DIDEROT

Kirj.

Yrjö Hirn


Suomensi

J. V. Lehtonen



Merkkimiehiä elämänkertasarja





Porvoossa,
Werner Söderström Osakeyhtiö,
1917.





Se elämä, jota tämä kirja on kuvaileva, ei ole rikas suurista,
seikkailumaisista tapauksista. Jos tahtoisi käyttää pelkkää luettelevaa
esitystapaa, niin voisi mahduttaa sen tärkeimmät vaiheet muutamiin
lyhyihin lauseihin:

Diderot, Denis, ajattelija ja kirjailija, syntyi Langres'issa v. 1713,
toimitti tietosanakirjan, kirjoitti joitakuita teatterikappaleita ja
romaaneja, hoiti muutamina vuosikymmeninä taidearvostelua Grimmhn
Correspondance litteraire'issä, käänsi eräitä filosofisia tutkimuksia
ja sepitti niitä itsekin, teki matkan Venäjälle ja kuoli 71 vanhana v.
1784.

Tämä kuulostaa varsin vähän houkuttelevalta alastomassa
asiallisuudessaan, eikä se muutu isosti viehättävämmäksi, vaikka
siihen puuttuisi perinpohjaisemminkin. Vain selostamalla laveammin
Diderot'n julkaisemia teoksia voidaan hänen elämänsä kulkuunkin saada
enemmän mielenkiintoa. Seuraavassa puhutaankin sentähden paljon enemmän
kirjoista kuin elämästä sanan tavallisessa ulkonaisessa merkityksessä.
Mutta joka tapauksessa on välttämätöntä, jos mieli antaa täydellinen
käsitys Diderot'n personallisuudesta, aluksi mainita yhtä ja toista
myös hänen elämänsä esikirjallisesta kaudesta, s.o. siitä ajasta,
jolloin hänen vaiheensa eivät vielä olleet eroittamattomasti liittyneet
hänen kirjoitustensa historiaan.

Tiedoista, joita voidaan poimia hänen omista teoksistaan ja hänen
ystäväinsä ja omaistensa ilmoituksista, on sentähden sommiteltava lyhyt
selostus hänen nuoruutensa tapauksista ja olosuhteista, jotka tekivät
hänestä kirjailijan.




I.


Diderot polveutui käsityöläissuvusta, mutta tämä suku oli kunnollaan,
ja ahkeruudellaan hankkinut itselleen arvossapidetyn aseman
paikkakunnan porvariston keskuudessa. Jo 200 vuotta kerrottiin
Diderot'n esi-isien olleen veitsiseppinä Langreshssa, ja riippuiko se
sitten vanhempien sukupolvien perinnöstä vaiko omasta uurastuksesta,
niin näyttää Denis Diderot'n isä olleen varsin varakas veitsiseppä.
Hänen kotinsa, väittää poika, oli aina avoinna apua etsiville, eikä
köyhän tarvinnut milloinkaan poistua hänen luotaan ilman lahjaa,
eikä ystävän ilman hyvää neuvoa. Tuossa pienessä maaseutukaupungissa
kunnioittivat häntä ylhäiset ja alhaiset, ja hänen omassa kodissaan
kohdeltiin häntä sillä perheenpäälle kuuluvalla arvonannolla, joka
vielä meidän päivinämmekin elää ranskalaisessa keskiluokassa melkeinpä
vanhatestamentillisena hyveenä. Siitä porvarillisesta vanhempain ja
lasten suhteissa vallitsevasta sydämellisyydestä, jota 18. vuosisadan
keskivaiheilla niin usein kuvattiin kirjallisuudessa, teatterissa ja
kuvaamataiteissa, siitä oli Diderot saanut personallista kokemusta
kasvuvuosinaan. Ehkäpä tästä syystä puolustikin hän — niinkuin pian
tulemme näkemään — täysi-ikäisenä niin suurella lämmöllä Richardsonin
romaanien sekä Chardin'in ja Greuze'in taulujen porvarillista
sävyä. Omat muistot sulivat taiteesta saatuihin vaikutelmiin, ja
taidevaikutelmat loivat vuorostaan loistetta lapsuuden aikaan.
Niinpä onkin kuin näkisi edessään jonkun Greuzehn taulun, kun lukee
hänen kuvaustaan siitä, kuinka hänen kotonaan koko perhe kerääntyy
talvi-illoin takkavalkean ääreen, sen nojatuolin ympärille, mihin isä
oli asettunut kertoakseen jälleen yhden noita opettavia tarinoitaan,
joita hän osaa niin mainiosti esittää. Hän kallistaa päänsä korkeata
selustaa vasten ja hänen kasvoillaan asuu tyyni ja kirkas ilme.
"Ennenkuin alotan", sanoo hän Annette-tyttärelleen, "suoristahan hieman
pielustani, joka on vajonnut liian alas, ja sinä, Denis, kiskaise
tiukempaan yönuttuni liepeet, sillä tuli polttaa jalkojani."

Se nainen, joka tässä esitetään isän pielusta kohentamassa, oli äidin
kuoleman jälkeen ryhtyvä hallitsemaan veitsisepän kotia, ja lähinnä
hänen kauttaan piti Diderot yllä jatkuvaa yhteyttä syntymäseutunsa
kanssa sittenkin, kun hän oli jo itse perustanut perheen Pariisissa.
Annette Diderot oli nimittäin tanakka, iloluontoinen ja laajasydäminen
ihminen, jolla oli kylliksi luontaista vapaamielisyyttä kyetäkseen
pitämään arvossa veljen hyviä puolia huolimatta siitä, että tämä
oli ryhtynyt ahdistamaan kaikkia lapsuudenkodin uskonnollisia ja
siveellisiä käsitystapoja. Tämän suvaitsevaisen elämänkatsomuksensa
kautta erosi Annette sekä talon toisesta tyttärestä, joka meni
luostariin ja päätti elämänsä uskonnollisessa mielipuolisuudessa,
että perheen toisesta miespuolisesta jäsenestä, jonka myöskin on
ajateltava ottaneen osaa isän nojatuolin ympärillä pidettyihin
illanistujaisiin. Nuoremman pojan, pappi Diderot'n kerrotaan nimittäin
olleen niin ankaran uskonnollisessa vakaumuksessaan, että hän ei
ainoastaan joutunut riitaan jumalattomien sisarustensa kanssa, vaan
että hän myös veljen kuoleman jälkeen kieltäytyi ottamasta osaa niihin
juhlallisuuksiin, joilla tämän rintakuva pystytettiin Langres'in
kaupungintaloon. Ei ole tosin tunnettua, saiko Diderot välittömiä
tai välillisiä vaikutuksia siitä katolisesta hengestä, jota hänen
lähimmässä ympäristössään edustivat hänen veljensä ja sisarensa.
Mutta helposti johtuu mieleen tuo suvaitsematon pappi, kun kuulee
Diderot'n pauhaavan kirkonmiesten ahtaita ja piintyneen jyrkkiä
katsantotapoja vastaan. Ja sisaren kohtaloa on hän ehkä muistellut
kirjoittaessaan _Nunnan (La Religieuse)_, romaanin luostari-elämän
turmiollisuudesta, jolla aina viime aikoihin asti on ollut suuri
merkitys hyökkäyskirjoituksena nunnakuntia vastaan.

Ei ole kuitenkaan mitään syytä otaksua, että Diderot olisi jo
lapsuudessaan joutunut ristiriitaan uskovaisten omaistensa kanssa.
Nuori Denis sai hurskaan kasvatuksen kotiseutunsa jesuiittakoulussa
ja 12 v. vanhana merkittiin hänet päälaen ajelemisella kirkon
palvelukseen. Hänen opettajansa antoivat hänelle hyvän kasvatuksen —
jesuiitathan ovat, kuten tietty, mainioita pedagogeja — ja he tekivät
kaikkensa kiihoittaakseen hänen tiedonhaluaan ja kunnianhimoaan.
Diderot'n päätettyä opintonsa ensin Langres'in, sitten Pariisin
jesuiittakoulussa syntyi ensi kerran vakava erimielisyys hänen ja
poikansa opintoja ja vaiheita suurella kiintymyksellä seuraavan isän
välille. Kun oli ilmennyt, ettei hänellä ollut halua jumaluusoppiin,
pantiin hänet nimittäin erään asianajajan apulaiseksi. Mutta hän
oli liiaksi huvitettu kirjallisuudesta, kielistä ja matematiikasta
voidakseen innokkaasti antautua lakitoimiin, ja pianpa katsoikin
hänen päämiehensä olevan syytä valittaa hänen huolimattomuuttaan.
Sentähden annettiin hänelle viimeinen valinnan tilaisuus: hänen oli,
niin kirjoitettiin Langres'ista, suuntauduttava jollekin järkevälle
elämänuralle — lääkärin tai lakimiehen — ja harjoiteltava sitä
vakavasti; muutoin menettäisi hän kaiken avustuksen kotoapäin. Ja
kun Diderot uhkauksesta huolimatta piti parempana jatkaa irrallisia
opinnoitaan puoleen ja toiseen, lopetettiin rahalähetykset, ja nuori
mies sai nyt omin neuvoin yrittää raivata tiensä Pariisissa. Pitkät
ajat oli hänen oltava ilman isällistä suopeutta ja kotoista apua —
vaikkakin väitetään rehellisen veitsisepän maksaneen nurkumatta kaikki
ne velat, joita poika oli ottanut langresilaisilta tuttaviltaan. Tulee
myöskin mainita, että rouva Diderot oli liiaksi äiti voidakseen aivan
kokonaan hyljätä tuhlaajapoikansa. Säästörahoistaan keräsi hän kaiken,
mitä ei välttämättä tarvinnut ja lähetti sitten roponsa liinavaatteiden
matkassa Pariisiin. Mutta hän ei käyttänyt postia, vaan kuljetutti
lahjansa uskotulla palvelijattarellaan, jonka väitetään ei vähempää
kuin kolmeen kertaan jalkaisin vaeltaneen tuon 60 peninkulmaa pitkän
taipaleen pääkaupunkiin. Eikä tämä porvarillisen, vanhanaikaisen
perherakkauden kuva ole täydellinen, ellei lisäksi mainita, että
Diderofn saamat rahasummat olivat kasvaneet niistä lanteista, jotka tuo
yksinkertainen palvelijatar oli kenellekään puhumatta liittänyt niihin
omista säästöistään.

Ilman muuta on selvää, etteivät kahden naisen pienet säästöt riittäneet
muuhun kuin tilapäisesti huojentamaan Diderot'n huolia. Kymmenen
vuotta, sanoo hänen tyttärensä, eli hän kädestä suuhun satunnaisista
tunneista tai pienistä kirjallisista töistä saamillaan tuloilla, jotka
milloin suoritettiin rahassa, milloin kirjoissa, vaatekappaleissa
tai huonekaluissa, ellei vihdoin töitä jätetty kokonaan maksamatta.
Hän ei pitänyt itseään liian hyvänä suorittamaan käännöstöitä siitä
surkean pienestä korvauksesta, mitä silloiset kustantajat maksoivat
kirjallisille päiväpalkkalaisilleen; kyhäämään saarnoja hengenmiehille,
jotka eivät rohjenneet luottaa omaan kaunopuheliaisuuteensa; tai
myös sepittämään puheita muiden nimissä juhlallisiin tilaisuuksiin —
väitetäänpä hänen laatineen paimenkirjeitä piispoillekin. Tuollaisissa
kirjavissa toimissa hankki hän monipuoliset tiedot mitä erilaisimmilla
aloilta. Hänen opiskelunsa oli kyllä kaikkea muuta kuin akateemista,
mutta ellei hän milloinkaan saanutkaan järjestelmällistä kouluutusta
erikoisissa ammattitieteissä, niin oppi hän sensijaan sitä enemmän
käytännöllistä tietä. Hän kävi "luennoilla ja harjoituksissa" siinä
vapaassa yliopistossa, joka jakaa opetustaan — niille, joiden aistimet
ovat avoinna ottamaan sitä vastaan — ulkona kaduilla ja toreilla.
Hän harjoitti kirjaopinnoitaan Luxembourg-puiston varjostoissa tai
kirjakauppiaiden hyllyjen ja laatikoiden ääressä Pont Neuf'illä
ja Seine'in rantakaduilla. Lepohetkinään harhaili hän Palais
Royal'in kaarikäytävissä sekä kahviloissa ja viinituvissa, jotka
18. vuosisadalla olivat paljon tärkeämpiä sivistyskeskuksia kuin
nykyään osataan aavistaakaan ja joissa nuori Diderot luonnollisesti
kävi niin usein kuin hänen kukkaronsa suinkin sieti kuuntelemassa
uutistenmetsästäjäin — "gasettiers de la bouche" — ei aina
todenperäisiä, mutta aina huvittavia kertomuksia.

