tanssin ja laulan,
    tuulonen — helavila — häilyttävi
    hulmuja punapaulan.

    Ihmiset ilojani ilmoittavan
    luulevat laulelmilla,
    lauluni on vaan kuohuva kupla
    surujeni lainehilla.

    Laululla tahtoisin surujeni laineet
    unhojen virtaan painaa,
    vaan minun suruni se nieluihinsa
    ilojeni laulut lainaa.

    Tahtoisin tanssia sikkareiksi
    suruni mä ruskossa illan,
    kaihojen kentästä kaunistella
    riemujen karkelosillan.

    Surujeni kentästä riemun silta
    ei tule tanssimalla,
    eivätkä nouse ilojeni laulut
    surujeni aaltojen alta.

                  1899.



Pikkunen tyttö.


    Minä olen pikkunen, pikkunen tyttö,
    kahdeksannellatoista.
    Poikaset vilkuvat, pyydystävät, —
    mitä minä huolin noista!

    Minä olen pikkunen, pikkunen tyttö,
    kyllä mä arvoni tiedän.
    Kaksi on poikaa jo rukkaset saanut,
    yhtä mä hiukan siedän.

    Kun minä rannalta kummun alta
    lähteestä vettä kannan,
    kiulua, jos hän kauniisti pyytää,
    hänen minä kantaa annan.

                         1899.



Kultaansa ihaileva.


    Tuoltapa tulee pellon poikki
    poikia aika roikka,
    vaan yli kaikkein katsoo Kalle,
    solakka ja hoikka.

    Kanssani kiitää karkelossa
    Kalleni nuori ja norja,
    niin hän päätään nuojuttaa kuin
    koivas solkeva, sorja.

    Sorja on hän kuin solkeva koivu,
    minä kuin virpi tuomen.
    Koivujen ympäri tuomen virvet
    kiertyvät rannoilla Suomen.

                    .1899.



Järvellä.


    Loistava laiva se lahdella velloo,
    hihkuvi, huutavi tullessaan,
    sinne ja tänne mun purttani telloo
    tieltänsä vahvoilla aalloillaan.

    Suuret ne aaltoja halkoellessaan
    tieltänsä viskovat pieniä pois.
    Eiköhän rantoihin matkoellessaan
    pienoset riemuja laulaa vois!

                        1897.



Meripojan morsian.


    Meripoika, ponteva pohjalainen,
    kultana mull' oli ennen.
    Kun hän purjehti salmen suitse,
    näin hänet tullen mennen.

    Kultani tullessa lämmin tuuli
    ulapalta liiti.
    Ulapalle ulkosi vinha viima,
    kun hän kauvas kiiti.

    Kauvas kiiti hän merten teitse,
    hukkui tuulispäihin.
    Täällä on talvi ja jäässä järvi,
    itsekin hyydyn jäihin.

                       1899.



Kullastansa jäänyt.


    Kultani purjehti vieraille maille,
    vieraita kumpuja kulkemaan,
    kotosille kunnaille tänne mun jätti
    kaihoja rintaani sulkemaan.

    Kultani purjehti vieraille maille,
    rannalle jäin minä suremaan,
    suru minun sydäntäni siitä päivin
    alkoi kummasti puremaan.

                         1899.



Salainen lempi.


    Poikasen mieli se kultansa luokse
    halajaa ja palaa,
    kun ei päivillä jouda julki,
    hiipii illalla salaa.

    Istuta tyttö sun aittasi eteen
    kolme koivun oksaa!
    Kun sua etsii kultasesi,
    oksat se siitä hoksaa.

    Kultasi kulkee luoksesi
    illan rintamilla,
    heittää kenkänsä veräjälle,
    astuu sukkasilla.

    Kultasi kulkee sukkasilla,
    ettei kukaan kuule,
    ettei häntä juoruämmät
    kullaksesi luule.

                   1899.



Illalla ja aamulla.


    Tyttö se katseli iltasella,
    katseli päivän lasketessa,
    kuinka taivon rantehella
           punarusko hohti.

    Poika se käyskeli metsätietä
    ilman lintujen laulellessa.
    Minne poika, ei sitä tiedä,
          kulkuansa johti.

    Tyttö se katseli aamusella,
    kuinka sorjalla kummullansa
    aamun ruusukoittehella
          sulhon kontu hohti.

    Poika se vieterirattahilla
    ohjasi liinaharjojansa
    silkkisillä ohjaksilla
          kullan kotia kohti.

                    1898.



Lempi.


    Lempi on kuin silmäneula
    säije silkkinen perässä.
    Se saa paljon koristeita
    kehnollekin kankahalle.

                   1896.