Haaliessaan näin tietovarastoaan kaikkialta, mistä siihen vain
saattoi lisiä tulla, perehtyi hän myös ulkoiseen todellisuuteen
yhtä hyvin kuin kirjojen maailmaan. Hänen tulevalle kirjailijan ja
sanomalehtikynäilijän toimelleen oli hyvin tärkeätä, että hän täten
vaellusvuosinaan pääsi katselemaan elämää useilta sellaisiltakin
puolilta, jotka yleensä jäävät salaan kamaritutkijoilta. Eduksi oli
hänelle myös, että hän sai nuoruudessaan kokea kovaa, sillä se teki
hänet herkäksi muiden kärsimyksille ja se kehitti hänessä sitä halua
osoittaa ystävällistä ja veljellistä osanottoaan siinä, "missä ikänä
oli onneton raukka", minkä takia hänestä tuli niin tyypillinen 18.
vuosisadan tunneherkän elämänkäsityksen edustaja. Mutta toiselta puolen
vaikutti tottuminen mustalaiselämään Diderot'n luonteen kehitykseen
tavalla, joka ei ollut yksinomaan edullinen. Joskin monet ennakkoluulot
hioutuivat hänen mielestään sinä aikana, jolloin hän liikkui hyljättynä
hyljättyjen parissa, saattoi hän myös hädän painaessa muuttua liian
ennakkoluulottomaksi, kun oli kysymys siitä, mitä oli pidettävä
sallittuna päivän välttämättömien tarpeiden tyydyttämiseksi. Niinpä
onkin niiden nuoruudenmuistelmien joukossa, joita hän on kertoillut
tyttärelleen, eräitä juttuja, mitkä varsin hyvin sopisivat johonkin
veijariromaaniin. Diderot'lla oli ilmeisesti rehevä, kuriton
mielikuvitus, ja hänellä oli synnynnäisen näyttelijän vaistomainen halu
esiintyä milloin minäkin ihmisenä. Niinpä saattoi hän huvikseen ja
edukseenkin näytellä katuvaista syntistä, joka halusi jättää maailman
mennäkseen luostariin, ja sillä näyttelemisellä onnistui hänen kerran
toisensa jälkeen houkutella melkoisia rahasummia eräältä hurskaalta
karmeliittamunkilta, joka metsästeli sieluja. Saatuaan tämän avulla
kaikki velkansa maksetuiksi, tahtoi hän myöskin hankkia liinavaatteita
ja muuta tavaraa, joka olisi tarpeen munkkikuntaan pääsemiseksi.
Mutta kun hän huomasi, ettei veli-raukka enää kyennyt jatkamaan
anteliaisuuttaan, ilmoitti hän tälle myös suoraan, ettei hänellä enää
ollutkaan halua tulla karmeliittamunkiksi.

Tässä tapauksessa ei petos kuitenkaan johtanut sen vaarallisempiin
seurauksiin kuin että munkki nosti melun ja että Langres'in varakas
veitsiseppä sai maksaa kelpo summan poikansa kepposesta. Mutta Diderot
oli pian saava onnettomuudekseen kokea, että ovelinkin juonittelija
voi itse osua ansoihin, joita hän virittää muille. Tällä kerralla vei
hänet satimeen se nuorekkaan rakastumisen sokeus, joka niin usein
kykenee panemaan vapaimmankin kulkurin kahleisiin. Hän oli asuntonsa
porraskäytävässä kohdannut nuoren naisen, Anne-Toinette Champion'in,
joka asui samassa talossa, elättäen itseään ja äitiään neulomisella ja
koruompelulla. Kuultuaan naapureilta, että nuo naiset elivät kokonaan
muista erillään ja että he aivan varmaan kieltäytyisivät ottamasta
vastaan nuoren miehen käyntiä, sommitteli hän sellaisen jutun, että hän
aikoi ennen pitkää mennä hengelliseen säätyyn ja että hän senvuoksi
tarvitsi täydellisen hienojen liinavaatteiden varaston. Kun hänen
tilauksensa oli epäilyksittä hyväksytty, sai hän siitä etsimättömiä
tekosyitä kerran toisensa jälkeen poiketa kauniin neulojattaren luo
kuulemaan, kuinka työ edistyi. Ja näiden asiallisten käyntien muututtua
vähitellen yhä tiheämmiksi ja tiheämmiksi, oli Diderot päässyt niin
pitkälle, että hän uskalsi tunnustaa pienen petoksensa. Tällöin oli
hänen jo onnistunut voittaa tytär puolelleen, mutta järkevä äiti
ei tahtonut antaa suostumustaan kosintaan, ennenkuin oli kuullut
langreslaisten vanhempain mieltä.

Kun ei Diderot kuitenkaan millään keinoilla saanut omaistensa
suostumusta avioliittoon, tuntui siltä, kuin olisi koko tuo hurskas
näytelmä näytelty suotta. Champion'in rouvasväki oli liian ylpeätä
tunkeutuakseen perheeseen, missä he tiesivät olevansa karsaasti
katsottuja, ja he katkaisivat sentähden kaiken seurustelun nuoren
miehen kanssa. Tällä ratkaisevalla hetkellä onnistui Diderot'n
kuitenkin saavuttaa tarkoituksensa vetoamalla naiselliseen sääliin.
Hän kääntyi sairaaksi — minä pelkään, ettei hänen tautinsa ollut
sen vaarallisempaa laatua kuin oli ollut vakavaa hänen aikomuksensa
papiksi — eivätkä kiltit naiset saattaneet luonnollisestikaan jättää
häntä virumaan hoidotta yksinäisessä nuorenmiehenkammiossaan. Yhteys
solmittiin jälleen, ja toivuttuaan vihitytti potilas itsensä salaa
hoitajattareensa. Tämä tapahtui v. 1747, ja niin tuli loppu Diderot'n
kiertelevästä nuoruudenelämästä.

Pientä lemmen nimessä tehtyä petosta ei yleensä pidettäne aivan
anteeksiantamattomana, ja Diderot oli luultavastikin ennättänyt tulla
vikapääksi rumempiinkin kepposiin kuin se, joka hankki hänelle vaimon.
Mutta joko nyt sitten Kohtalotar rankaisi häntä hänen aikaisemmista
kolttosistaan tai hän joutui aivan yksinkertaisesti tuhoisan erehdyksen
uhriksi, niin on joka tapauksessa varmaa, ettei hänellä ollut syytä
kiittää tutustumistaan neiti Champion'iin. Diderot'n avioliitto oli
onneton, eikä hän suinkaan salannut onnettomuuttaan. Hän oli liian
suorasukainen luonteeltaan voidakseen kantaa kotiristinsä äänettömänä,
ja suorastaan kiusallisen epäritarillisesti paljastaa hän myöhemmin
meille säilyneissä ystävättärelleen, vaimonsa onnellisemmalle
kilpailijattarelle, lähettämissään kirjeissä kaikki rouva Diderot'n
heikot ja naurettavat puolet. Tuo nuori nainen, joka oli hurmannut
hänet sulollaan, ei osoittautunut yhtä viehättäväksi vaimona. Hän pysyi
täydellisesti vieraana kaikille niille harrastuksille ja pyrinnöille,
jotka innostuttivat hänen puolisoansa, eikä hän edes huolinut lukea
tämän kirjoituksia. Kun Diderot oli vanhana miehenä saavuttanut
suuren menestyksen näytelmällään _Le Père de famille_ (Perheenisä)
niin merkitsi hän tyytyväisenä kirjeisiinsä, että hänen vaimonsa oli
päättänyt mennä katsomaan _viimeisen edellistä esitystä_. Rouva Diderot
oli kokonaan puolisonsa henkisen elämänalan ulkopuolella ja eli omassa
piirissään naapurieukkojen ja ystävättärien parissa, joiden typeryys
saattoi joskus huvittaa Diderot'ta, mutta useimmiten vain kiusata
ja rasittaa. Hän oli sitäpaitsi ankaran uskonnollinen nainen, joka
inhoten katseli kaikkea, minkä puolesta mies uurasti. Hän väsytti häntä
pikkumaisuudellaan, saituruudellaan ja yrityksillään kiinnittää tuota
vanhaa seikkailijaa säännöllisiin elintapoihin. Kun Diderot palasi
pitkältä Venäjänmatkaltaan, olivat hänen ensimäiset sanansa vaimolleen:
"Voit laskea nenäliinani ja saat nähdä, etten ole hukannut niistä
ainoatakaan." Pitkän yhdyselämän raskaat kokemukset tuntuvat selvästi
tämän tervehdyksen kirpeässä katkeruudessa.

Ei saa kuitenkaan jättää huomauttamatta, että kaikki tietomme rouva
Diderot'sta perustuvat miehen ja tämän ystävien kertomuksiin. Tämän
onnettoman avioliiton historia saisi ehkä silmissämme aivan toisen
muodon, jos myöskin vaimo olisi kirjoittanut muistiin kaiken, mitä
hänellä olisi ollut puolestaan sanottavana. Virheitä ei ollut
varmastikaan yksin hänen puolellaan, eikä luultavasti vain miehellä
ollut syytä tuntea katkeruutta. Suuren osan avioliittoaikaansa
sai vaimo tyytyä siihen, että mies eli kirjoineen ja ystävineen
omissa huoneissaan kerrosta ylempänä, ja hän näki tätä vain niinä
lyhyinä hetkinä, jolloin hän pistäysi aterialle hänen kerrokseensa.
Diderot oli liian rakastettava suuressa maailmassa ennättääkseen
ajatella lähintä ympäristöään; ja hän osoitti kotoisessa elämässään
sitä luonnollisen tiedotonta itsekkäisyyttä, joka on niin usein
kuvaavaa hyväntahtoisille ja herkille ihmisille. Näissä olosuhteissa
onkin luettava vaimolle ansioksi, ettei hän, hyljätystä asemastaan
huolimatta, väsynyt huolehtimaan miehensä parhaasta. Kun hänen nimensä
on jälkimaailman kuullen liittynyt tuohon usein esitettyyn juttuun
siitä, kuinka ankarasti hän piti tiliä miehensä nenäliinoista, niin
on vain oikeutettua johtaa mieliin muuan toinenkin tarina, joka antaa
kauniimman käsityksen hänen merkityksestään kodissa. Siihen aikaan,
kerrotaan hänen tyttärensä muistiinpanoissa, jolloin Diderot oli
köyhimmillään, tyytyi rouva pelkkään leipään aina silloin kun hänen
miehensä söi päivällistä tai illallista ulkona kaupungilla. Ja vaikka
perheen varat olivat liian pienet, jotta olisi voitu harjoittaa
sellaista ylellisyyttä kuin kahvinjuontia, säästeli vaimo niin
taitavasti talousrahojaan, että hän saattoi joka päivä antaa kuusi
sous'ta herra Diderot'lle, jonka teki mieli mennä nauttimaan kupin
kahvia Café de la Régence'iin ja katselemaan shakinpelaajia.

Niinikään puhuu rouva Diderot'n puolesta se seikka, että hänen
onnistui saavuttaa rehellisten appivanhempainsa täydellinen suosio.
Kun uutinen Diderot'n naimisesta oli saapunut Langres'iin höystettynä
tarpeellisilla nuoren rouvan luonnetta selittelevillä juoruilla,
havaitsi mies sopivimmaksi kumota panettelut lähettämällä vaimonsa
omassa hahmossaan nähtäväksi. "Hän lähti eilen", kirjoittaa hän
lyhyesti, "hän saapuu luoksenne kolmen päivän kuluttua. Te voitte sanoa
hänelle mitä mielenne tekee ja te voitte lähettää, hänet takaisin
heti, kun olette häneen kyllästyneet." Ensimäinen vastaanotto olikin
aika kylmä, mutta ei ollut kulunut päivääkään, ennenkuin rouva oli
valloittanut kaikkien sydämet. Hänelle luvattiin se osa perintöä,
jonka Denis oli menettänyt tottelemattomuutensa takia, ja häntä
pidettiin siellä kolme kuukautta. Nämä kuukaudet muodostivatkin
luultavasti viimeisen jakamattomasti onnellisen jakson rouva Diderot'n
elämässä. Sillä palatessaan Pariisiin huomasi hän puolisonsa
yhtyneen lemmenliittoon rouva de Puisieux'n, kirjoittelevan, mutta
kevytmielisen ja nautinnonhimoisen naisen kanssa, joka piti Diderot'ta
monet vuodet kahleissaan. Kun hänen myöhemmin onnistui irtautua
hänen vaikutuksestaan, ei hänen vaimonsa suinkaan voittanut tästä
vapautumisesta, sillä rouva de Puisieux sai seuraajattarekseen neiti
Volland'in, joka varmastikin oli häntä paljoa korkeammalla älyllisten
ja siveellisten ominaisuuksiensa puolesta, mutta jota rouva Diderot'n
ei kaiketikaan ollut silti sen hauskempi ajatella.

Saattaa tuntua siltä kuin ei näillä kertomuksilla luvallisesta ja
luvattomasta rakkaudesta olisi paljoakaan tekemistä kirjailija
Diderot'n historian kanssa. Asian oikea laita on kuitenkin se, että
Diderot'n lemmenseikat merkitsevät kukin ratkaisevia kohtia hänen
kirjallisella urallaan. Ellei hän olisi tavannut neiti Champion'ia ja
saanut perhettä huollettavakseen, olisi hän ehkä koko ikänsä puuhaillut
vain yksityistunneissaan ja kirjallisissa kappaletöissään. Häneltä
puuttui nimittäin niin tavattomassa määrässä mieskohtainen kunnianhimo
ja kirjailijaturhamaisuus, että hän vain taloudellisen ahdingon
pakottamana näyttää urkeutuneen suurempiin kirjallisiin yrityksiin. Hän
tyytyi ystäviensä jakamaan suosioon, milloin nämä kuuntelivat hänen
keskusteluaan tai lukivat hänen sepittelyjään käsikirjoituksista, eikä
hän tunnu vähääkään välittävän suuren yleisön keskuudessa saavutetusta
menestyksestä. Sentähden alkaakin hänen julkinen kirjailijatoimensa
vasta sitten, kun hän on kolmenkymmenen iässä perustanut oman kodin ja
siten joutunut tarvitsemaan säännöllisiä ja varmoja tuloja; sentähden
tulikin hänen tuotantonsa yhä runsaammaksi sitten kun rouva de Puisieux
oli liittänyt koru- ja neularahavaatimuksensa niihin menoihin, joita
perhe tuotti huoltajalleen; ja sentähden vihdoin ei hän ole milloinkaan
julkisessa tuotannossaan sepittänyt mitään niin yksilöllistä, niin
elävää ja niin nerokasta kuin ne yksityiset kirjeet, joita hän
lähetteli neiti Volland'ille, tavattuaan hänessä vanhana miehenä
elämänsä suuren rakkauden. On näyttänyt tarpeelliselta tutustuttaa
lukijaa näihin Diderot'n yksityiselämän tapauksiin, ennenkuin siirrymme
hänen nuoruudenvaiheistaan selostamaan hänen tärkeimpiä teoksiaan.




II.


Kun Diderot alotti kirjallisen toimintansa ansaitakseen jokapäiväisen
leipänsä, ei hän ensimmältä paljoakaan välittänyt niiden töiden
laadusta, joista hän sai tulonsa. Niinpä olivatkin hänen varhaisimmat
julkisuuteen tulleet kirjansa käännöksiä englannista, joita kustantajat
olivat varmaankin tilanneet. Näistä epäitsenäisistä tehtävistä siirtyi
hän kuitenkin vähitellen yhä omintakeisempiin kirjallisiin yrityksiin.
Hänen kuuluisin, v. 1745 ilmestynyt, käännöstyönsä oli siten
varustettu lukuisilla luonteenomaisilla lisäyksillä ja huomautuksilla,
jotka olivat lähtöisin hänen omasta kynästään; ja lisäksi oli itse
tekstikin sellainen, ettei tarvitse epäillä hänen olleen suorastaan
personallisestikin kiintyneen sen tulkitsemiseen. Diderot oli nimittäin
tällä kerralla ryhtynyt tuomaan ranskalaiseen kirjallisuuteen erästä
Shaftesbury'n kreivin teosta, tuon aikoinaan niin suuresti suositun
englantilaisen ajattelijan, joka välittömästi omilla kirjoituksillaan
ja ehkä vielä enemmän välillisesti vaikuttaessaan Alexander Pope'in
opetusrunoelmiin on jättänyt jälkiänsä hyvin moniin 18. vuosisadan
mainioimpiin kirjailijoihin, sellaisiin kuin Leibniz'iin, Voltaire'iin,
Lessing'iin, Wieland'iin, Herder'iin, Schiller'iin, Thorild'iin
y.m. Siinä tutkimuksessa, _An Inquiry concerning Virtue and Merit_
(ilmestynyt englanniksi ensi kerran v. 1699), jonka Diderot käänsi
ranskaksi, oli Shaftesbury selvitellessään hyveen olemusta esittänyt
muutamia noita huomattavia väitteitään tunteiden ja intohimojen
merkityksestä yksilöiden yhtä hyvin kuin yhteiskuntien siveelliselle
elämälle, joita paljoa useammin kuin yleensä pidetään uskottavanakaan
saa lukea n.s. järjen aikakauden kirjailijain teoksissa. Miehestä,
jolla oli Diderot'n luonne, olivat sellaiset väitteet ikäänkuin hänen
omasta sydämestään puhuttuja. Kuvaavaa onkin, että hän on kirjoittanut
kaunopuheisen lisäyksen Shaftesbury'n tutkimukseen juuri sellaiselle
tekstin kohdalle, joka on antanut hänelle etsimättömän aiheen
huomauttaa, kuinka ihminen ilman intohimoja on kuin soittokone, jonka
kielet on leikattu poikki tai jolla ei ole koskaan kieliä ollutkaan,
ja kuinka ihmisen tunteet viritetyn soittokoneen kielten tavoin
värisevät suloisesti kanssaihmisten tunteiden mukana, "silloin kun
kunnon teot saavat vastakaikua hyveellisissä katselijoissa." Jo näistä
lauseista, jotka kuuluvat varhaisimpiin, mitä Diderot on painettavaksi
sepittänyt, oppii tuntemaan hänet tunne-elämän nautintojen ja
hurmotilojen palvojaksi. Ja juuri tämän luonteenpiirteen johdosta
onkin hän, niinkuin pian saamme nähdä, kirjallisessa tuotannossaan
osoittautuva kaikkein intomielisimmäksi kaunopuhujaksi ja kaikkein
tunnekylläisimpiin kuuluvaksi kynäilijäksi koko 18. vuosisadan
kaunopuheisessa ja tunnekylläisessä suorasanaisessa kirjallisuudessa.

Mutta erästä toista ainesta, joka esiintyy niin luonteenomaisena
Diderot'n myöhemmissä kirjoituksissa — hillitöntä kaikkien
perinnäisten käsitystapojen arvostelua — etsimme turhaan näistä
Shaftesbury-käännöksen selityksistä. On suorastaan yllättävää,
kuinka varovasti se mies, joka ajattelunsa rohkeudessa tulisi
menemään pitemmälle kuin useimmat vuosisadan häikäilemättömimmät
vapaa-ajattelijat, esikoisteoksessaan puhuu uskonnollisista
opinkappaleista. Olisi luonnollisesti turhaa yrittää pätevästi
selvittää, oliko hän tosiaankin tällä hetkellä yhäti uskovainen
kristitty vai turvautuiko hän menettelyyn, johon sensuuripakko
ja uskonvainot vielä vain liiankin usein häätivät 18. vuosisadan
kirjailijoita, salatakseen sisimmän ajatuksensa teeskentelevän
kirjoitustavan verhoon. Mutta kaikella sillä varmuudella, mikä
ylimalkaan voi tulla kysymykseen todennäköisyyspäätelmistä puhuttaessa,
voi kyllä aivan tyynesti liittyä jälkimäiseen olettamukseen. Ei
nimittäin ole suurtakaan halua luottaa Diderot'n uskonnollisen mielen
vakavuuteen v. 1745, sittenkun on tutustunut sen teoksen, _Filosofisten
Mietteiden (Pensées philosophiques)_, laatuun, jonka hän julkaisi jo
seuraavana vuonna.

Itsessään ei merkitse niinkään paljoa, että parlamentti tuomitsi
tämän ilman tekijännimeä ilmestyneen kirjoituksen poltettavaksi
roviolla, sillä tähän aikaan poltettiin kyllä aivan vahingottomiakin
kirjoja. Mutta se merkitsee enemmän, että, jos asettuu kirkon
edustajain kannalle, sangen hyvin saattaa ymmärtää kirjan herättämän
suuttumuksen. Diderot ei tosin näissä "filosofisissa mietteissään"
hyökkää muodollisesti kristinuskoa vastaan, koettaapa hän innokkaasti
kumotakin kaikkia jumalankieltäjäin katsantotapoja. Mutta hän tunnustaa
tässä avoimesti n.s. luonnollista uskontoa, hän tekee armotonta pilaa
katolisista ihmetaruista ja hän huojuttaa rohkeasti itseään roomalaisen
kirkon uskonrakennuksen pääpylvästä, vaatiessaan epäilemisen oikeutta.

Jos ottaa huomioon sen varmuuden, millä Diderot Filosofisissa
Mietteissään kehittelee todisteitaan, niin ei voi edellyttää muuta
kuin että hänen ajattelunsa on kypsynyt maailmankatsomukseksi kaikkina
niinä vuosina, jotka häneltä kuluivat näennäisesti suunnitelmattomiin
opintoihin ja satunnaisiin kirjallisiin töihin. Jos taas siirrytään
hänen ensimäisistä mietelmäntapaisista lausunnoistaan hänen
lähinnä seuraaviin teoksiinsa, niin huomataan hänen hajanaisessa
tiedonhalussaan hankkineen ei ainoastaan laajoja tietoja mitä
erilaisimmilla aloilta, vaan myöskin itsenäisen käsityksen mitä
erilaisimpien tieteellisten tutkimusten menettelytavoista. Ei ole syytä
tässä selostaa niitä matemaattisia ja fysikalisia kirjoituksia, joita
hän julkaisi 1740-luvun lopulla. Mutta kokonaan ei voida sivuuttaa
niitä kahta vuosina 1749 ja 1751 ilmestynyttä merkillistä tutkimusta,
jotka käsittelevät toinen sokeiden ja toinen kuuromykkien sielunelämää
ja aistimuksia.

Diderot'n _Lettre sur les aveugles_ sai, niinkuin niin monet muutkin
hänen kirjoituksensa, kiittää sattumaa syntymisestään. Pariisin oppinut
ja kirjallinen maailma oli hartaasti odottanut leikkausta, jolla
kuuluisan Réaumur'in piti palauttaa näkö eräälle sokeana syntyneeksi
luullulle kaihipotilaalle, ja Diderot oli yhdessä rouva de Puisieux'n
kanssa pyytänyt saada olla läsnä siinä tilaisuudessa, jolloin potilas
ensi kerran sai vaikutelmia näkyvästä maailmasta. Kun lupa heiltä
kiellettiin, keräsi Diderot rakastajatartaan lohduttaakseen kaikki
tunnetut kuvaukset aikaisemmista sokeana syntyneelle tehdyistä
leikkauksista. Näihin kuvauksiin liitti hän seikkaperäisen kertomuksen
käynnistään erään sokeana syntyneen rahvaanmiehen luona. Ja niin esitti
hän omiin ja muiden huomioihin vetoamalla joukon rohkeita ja teräviä
olettamuksia eri aistien kyvystä korvata toisiaan — jolloin hän näyttää
päähänpälkähtämissään osuneen ajattelemaan mahdollisiksi myöskin
niitä uudenaikaisen opetustaidon ihmetöitä, joiden avulla on kyetty
vain tuntoaistia käyttäen jakamaan tietoja samalla sekä sokeille että
kuuromykille lapsille.

Mutta kirjan sielutieteellinen sisältö ei tehnyt sitä etupäässä
huomattavaksi, eivätkä myöskään sielutieteelliset kysymykset olleet
lähinnä kiinnittäneet Diderofn mieltä. Tutkimuksessaan etsi hän ennen
kaikkea näiden kysymysten siveellisiä ja uskonnollisia sovellutuksia.
Onkohan, kyseli hän itseltään, sokeilla samat siveelliset tunteet ja
samat eetilliset yleiskäsitteet kuin näkevilläkin. Sitä kysymystä
eivät tähän asti olleet vielä tehneet ne, jotka sokeiden kanssa
puhelemalla olivat tiedustelleet heidän aistimuksiaan. Mutta Diderot,
joka oli vakuutettu siitä, että aistimien toiminta oli sekä älyllisen
että siveellisen elämän pohjana, ei antanut ainehiston puutteen
peloittaa itseään. Hän sepitti aivan yksinkertaisesti vuoropuhelun,
jonka hän sovitti kertomukseensa käynnistään tuon sokeana syntyneen
ranskalaisen talonpojan luona. Ja hän keksi vielä rohkeamman
kertomuksen englantilaisen sokean matematikon Saundersonhn viimeisistä
hetkistä, missä hän antoi tämän laveasti kuvailla käsitystään
maailmassa ja mietteitään jumaluudesta. Vedotessaan näihin vääriin
todistuksiin koetti hän sitten ihmeteltävällä terävänäköisyydellä ja
yhdistelykyvyllä osoittaa, kuinka sokeilla ovat esim. epäluuloisuus
ja omistamisvaisto aivan luonnollisesti hyvin kehittyneitä, kun
sitä vastoin häveliäisyys ja myötätunto muiden kärsimyksiä kohtaan
surkastuvat, kuinka muiden moitteen pelko ei johda sokeiden toimintaa
samassa määrässä kuin näkevien ja kuinka esim. kosmologinen todistus
Jumalan olemassaolosta menettää vakuuttavan voimansa silloin kun on
kysymys henkilöistä, jotka eivät ole milloinkaan nähneet luonnon
ihanuutta. Hyvä joukko Diderot'n väitteitä ei pidä paikkaansa,
kun sitävastoin toiset ovat varsin sattuvia, ja koko rakennelma
on ajatusleikin kannalta katsottuna kylläkin mieltäkiinnittavä.
Mitään tieteellistä todistusvoimaa ei voida luonnollisestikaan antaa
sellaiselle _roman experimental'ille_, jonka asiakirjat on sepittänyt
niiden tulkitsija itse. Mutta Diderot'n oli kaikissa tapauksissa
onnistunut sielutieteellisen tutkimuksen varjolla suunnata kirkollisen
aaterakennuksen ehdottomuutta vastaan se oppi uskonnollisten ja
siveellisten käsitteiden suhteellisuudesta, joka oli hänen niinkuin
monen muunkin hänen ajallaan eläneen rohkean ajattelijan lempiteorioja.
Että taas hyvin ymmärrettiin, kuinka vaarallisia aatteita kirjoitukseen
kätkeytyi, osoittaa se seikka, että tekijä vähän aikaa sen
julkaisemisen jälkeen vangittiin ja vietiin Vincennes'in linnaan.

Diderot'n ensimäiset kokemukset vankilaelämästä olisivat voineet
heikompaan mieheen vaikuttaa kerrassaan masentavasti. Saadakseen
hänet ilmaisemaan sen kirjanpainajan nimen, jonka painosta tuo
vaarallinen kirje oli lähtenyt, pidettiin häntä nimittäin aluksi
suljettuna erääseen suuren vankitornin eristettyyn koppiin. Diderot
ei kuitenkaan pelästynyt tunnustuksiin. Hän kykeni kyllä kestämään
yksinäisyyttä, sillä hänen oli vangittaessa onnistunut piiloittaa
vaatteisiinsa Sokrateen puolustus ja yksi nide Miltonin Kadotettua
Paratiisia. Häneltä kiellettiin kyllä kaikki kirjoitustarpeet, jotka
synnynnäiselle kynäilijälle ovat vielä välttämättömämpiä kuin kirjat.
Mutta Diderot'lla oli käytettävänään valkeita paperipintoja Platoninsa
ja Miltoninsa reunoissa, ja mustetta valmisti hän punaviinistä, johon
sekoitti lattiapaasista saamaansa hienoksi survoutunutta liusketta.
Tämän menettelyohjeen piirsi hän hyväntahtoisesti seinään myöhempien
tornin asukkaiden varalle. Ja niin kirjoitti hän käyttäen hammastikkua
kynänään Platonin vuorokeskustelun käännöksen ja selityksiä Miltonin
runoelmaan.

Kun huomattiin, ettei Diderot'ta saatu masennetuksi kopissa,
siirrettiin hänet neljän viikon kuluttua erääseen itsessään
linnassa olevaan huoneeseen. Täällä sai hän käyskennellä
puistossa ja ottaa vastaan vieraita. Hän näki vaimonsa luonaan
ja häntä kävi myös tervehtimässä Rousseau, joka hänen kanssaan
Vincennes'issä keskustellessaan valmisti suunnitelman kuuluisaan
esikoiskirjoitukseensa taiteiden ja tieteiden turmiollisesta
vaikutuksesta siveyteen. Ja ystävien ja ystävätärten joukossa saapui
tänne myös tietysti rouva de Puisieux. Hän oli eräänä päivänä, niin
kerrotaan, kauniimmin puettu kuin tavallisesti, ja Diderot, joka oli jo
kauvan pelännyt hänen pettävän rakastajaansa, ei jaksanut uskoa rouvan
vain hänen takiansa noin koristautuneen. Hän kysyikin sentähden, eikö
hänellä ollut aikomus lähteä jonnekin, ja sai sen vastauksen, että
rouva tosiaankin ajatteli mennä erääseen Champigny'ssä vietettävään
juhlaan. Diderot pani ilmoituksen mieleensä, ja kun oli tullut pimeä,
hiipi hän puistosta, kiipesi yli muurien, juoksi Champigny'in ja
yllätti rakastajattarensa erään onnellisemman kilpailijan seurassa.
Paljastus johti välien rikkoutumiseen, ja siitä hetkestä katosi rouva
de Puisieux näyttämöltä. Se oli, mikäli voin ymmärtää, suurin hyöty,
minkä Diderot sai oleskelustaan vankilassa.

On ilmeistä, että vankeus, joka tarjosi mahdollisuuksia yöllisiin
karkuretkiin — mitkä seuraavana päivänä tunnustettiin linnan
komentajalle — oli kadottanut rangaistuksen luonteen. Vähän yli
kolmen kuukauden kuluttua vangitsemisesta lukien katsottiin sentähden
viisaimmaksi päästää mies kokonaan vapaaksi, ja Diderot saattoi nyt
taas palata tieteellisiin askarruksiinsa. Hän jatkoi ennen pitkää siitä
kohdasta, missä hänet oli keskeytetty, ja niinkuin hän oli v. 1749
julkaissut "kirjeen sokeista niille, jotka näkevät", julkaisi hän V.
1751 "kirjeen kuuromykistä niille, jotka kuulevat ja puhuvat."

Nimiensä puolesta vastaavat nämä kirjeet, niinkuin näkyy, varsin
hyvin toisiaan. Ja sisällöltäänkin koskettavat ne toisiaan muutamissa
seikoissa. Niinkuin hän oli sokeain siveyskäsitteissä yrittänyt tutkia
sellaisen ihmisen sielunelämää, joilta puuttui muuan tärkeimpiä
aistejamme, niin käytti hän myöskin kuuromykkiä jonkinlaisena
erittelevän sielutieteen havaintoainehistona. Erittelyn tietä tahtoi
hän tutkia, millä tavalla ihmiset ovat askel askeleelta eri aistimiensa
avulla hankkineet tietoa ympäröivästä maailmasta ja itsestään.
Molemmissa kirjeissään esiintyi hän siten Condillac'in edeltäjänä, joka
_Tutkimuksessaan Aistimuksista (Traité des sensations)_ kaavamaisesti
kuvaili, kuinka sielunelämä asteittain kehittyi patsaassa, jolle
vähitellen lahjoitettiin kaikki aistimme, yksi toisensa jälkeen.
Nämä molemmat kirjoittajat muistuttavatkin tässä kohdassa niin
paljon toisiaan, että Condillac'ia on syytetty suorastaan Diderot'n
kopioimisesta. Kirjallista varkautta ei kuitenkaan tarvitse edellyttää,
sillä erittelevän sielutieteen menettelytavat olivat ilmassa ja
vähitellen elävöitetyn patsaan kuvaa — joka on meille suomalaisille
hyvinkin tunnettu siitä ankarasti arvostelevasta mukaelmasta, minkä
Topelius on liittänyt Luonnon Kirjaansa kertoessaan "Kuinka Dion yritti
luoda ihmistä" — käyttivät vielä Condillac'in jälkeenkin mielellään
muut 1700-luvun kirjailijat. Mutta huomattavaa on, että tälläkin,
niinkuin niin monella muulla alalla, juuri Diderot ensimäisenä kävi
uuteen käsiksi ja antoi kirjoituksissaan muodon ajan aatteille.

Diderot'n aistiviallisten sielutiedettä käsittelevät kirjoitukset
liittyvät lähinnä toisiinsa niissä kohdissa, joissa on kysymys
aistimuksista lähtevän sieluteorian hyväksi tapahtuvista
sovellutuksista. Mutta ne siveelliset ja uskonnonfilosofiset
mietteet, joilla oli niin suuri merkitys kirjeessä sokeista, on
täydellisesti työnnetty syrjään kirjeessä kuuromykistä. Siinä ovat
sensijaan esteettiset kysymykset, sellaiset kuin esim. kuuromykkäin
ja näyttelijäin elekieltä, runokieltä, runouden ja maalaustaiteen
erilaista kuvaamistapaa koskevat etupäässä kiinnittäneet tekijän
mieltä. Hän sinkoaa ikäänkuin ohimennen eräitä sen pahempi
epätäydellisesti perusteltuja, mutta kuitenkin iskevän oikeita
väitteitä molempien taiteiden erilaisista ilmaisumahdollisuuksista.
Näine väitteineen esiintyy hän Lessing'in, tuon suuren saksalaisen
esteetikon edeltäjänä, joka Laokoon'issaan oli määrittelevä runouden
ja maalauksen rajat ja joka hampurilaisissa teatterikirjeissään
(Hamburgische Dramaturgie) oli laajassa mitassa käyttävä hyväkseen
Diderot'n suunnittelemia uudistuksia teatterin alalla.

Kaikkineen, mitä siinä on suoritettu ja mihin siinä on vain viitattu,
on kirja kuuromykistä runsasaatteinen ja merkityksellinen kirja. Se
päättää arvokkaasti niiden filosofisten tutkimusten sarjan, jotka
askarruttivat Diderot'ta 1740-luvulla. On kyllä totta, että enimmät
näistä tutkimuksista ovat lakanneet tieteen myöhemmän kehityksen
johdosta välittömästi kiinnittämästä mieltämme. Mutta niitä ei voi
siitä huolimatta sivuuttaa Diderot'n elämäkerrassa, koska ne antavat
meille käsityksen miehen olemuksesta ja hänen kirjavasta kaiken
inhimillisen tietämisen harrastelustaan. Diderot oli filosofi sanan
vanhassa mielessä ja 18. vuosisadan ranskalaisista oli hän filosofi
ennen kaikkia muita: _Le philosophe_. Hän toimi nimen mukaan,
mikäli se käsitetään puhtaasti johto-opillisessa merkityksessään,
sillä hän rakasti viisautta, sophia'ta. Mutta hän ei palvonut eikä
palvellut ainoastaan sitä tiedettä, jota ennen kaikkia muita mainitaan
viisaustieteeksi. Hän oli luonnontieteilijä, matematikko, estetikko
ja yhteiskuntatieteilijä yhtä paljon kuin filosofi. Ja hän rakasti
taidetta, ihmisiä ja elämää vielä enemmän kuin tiedettä. Hänellä
oli niin rikas mieli, ettei mikään tuntunut hänestä tyhjältä eikä
ikävältä. Sentähden tekeekin oikeimmin, kun ei sano häntä filosofiksi,
vaan käyttää mieluummin sitä sattuvaa nimitystä, jonka Voltaire keksi
aivan häntä varten, mainitessaan Diderot'ta _le Pantophile'iksi_,
"kaikenrakastajaksi". Jos tahtoo lyhyesti luonnehtia Diderot'n
merkityksen ja selittää hänen suuren vaikutusvoimansa, niin on parasta
lainata muuan Joseph Reinach'in lausunto hänestä. "Et s'il a ainsi tout
compris, tout remué, tout fécondé, c'est que Pantophile a tout aimé."
"Ja jos hän on näin kaikkea ymmärtänyt, kaikkea liikutellut ja kaikkea
hedelmöittänyt, niin johtuu se siitä, että Kaikenrakastaja on kaikkea
rakastanut."

Diderot ei voinut milloinkaan tyytyä etsimään rajoitetulta alalta
korvausta sille, mitä ei voida omaksua muilta aloilta. Hän ei olisi
edes jaksanut käsittää niitä nykyaikaisen tieteen erikoisuurastajia,
jotka niin suureksi tyytyväisyydekseen yhdistävät henkisessä
varustelussaan ahdasrajaisen oppineisuuden laajaan tietämättömyyteen,
jopa toisinaan suorastaan raakalaismaiseen sivistymättömyyteen.
Hänen avunsa ja puutteensa olivat aivan vastakkaista laatua. Jo
hänen harrastustensa laajuus esti häntä syventymästä mihinkään
yksityiskohtaan. Hänellä ei ollut sitä uskollista kärsivällisyyttä,
jota vaaditaan tarkasti suoritettaviin tieteellisiin tutkimuksiin.
Niinpä olikin hän enemmän opettaja ja herättäjä kuin tieteilijä. Hän ei
osannut kyyristyä mihinkään erikoiseen tietämisen soppeen, vaan tahtoi
hän vapaasti liikkua yli sen avarain kenttien. Sentähden tapasikin
hän vasta varsinaisen työmaansa tullessaan "ensyklopedistaksi", s.o.
ryhtyessään työhön, joka tarjosi hänelle tilaisuuden saada ja jakaa
oppia koko inhimillisen tietämisen piiristä.

Täten olemme tulleet teokseen, jota usein, vaikkakin väärin, on pidetty
Diderot'n tärkeimpänä kirjallisena suorituksena: siihen suureen
sanakirjaan, johon kerättiin ajan tietovarasto ja valistusfilosofian
aatteet yleistajuiseen muotoon puettuina leviämään yli koko sivistyneen
Europan. Ensyklopedia, tietosanakirja, tuli lähes neljännesvuosisadan
kestäessä anastamaan hyvän osan Diderot'n ajasta ja valtaamaan
erinomaisen huomattavan aseman vuosisadan sivistyselämässä.

Sentähden onkin välttämätöntä omistaa erikoinen lukunsa tälle suurelle
kirjalliselle kokoomateokselle, jonka historia on rikas niin kirjavista
vaiheista ja yllättävistä käänteistä, että moisia tuskin tapaa minkään
muun kirjan historiassa.




III.


Ensyklopediaa käsittelevä luku Ranskan kirjallisuuden historiassa
on samalla muuan uudenaikaisen sivistyshistorian suurimpia ja
huomattavimpia lukuja. Meistä, jotka katselemme asioita matkan päästä,
tuntuu ainakin siltä kuin olisi tuo yksi ainoa kirja hallinnut
vuosisataansa. Se edustaa kaikkea, mikä pyrkii eteenpäin ajassa — se ei
ole ehkä lähde, josta vallankumouksen vuorivirta sai alkunsa, niinkuin
Diderot'n elämäkerran kirjoittaja Joseph Reinach innostuksissaan sanoo
— ei ainakaan ainoa lähde, mutta se on itse kuin virta, johon monet
suuret ja pienet vedet laskevat. Se kaivaa uoman, joka on niin leveä ja
syvä, että kaikki sivujoet saavat sijansa sen helmassa. Mikä oli ollut
eristettyä ja tässä eristyneisyydessään heikkoa tai piiloutunutta, se
saa tietosanakirjassa yhtymisen voiman. Nuo kahdeksantoista vankkaa
nidettä kirjavine sisältöineen — joka vaihtelee aika vahvasti sekä
laadultaan että arvoltaan — ovat sen järjestelmän ulkonaisena merkkinä,
joka teki valistusfilosofian mahdiksi yhteiskunnassa.

Ensyklopedista, s.o. suuren ensyklopedian, tietosanakirjan avustaja,
tuli nimeksi, mikä liitti yhteistyöhön henkilöitä, joilla ei
varhaisemmin ollut toistensa kanssa mitään tekemistä. Sentähden onkin
usein, varsinkin vanhoillisella taholla, puhuttu jonkinlaisesta
salaisesta seurasta, joka olisi ottanut päämääräkseen vanhan
maailmanjärjestyksen kumoamisen tietosanakirjan avulla. Sellaisessa
puheessa on kuitenkin aika paljon liioittelua. Asian oikea laita
oli päinvastoin se, että Diderot ja hänen avustajansa joutuivat
yksityiselämässään hyvin vähän kosketuksiin toistensa kanssa. Vain
silloin kun he esiintyivät yleisölle, näytti heillä olevan yhteisiä
tarkoitusperiä. D'Alembert'in sepittämässä johdannossa mainitaankin
siten sanakirja, "erään kirjailijaseuran työksi"; "Ouvrage d'une
société de gens de lettres". Sanakirjan jokaisen niteen alussa oli myös
luettelo avustajista, ja milloin joku ensyklopedista oli siirtynyt
Manan majoille, piirrettiin hänen muistokirjoituksensa seuraavaan
niteeseen samalla tavoin kuin kirjallisen seuran toimituksiin
painatetaan muistosanoja kuolleista jäsenistä. Niistä, jotka olivat
yrityksen ulkopuolella, näytti liittymä sentähden paljoa lujemmalta
kuin se todellisuudessa oli. Niillä tahoilla, missä tietosanakirjan
julkaiseminen käsitettiin uhkaavaksi enteeksi, pidettiin sen avustajia
kokonaisena sotajoukkona, joka kävi hyökkäykseen yhteistä johtoa ja
sovittua suunnitelmaa totellen. Huvikseen osoiteltiin noiden avustajain
joukosta ylipäälliköltä ja alipäälliköltä, tavallisia sotilaita ja
kuormasta väkeä, jopa rippi-isiä ja kaupustelijattariakin. Tämäkin
oli yhtä harhaanjohtavaa puhetta kuin huuto salaisesta yhteiskunnalle
vaarallisten vehkeilijäin seurasta. Mutta se vain on varmaa, että
aivan erikoinen oli laadultaan se kokoelma miehiä, joka ilman kuria ja
ilman sitovaa ohjelmaa oli liittänyt ponnistuksensa yhteen tehdäksensä
tietosanakirjasta sen, mikä siitä tuli.

Itse asiassa onkin tämän tietosanakirjan avustajaluettelo
henkilö-yhdistelmänä lajissaan voittamaton. Yksimielisyys kaikkein
näiden kirjailijain kärtyisän heimon edustajain kesken ei tosin
ajan pitkään osoittautunut niin lujaksi kuin oli toivottu, mutta
joka tapauksessa oli ennätys alallaan, että niin monta suurta nimeä
oli saatu yhtymään samaan yritykseen. Sitä tulosta ei Diderot olisi
kylläkään kyennyt yksinään saavuttamaan. 1740-luvun lopullahan oli hän
vielä tuntematon kynäniekka, joka oli julkaissut muutamia nimettömiä
kirjoituksia, mutta joka ei ollut vielä saanut jalansijaa johtavissa
salonkipiireissä ja jolla lisäksi ei ollut minkäänlaista virallista
asemaa. Edullisinta, mitä Diderot näissä oloissa saattoi tehdä, oli
sentähden hänen liittymisensä tuohon mainehikkaaseen matematikkoon,
silloiseen Tiede-Akatemian jäseneen ja sittemmin Ranskan Akatemian
alituiseen sihteeriin Jean d'Alembert'iin. Tässä yhtymässä näyttäytyi
vieläkin kerran vastakohtien yhteistoiminnan hyöty. D'Alembert
oli nimittäin kaikessa Diderot'in vastakohta; yhtä porvarillinen
elintasoissaan kuin tämä oli epäsäännöllinen; huolellinen siinä,
missä toinen hutiloi, jopa oli hiukan sekavakin; kylmä, järkevä ja
varovainen; ja ennen kaikkea yhteiskunnallista arvoa nauttiva mies,
joka oli voittanut asemansa sitkeällä, järjestelmällisellä työllä.

D'Alembert'in liittyminen yritykseen hankki sille ulkonaista
arvokkuutta, ja siitä oltiinkin niin tietoisia, että kustantaja pani
nimilehdelle vain hänen nimensä kokonaisuudessaan, kun sitävastoin
Diderot sai tyytyä vain muutamiin painotähtiin. Todennäköisesti
oli d'Alembertin ansiota, että Voltaire kolmen vuoden aikana antoi
kirjoituksia sanakirjaan, samoin kuin hänen notkean valtiotaitonsa
asiana oli myös pitää Voltaire'in harrastusta tietokirjaa kohtaan
lämpimänä tarpeellisesti imartelemalla tuota suurta avustajaa. Ilman
d'Alembert'iä ei toimituksen olisi kai myöskään onnistunut saada
avustusta kahdelta niin huomattavalta, jo silloin niin mainehikkaalta
mieheltä kuin Montesquieu'Itä, joka oli v. 1748 julkaissut kirjansa
_Esprit des lois_ (Lakien henki), ja Buffon'ilta, joka oli
vuotta myöhemmin lähettänyt maailmaan _Histoire naturelle'insä_
(Luonnonhistoriansa) kolme ensimäistä nidettä. Mieskohtaisen
tuttavuutensa nojalla saattoi d'Alembert myöskin tuoda ensyklopedistain
riveihin Turgot'n, silloin vielä nuoren ja täysin tuntemattoman
entisen papin, joka oli omantunnon syistä eronnut valtiokirkosta,
mutta josta myöhemmin tuli Ranskan suurimpia ministerejä ja jaloimpia
valtiomiehiä. Kaikkiin näihin valloituksiin ei Diderot puolestaan
voinut liittää moniakaan lisiä. Mutta olihan hänellä esitettävänään
nimi, joka yksinään painoi enemmän kuin monet muut yhteensä, kun
hän avustajaluetteloon saattoi merkitä kynäilijän, joka tähän
aikaan oli hänen läheisin ystävänsä, mutta josta sittemmin oli
tuleva hänen uhkaavin vihollisensa: silloisen oopperasäveltäjän ja
eräiden yhteiskuntatieteellisten tutkielmien sepittäjän, myöhemmin
valtiomiehen, kasvatustieteilijän, romaanikirjailijan y.m., y.m. Jean
Jacques Rousseau'n.

Paitsi moisia suurmiehiä oli toimituksella vielä käytettävänään
sarja _dii minores_: akatemikoista Duclos'sta ja Marmontel'ista
aina Mallet'hen, joka sepitteli kirjoituksia jumaluusopista, ja
Cahusac'iin, joka käsitteli tansseja ja pantomiimejä. Nämä herrat
olivat vastustajain luetteloissa suuren sotajoukon rippi-isiä ja
kuormastopoikia. Ja kaupustelijattarina taas oli hienon seurapiirin
rouvasväkeä, joka antoi kirjoitelmia muodeista, tai yksinkertaisia
työläisnaisia, jotka kuvailivat erilaisia kudonnan ja ompelun lajeja.
Ei mikään ollut liian mitätöntä saamaan sijaa tietokirjassa, eikä
kukaan avustaja ollut liian vaatimaton käytettäväksi sen palvelukseen.
Tämä ei olisi itsessään niin erikoisen merkillistä, jos ensyklopediaa
olisi pidettävä samanlaisena aakkosellisena hakemistona kuin meidän
aikamme tietosanakirjoja. Diderot'n ja d'Alembert'in yritys oli
kuitenkin tarkoitettu suorittamaan paljoa tärkeämpää tehtävää kuin nämä
tutkimuksen ja sivistyneen seurustelun hyödylliset, mutta sen pahempi
myös usein niin ikävät ja sieluttomat apuneuvot. Vain käytännöllisistä
syistä, ilmeisesti vasten tahtoaan, oli toimituksen pakko kirjoitusten
sijoittelussa noudattaa aakkosjärjestyksen ajatuksetonta, oikullista
muotoa. Kun ei jonkun toisen jarjestelyperiaatteen seuraaminen
kuitenkaan käynyt päinsä kirjan käytännöllisyyden siitä kärsimättä,
niin koetti toimitus sensijaan niin selvästi kuin mahdollista tehostaa
kaikkien tämän suuren kokoomateoksen kirjavien ja erilaatuisten
ainesten välillä vallitsevaa sisäistä yhteyttä.

Siinä tilauskehoituksessa, jonka Diderot sepitti v. 1750, teroitti hän
siten, että "kaikki tiede on pohjaltaan yksi ja sama, niinkuin luonto
on sen mukaan, mitä Buffon on meille opettanut, sekin vain yksi ja
sama." Tämä sanan varsinaisessa merkityksessä ensyklopedinen ajatus
esiintyi myöskin siinä kuuluisassa, aikanaan rajattomasti ihaillussa
esipuheessa, _Discours préliminaire de l'Encyclopédie_, jonka
d'Alembert v. 1751 sijoitti tämän suurteoksen ensimäisen niteen alkuun.
"Se", huudahtaa hän tässä, "joka voisi yhteen ainoaan silmäykseen
mahduttaa koko maailmankaikkeuden, ei näkisi, jos niin saan sanoa,
edessään muuta kuin yhden ainoan olemisen ja yhden suuren totuuden."
Osoittaakseen, miten tuollaisen yhteyden voitiin todistaa vallitsevan
ilmiöiden näennäisessä sekamelskassa, keksivät tietosanakirjan
toimittajat tieteiden ja taiteiden sukupuun, joka sitoi kaikki
ihmisten tiedot ja taidot sekä toisiinsa että yhteiseen juureensa.
Tähän sukupuuhun viittaamalla voitiin sitten, niinkuin d'Alembert'kin
esipuheessaan, siirtyä kallioleikkauksista akkusatiiviin, s.o. kulkea
tuo pitkä matka geometriasta fysiikan kautta metafysiikkaan ja tästä
kielioppiin, tai voitiin myös, niinkuin Diderot tilausilmoituksessaan,
saada jumaluusoppi ja puutarhaoppi sopimaan toistensa viereen samaan
osastoon sillä perusteella, että näitä molempia tieteitä tutkitaan
samaa sielunkykyä, järkeä käyttämällä.

Niinkuin näkyy, ei noita keskenään niin erilaisia kirjoituksia
käynyt liittäminen toisiinsa ilman keinotekoista ja väkinäistä
yhdistämistointa. Mutta arvosteltaessa historiallisesti tietosanakirjan
merkitystä ei tule kiintyä luokittelun järjettömyyksiin. Eikä
paina myöskään ratkaisevasti tämän arvostelun vaa'assa se seikka,
että d'Alembert samoin kuin Diderot'kin monasti erehtyi tieteiden
ja taiteiden kehitystä esittäessään. Tietosanakirjan oleellinen
luonteenpiirre oli se, että toimittajien oli siinä kuitenkin onnistunut
— vaikkakin virheellisten rakennelmien ja luonnottomien yhdistelmien
avulla — järjestää sanakirjan sisällön koko kirjavuus ja moninaisuus
yhdistävän kokonaisaatteen hallittavaksi. Kuten helposti ymmärtää,
sai teos vain täten kirjallista mielenkiintoa ja arvoa; ja lopuksi
kykeni se vain täten toimimaan välikappaleena valmisteltaessa uutta
aikaa voittamaan vanhaa. Kirjava tieto sellaisenaan ei olisi voinut
saada aikaan mitään kumouksia; mutta siitä tuli elävä voima heti, kun
kaikki nuo erilaiset tiedonsirpaleet — joista monet olivat lähtöisin
kylläkin varovaisten ja vaarattomien avustajain kynästä — koottiin
sen maailmankatsomuksen helmaan, jota toimittaja ja hänen ystävänsä
koettivat istuttaa tietokirjan lukijain mieliin.

Kun puhutaan siitä hengestä, joka kannatti tätä
maailmankirjallisuudessa yksinäistä tietosanakirjaa, ei tule
kuitenkaan luulla, että ranskalaiset ensyklopedistat olisivat
saarnanneet ilmikapinaa valtiota tai kirkkoa vastaan. Jos vertaa heidän
tapaansa käsitellä uskonnollisia tai valtiollisia kiistakysymyksiä
siihen äänensävyyn, millä nykyaikaisessa kirjallisuudessa
puhutaan samoista asioista, niin hämmästyy suorastaan näiden n.s.
kumousmiesten varovaisia lausuntoja. Puhuessaan esim. vallitsevista
yhteiskuntaoloista asettuvat he melkein kaikki valistuneen
yksinvallan kannalle. He moittivat korkeita veroja, väärää
sotaväenottojärjestelmää, rikasten harjoittamaa köyhäin nylkemistä,
j.n.e., mutta moitteella ei ole koskaan äänekkään syyttämisen sävyä.
Uskonnollisiin käsityksiin nähden oltiin kyllä paljon yltiöpäisempiä
mielipiteitten puolesta, mutta sensijaan vielä miedompia näiden
mielipiteitten esittämis- tai oikeammin vihjailemistavassa. Vihatun
kirkon mahtavuus pakotti hyökätessä maltillisuuteen, ja "taika-uskon"
arvostelu käärittiin niin moniin verhoihin, ettei tarkkaamaton lukija
keksinyt sen kärkeä lainkaan. Kun siten oli esim. osoitettava katolisen
messudogmin järjen vastaisuus, sepitettiin varsin oikeauskoinen
kirjoitus hakusanan _Messe_ kohdalle, mutta viitattiin siitä eräisiin
vastaaviin villikansojen uskonnollisiin menoihin, joita sitten
seikkaperäisesti ja ilman minkäänlaista kunnioitusta kuvailtiin toisten
hakusanojen kohdalla.

Kun on lukenut muutamia näitä muodoltaan niin viattomia kirjoituksia,
niin saattaa tuntua suorastaan vaikealta käsittää, kuinka
tietosanakirja on kyennyt saamaan aikaan huomattavaa muutosta yleisissä
ajatustottumuksissa. On pakko jonkun verran ponnistamalla asettua
ajan käsityskannalle nähdäkseen niiden ajatusten uutuuden, joita
sanakirja levitti ympäri maailmaa. Mutta jos on perehtynyt ennen
vallankumousta eläneen yhteiskunnan katsantokantoihin, niin ymmärtää,
että noihin melkeinpä jesuiittamaisen varovaisiin lausuntoihin usein
kätkeytyi syövyttävää arvostelua, joka varmasti vaikuttaen kaivoi
monen uskonopillisen pääkäsityksen perustuksia. Jos noista pakostakin
varovaisista valtiollisista ja uskonnollisista kirjoituksista siirtyy
toisiin teoksen osiin, niin tapaa siellä useita kohtia, joita ei
tosin voida suorastaan pitää kumouksellisina, mutta jotka siitä
huolimatta olivat välillisesti omiaan raivaamaan tietä uuden ajan
elämänkatsomukselle. Erikoisesti huomattavaa on, että suuren ja
merkittävän osan näitä aikaansa nähden kaikkein rohkeimpia kirjoituksia
sepitti juuri Diderot.

On nimittäin kuvaavaa sille hengelle, joka oli vallitsevana tietokirjan
suunnitelmaa laadittaessa, että päätoimittaja oli itselleen varannut
n.s. mekanisten taiteiden osaston, tai niinkuin me sanoisimme:
käsityön ja teollisuuden eri haarat. Paremmin kuin kukaan muu ajallaan
osasi Diderot antaa tunnustusta inhimillisen työn vaatimattomille
muodoille, joista kansan hyvinvointi pohjimmalta riippuu. Kun hän siis
kirjoituksissaan käsitteli mekanisia taiteita, puolusti hän parhaalla
kaunopuheisuudellaan niiden arvoa henkilöitä vastaan, jotka eivät
tahtoneet kuulla puhuttavan mistään muusta kuin vapaista ja kauneista
taiteista. "Kuinka kummallisesti arvostelemmekaan asioita!" huudahtaa
hän Art-kirjoituksessaan. "Me vaadimme, että on toimitettava jotakin
hyödyllistä, mutta me halveksimme hyödyllisiä ihmisiä." — "Suokaamme
taiteiden harjoittajille kaikki se oikeus, mitä me olemme heille
velkaa. Vapaat taiteet ovat kylliksi kehuneet itseään; ne voisivat nyt
sopivasti käyttää sitä ääntä, mikä niillä on, mekanisten taiteiden
ylistämiseksi. Vapaiden taiteiden asiana on kohottaa mekaniset
taiteet siitä alennuksesta, missä ennakkoluulot ovat niitä niin kauan
pitäneet; kuningasten suojelevan vallan asiana on vapauttaa ne siitä
köyhyydestä, missä ne yhä kituvat. Käsityöläiset ovat pitäneet itseään
halveksittavina, koska heitä on halveksittu; opettakaamme heitä
ajattelemaan parempaa itsestään; se on ainoa keinomme saada heiltä
parempia tuotteita."

Näissä lausunnoissa on yhtä ja toista, joka viittaa myöhempien aikojen
käsitystapaa kohti. En tiedä, vaikka ehkä sisällyttäisin liian paljon
merkitystä sanoihin, mutta minusta näyttää siltä, kuin olisi Diderot
aavistanut sen suuren ja ihanteellisen — joskin uusimpien oppien mukaan
liian epäkäytännöllisen — ajatuksen taiteen yhtymisestä käsityöhön ja
taiteen jalostavasta ja vapauttavasta vaikutuksesta käsityöhön, joka
on ollut John Ruskin'in ja William Morris'in innostuneen toiminnan
pohjana. Tuosta monipuuhaisesta filosofista olisi aivan varmaan tullut
uuras taideteollisuuden harrastaja, jos hän olisi elänyt meidän
päivinämme. Ja yhtä hartaasti olisi hän myöskin museoistamme ja
kirjallisuudestamme ryhtynyt tutkimaan sitä uudenaikaista tiedettä,
joka teknillisten menettelytapojen kehityksessä näkee tärkeän osan
ihmishengen historiaa.

Diderot'lla ei ollut enempää kuin kellään muullakaan hänen
aikalaisellaan käytettävissään niitä nykyajan menetelmiä, joiden avulla
teknikan edistysten tutkiminen voidaan tehdä rikkaaksi ja syvemmässä
mielessä hedelmääkantavaksi. Miten herkästi hän liekin aavistellut
myöhemmän ajan käsityksiä, niin ei hän kaiketikaan vielä ymmärtänyt,
kuinka kehitysaate saattaa puhaltaa viehättävän, ja tahtoisin sanoa,
suorastaan filosofisen sisällön yksinkertaisimmankin työkalun
historiaan. Mutta elleikään hän vielä kyennyt kehitysopillisesti
kouluutetun tiedemiehen tavoin näkemään alkeellisten työneuvojen ja
monimutkaisten koneiden välillä vallitsevaa yhteyttä, niin oli hänellä
sensijaan käsityöläiskodissa kasvaneen miehen melkein synnynnäinen
kiintymys kaikkeen siihen elämään, joka ilmenee pyörien, hihnojen
ja vipuvarsien liikkeissä. Käytännöllisen mielensä väsymättömällä
tiedonhalulla heittäytyi hän — sana ei ole liian voimakas — tutkimaan
mekanisia taiteita. Tällöin oli hänellä se varmaankin hänen mielestään
arvaamattoman tärkeä etu, että hän sai alottaa tutkimuksensa suoraan
todellisuudesta. Ennen häntä ei ollut olemassa minkäänlaista
mainitsemisen arvoista kirjallisuutta käsityöläisammateista, ja Diderot
oli sentähden yhtä pakotettu kuin halukas mieskohtaisesti käymään
tehtaissa haastattelemassa työmiehiä ja heidän puheittensa mukaan
kirjoittamassa kuvauksensa työtavoista. Kun työmiehet osoittautuivat
usein kykenemättömiksi selittämään, miksi he menettelivät niin tai
näin, valmistutti Diderot itselleen konemalleja, joita hän itse käytti
ja joiden osat hän otti erilleen voidakseen sitten antaa lukijoilleen
selkeän ja helpon käsityksen koneiden rakenteesta ja toiminnasta.
Tällaisten kokeellisten tutkimusten perusteella sepitti hän teknillisiä
asioita käsittelevät kirjoituksensa, joiden luku lähenteli tuhatta
ja jotka olivat usein yhtä laajoja kuin pienet tieteelliset teokset.
Puhtaasti asiallinen henki vallitsi näissä kirjoituksissa, mutta
jonkunlainen kansanvaltainen tarkoitteluhalu kätkeytyi kuitenkin
teollisuudenhaarojen yhteiskunnalle niin tärkeän merkityksen
tehostamiseen. Työmiesten toiminnalle annettuun tunnustukseen
sisältyi sanoiksi pukeutumatonta niiden olojen arvostelua, joissa he
elivät. Ja eräissä yksityisissä tapauksissa saattoi arvostelu puhua
aivan kuuluvallakin äänellä. Niin oli laita siinäkin kuuluisassa
kirjoituksessa, missä Diderot määritteli päiväpalkkalaisen käsitettä:
"Mies, joka tekee työtä käsillään ja jolle maksetaan palkka päivittäin.
Tällaiset ihmiset muodostavat suurimman osan kansakuntaa; heidän
kohtalostaan tulee hyvän hallituksen ensi sijassa pitää huolta.
Jos päiväpalkkalaisen on paha olla, niin on myös paha olla koko
kansakunnan."

Tämänlaiset lauseet saattoivat herättää levottomuutta vanhan
hallitusjärjestelmän kannattajissa. Kuinka viattomilta yksityiset
kohdat lienevätkään näyttäneet erikseen otettuina, niin tunsivat
he kuitenkin sisimmässään, että yleissävel oli vaarallinen, ja he
ymmärsivät, että tässä kuten kaikissa muissakin tapauksissa sävelestä
soitto syntyy. Järjestelmää uhkasi välillisesti kaikki, mikä
järkähytti sen teoreettisia edellytyksiä: ehdottoman valtiollisen
yksinvallan, yhteiskunnallisen ylimysvallan, uskonnollisen
dogmivallan ja tieteellisen, kartesiolaisen kaksinaisuuden
aatteita. Lujan ja johdonmukaisesti pystytetyn aaterakennelman
avulla puolustettiin hallitsevain oikeutta hallita hallittuja. Mikä
hyökkäys tahansa, joka suuntautui jotakin yksityistä rakennelman
osaa vastaan, saattoi sortaa koko ihanuuden. Oli yhdentekevää,
kohdistuiko arvostelu yhteiskunnallisiin tai valtiollisiin tai
sielutieteellisiin opinkappaleihin; pää-asia oli, järkytettiinkö
vanhan maailmankatsomuksen liitoksia. Ellei se enää seisonut eheänä
ja peloittavana uljaassa korkeudessaan, eivät ihmiset enää niin
herkästi antaneet onnensa tukahtua ja vapautensa sortua yksinvaltiaan
ehdottomuusperiaatteen, absolutismin, nimessä. Jos koettaa eläytyä
niiden ihmisten ajatustapaan, jotka elivät vanhan hallitusjärjestelmän,
_l'ancien régime'in_, aikana, tuntuukin sentähden kuin kuulisi jopa
kirjoituksessa aistimusten suhteesta järkeen ja mielikuviin tai
käsityöläisten suhteesta vapaihin säätyihin kuiskauksen, joka oli pian
paisuva valtavaksi huudoksi: _les droits de l'homme_! (ihmisoikeudet).

Niin työlästä kuin meidän onkin joskus kuulla tuota kuiskausta, niin
oli uhatun järjestelmän edustajilla tarkemmat korvat kuin meillä,
ja he ymmärsivät kaiken olevan vaarassa niin pian kuin joku heidän
opinkappaltensa kohta alkoi horjua. Sentähden ryhdyttiinkin pian kirkon
ja hallituksen taholta vastustamaan tuota suurta sanakirjayritystä
kaikilla niillä mahtikeinoilla, joita vielä 18. vuosisadalla oli
hallitsevain käytettävänä.

Ensimäiset vainot alkoivat heti tietokirjan ensimäisten niteiden
ilmestyttyä. Aluksi oli hyökkäys välillinen, sillä se ei kohdistunut
suoraan toimitukseen, vaan erääseen sen avustajaan, pappi de
Prades'iin, joka oli Sorbonne'issa esittänyt tarkastettavaksi eräitä
sekä jansenistain että jesuiittain mielestä kerettiläisiä väitelmiä.
Diderot ymmärsi kuitenkin varsin hyvin, että hänen sanakirjaansa
uhkasi kaikki, mitä tehtiin hänen avustajilleen, ja sentähden
puhuikin hän _pro domo sua_, taloaan puolustaakseen, hyökätessään
eräässä lentokirjassa, _Apologie pour l'Abbé de Prades_ (Pappi de
Prades'in puolustus) jansenistain suvaitsemattomuutta ja jesuiittain
oikeauskoisuuskiihkoa vastaan. Ensimäinen myrsky päättyi kuitenkin
aivan luonnollisella tavalla siihen, että läheisin asianomainen,
pappi de Prades, pakeni Ranskasta ja peruutti häpeällisesti kaikki
vaaralliset väitteensä. Mutta vastustajat eivät tyytyneet tähän
menestykseen. He ryntäsivät uudelleen päin ja kävivät nyt suoraan
käsiksi sanakirjaan.

Tällä kerralla esiintyivät jesuiitat yksinään, liittymättä
hyökkäyksessään vastustajiinsa jansenisteihin. Ja hepä nyt sanan
kirjaimellisessa merkityksessä kävivät taistelua _pro domo_, talonsa
tai oikeammin kauppahuoneensa puolesta. Diderot'n tietokirjassa näkivät
he nimittäin uhkaavan kilpailijan eräälle omalle yritykselleen,
suurelle tietosanakirjalle, joka oli ilmestymispaikastaan saanut nimen
_Dictionnaire de Trevoux_. Jesuiittain selvä liikemiessilmä huomasi
kyllä, että saattoi olla hyödyllistä käyttää omaan sanakirjaansa
Diderot'n esitöitä. Mahtavien suhteittensa avulla onnistui jesuiittain
saada v. 1752 niin paljon aikaan, että ensyklopedian julkaisemisoikeus
peruutettiin, ja väitettiinpä heidän toivoneen pääsevänsä panemaan
takavarikkoon kaikki Diderot'n käsikirjoitukset, painattaakseen ne
sitten häikäilemättä omaan sanakirjaansa. Tällöin eivät he olleet
kuitenkaan unohtaneet vain sitä, että — niinkuin Grimm sattuvasti
lausui _Correspondance littéraire'issään_ — Diderot'n paperit kyllä
saatettiin varastaa, mutta ei koskaan hänen päätänsä eikä hänen
neroansa; vaan olivat he myös jättäneet huomaamatta sen seikan,
että heidän vastapuolueellaankin saattoi olla mahtavia suojelijoita
hovissa, Diderot ja d'Alembert olivat imartelevalla omistuksella
osanneet hankkia d'Argenson'in, silloisen sotaministerin, suosion.
Lisäksi voivat he luottaa kaikkivaltiaan rouva de Pompadour'in
kannatukseen, koska hovijuonittelut sattuivat kärjistymään heidän
edukseen. Senjälkeen kuin jesuiittaisät olivat vastustaneet
hänen pääsemistään kuningattaren palatsirouvaksi, oli nimittäin
kuninkaallinen rakastajatar alkanut tukea filosofeja. Kun hän lisäksi
oli sekä kirjallisesti että taiteellisesti sivistynyt nainen, tunsi
hän luultavasti muutoinkin mielenkiintoa Diderot'n yritykseen.
Osaksi vihasta ensyklopedian vainoojia kohtaan, osaksi sen ansioiden
arvostamisesta antoi hän sentähden toimittajain ymmärtää, että he
saattoivat erioikeuden lakkauttamisesta huolimatta jatkaa sanakirjansa
julkaisemista. Kiellon loukkaamista tultaisiin katsomaan sormien läpi,
mutta luonnollisestikaan ei olisi viisasta ärsyttää viranomaisia liian
rohkeilla kirjoituksilla.

Sellaisissa olosuhteissa ilmestyi v. 1753 kolmas nide, joka oli
niin varovainen, että se suorastaan suututti Voltaire'iä. Kolmella
seuraavalla yhtä varovaisella niteellä luovittiin sitten aina
vuoteen 1757, mutta silloin puhkesikin myrsky uudelleen, ja nyt
kaikilta tahoilta yht'aikaa, hukuttamaan tietokirjaa. Hallitus ja
papit uhkasivat sensuurilla, ja suuri yleisö kielsi yritykseltä sen
myötätunnon, joka yksinään saattaa antaa voimia kestämään ahdistusta.
Taantumus oli päässyt valtaan sen jälkeen kun Damiens oli tehnyt
murhayrityksensä Ludvig XV:tä vastaan ja vapaamieliset oli saattanut
pahaan huutoon Helvétiuksen kirja _De l'Esprit_ (Älystä), jonka
rohkean materialismin katsottiin edustavan koko filosofisen leirin
elämänkäsitystä. Lisäksi oli Rousseau vähäpätöisten riitaisuuksien
ja kurjien juorujen johdosta julistanut koko maailmalle eroavansa
ensyklopedisteista ja siirtyvänsä heidän vastustajainsa puolelle. Ja
sitten räjähti maaliskuussa v. 1759 suuri pommi, kun valtioneuvosto
aivan yksinkertaisesti lakkautti tietokirjan julkaisemisoikeuden ja
kielsi ei ainoastaan uusien niteiden valmistamisen, vaan myös jo
valmiiden niteiden myymisen.

Nyt alkoi koettelemuksen aika suuren yrityksen kaikille avustajille,
mutta lähinnä hänelle, joka johti työtä ja joka oli ponnistanut
kaiken tarmonsa päästäkseen päämääräänsä kaikista vastuksista
huolimatta. Mutta Diderot'llekin koitti aika, joka osoitti, mikä
hän oli miehiään, ja mikä järkähtämätön, sitkeä sisu hänessä asui.
Seuraavina vuosina nousi Diderot'n hahmo valtavaan voimaan, ja hän
kohosi yli aikalaistensa näyttäessään kerta kerralta, mihin kaikkeen
hän kykeni oman onnensa nojaan jätettynä. Vastoinkäymisissä eli
Diderot toimintansa kunniakkaimman vaiheen. Hänen luonteessaan oli
paljonkin vikoja, mutta hän kesti arvokkaasti suuren, ratkaisevan
yksinäisyyskokeen, johon me joudumme silloin, kun ystävät hylkäävät
meidät ja kun katkeruus ja pettymykset jäytävät elinvoimaamme. Silloin
nähdään, mistä voimakkain personallisuus on etsittävissä: niiden
monien joukostako, jotka väistyvät, tai siitä ainoastako, joka pysyy
paikallaan kaikkien muiden taakka kasattuna hartioilleen ja pelkurien
halveksunnan painaessa mieltä.

Tätä viimeksi mainittua tunnetta oli Diderot vain liiankin usein saava
kokea. Kaksi kuukautta erioikeuden peruuttamisen jälkeen jätti hänet
d'Alembert, ja hän menetti täten taitavimman, vaikkeikaan parhaan
apulaisensa. Niinkuin aikaisemmin on huomautettu, oli d'Alembert
ollut sanakirjayrityksen valtiomies; hän oli ollut, niinkuin on
rumempaa nimitystä käyttäen sanottu, kettuna ensyklopedistain
pesässä. Hänen notkeutensa oli hyödyksi, milloin oli kysymyksessä
kannatuksen hankkiminen työlle, ja hänen yhteiskunnallinen ja
tieteellinen arvovaltansa antoi sille tarpeellista mahdikkuutta. Mutta
sellainen arvokas ja kunnioitettu avustaja voi, kuinka hyödyllinen
hän liekään myötätuuleen laskettaessa ja luovailtaessa, osoittautua
aivan merkityksettömäksi myrskyn noustessa. Sen sai Diderot kokea
d'Alembert'in suhteen. "Hänen innostuksensa yhteisen asian hyväksi",
lausuu Ducros kirjassaan ensyklopedistoista, "ei ollut milloinkaan
ollut ylenmääräinen; sitä hillitsi hänen omien sanojensa mukaan
terveyttä silmällä pitävä rovion liiallisen kuumuuden pelko ja vielä
enemmän se varovaisuus, joka oli luonteellista hänen epäilevälle
älylleen ja kuivaile sydämelleen." Hän saattoi kyllä työskennellä
suuren päämäärän saavuttamiseksi, mutta hän piti, niinkuin hän itse
tunnusti eräässä Voltaire'ille lähettämässään kirjeessä, enemmän
rauhastaan kuin järjen voitosta. Mutta jos hän näin pysyi maltillisena
yleistä vääryyttä katsellessaan, niin ei hän sietänyt häntä itseään
ärsytettävän. "Pilkkapuheet ja saarnat, joilla meitä ahdistetaan",
kirjoitti hän Voltairehlle, "väsyttävät minua, ja tämä _ynnä muutamat
muut syyt_ pakottavat minut ainaiseksi luopumaan tuosta kirotusta
sanakirjatyöstä." Mitä nämä muut syyt olivat, ei käy ilmi kirjeen
jatkosta. Mutta me saamme selityksen tähän eräästä kirjeestä, jonka
Diderot vuorostaan lähetti ystävättärelleen, neiti Volland'ille.
D'Alembert tahtoi aivan yksinkertaisesti suurempaa palkkiota kuin
kustantaja jaksoi maksaa. Sellainen yrityksen kaikkein vaarallisimmalla
hetkellä esitetty vaatimus tuntui Diderot'sta pöyristyttävältä, ja
syvällä suuttumuksella kuvaili hän jäähyväiskeskusteluaan d'Alembert'in
kanssa. Heidän välinsä eivät kuitenkaan rikkoutuneet lopullisesti, ja
d'Alembert antoi vielä ensyklopediaan muutamia pienempiä geometrisiä
kirjoitelmia.

Aikaisemmin on jo mainittu, että Voltaire oli d'Alembert'in
välityksellä joutunut ottamaan osaa sanakirjayritykseen. Hänen
nähdäkseen edusti juuri d'Alembert tätä yritystä, ja hän vaati
sentähden käsikirjoituksiaan takaisin vähän senjälkeen kun hänen
ystävänsä oli eronnut toimituksesta. Hän asettui nyt samalle kannalle
kuin aikaisemminkin vaihtaessaan tietokirjan ensimäisen niteen
liiallista varovaisuutta. Ilman vapautta, sanoi hän, ei työtä voitu
suorittaa loppuun, ja Diderot'n pitäisi sentähden olla yhtä viisas kuin
hänen virkaveljensäkin, s.o. luopua työstä, jonka sorto teki melkein
mahdottomaksi. Tai jos hän itsepäisesti halusi jatkaa, niin tulisi
hänen ainakin julkaista sitä muualla kuin Pariisissa. Voltaire itse
ehdotti Lausanne'ia, Fredrik Suuri kutsui tietokirjaa Berliiniin ja
Katariina tarjosi pietarilaiset kirjapainonsa sen käytettäväksi.

Mutta Diderot ei huolinut enempää varoituksista kuin houkutuksistakaan.
Hän tahtoi päättää työnsä ja hän tahtoi päättää sen juuri Pariisissa.
Häntä sitoi tunne, jota eivät hänen aikalaisensa vielä voineet täysin
käsittää: se velvollisuudentunto, joka on perusaineksena nykyaikaisen
kirjallisen ammattimiehen siveysopissa ja jonka sisimpänä olemuksena
on sopimuksen pyhyyden kunnioittaminen. Kustantaja ja työmiehet olivat
riippuvaisia hänestä; sentähden ei hänellä ollut oikeutta väsyä kesken.
Ja sentähden ei hän masentunut, vaan jätti viranomaisille lakkaamatta
valituskirjoituksia ja vaati oikeuttaan. Kun vihdoin uusi hallituksen
antama käsky koetti pakottaa kustantajaa suorittamaan takaisin
tilausmaksut, sai Diderot hänet olemaan tottelematta. Hän alkoi salaa
valmistella kymmentä jälelläolevaa tekstinidettä, voidakseen sitten
sopivalla hetkellä lähettää ne tilaajille yht'aikaa yhdentoista kuvia
ja piirroksia sisältävän niteen mukana. Hän teki uuden sopimuksen, joka
antoi kaikki edut kustantajalle ja kaikki vaivat toimittajalle. Ja niin
oli hän kesällä 1759 taas täydessä työssä, ikäänkuin ei mitään olisi
tapahtunut. Samaan aikaan kuin paavi julisti hänen yrityksensä pannaan,
alkoivat kirjanpainajani koneet työskennellä. Se oli rohkeata, mutta
Diderot tunsi hallituksensa ja tiesi, ettei ollut niin hirveätä olla
hiukan tottelematon.

Todellisuudessa ei asia ollutkaan niin toivoton kuin Diderot'n
aputoimittajat olivat luulleet, 18. v. s:n Ranskassa saattoi tapahtua,
että kirjailijat, joita sensuuri ahdisti, voivat saada apua itseltään
ylipainoasiamieheltä. Hallituspiireissä vallitseva kurittomuus
teki hallituksen heikoksi. Silloin tällöin oli pakko antaa perään
jesuiitoille ja kieltää eräitä kirjoja, mutta kiellot annettiin
useinkin vain silmän lumeiksi, ja jesuiittoja vihattiin liiaksi, jotta
olisi kauvankaan pidetty voimassa tällaisia väkinäisiä toimenpiteitä.
Tässä keskinäisen kilpailun ja kateuden pelissä saattoi kestävä mies,
joka osasi odottaa, toivoa joskus tapahtuvan suotuisiakin käänteitä.
Eikä Diderot väsynytkään, vaan taisteli ja neuvotteli samalla kertaa,
siinä sivussa lisäten kahdenkertaiseksi työnsä vauhdin. Hän ei
ollut nyt yksinomaan ainoa julkaisija ja toimittaja, vaan tarkasti
hän myös itse kaikki käsikirjoitukset, lukipa korjausvedoksetkin.
Samalla sepitti hän hyvän osan parhaita kirjoituksiaan filosofian,
sielutieteen, historian ja valtiotieteen alalta. Se oli voimannäyte,
joka pakotti Voltaire'inkin sitä ihailemaan. Diderot oli, kirjoitti
Voltaire, samalla kertaa sekä Herakles että Atlas, joka yksinään kantoi
tuota suurta yritystä väkevillä hartioillaan.

Käyttämällä kaiken mahtavan tarmonsa onnistui Diderot'n saattaa
työnsä loppuun, apulaisenaan muuan vaatimaton, mutta ahkera ja sitkeä
mies, joka oli liittynyt häneen viimeisinä vuosina. V. 1764 voi
hän, niinkuin hän itse sanoi, huutaa maan olevan näkyvissä, ja v.
1765 ilmestyivät kaikki viimeiset tekstiniteet, salaa jaettaviksi
niille tilaajille, jotka poliisi oli hyväksynyt. Julkaisija oli
varmaankin hyvin tyytyväinen nähdessään jättiläistyönsä nyt vihdoinkin
kaikista vastuksista huolimatta suoritettuna. Mutta voittoriemuun
valoi katkeruuden pisaran se viime hetkessä tehty havainto, että
hänen kustantajansa oli toiminut salaa sensorina ja poistanut pelkän
varovaisuuden nimessä pitkiä pätkiä Diderot'n tekstin viimeisistä
korjausvedoksista. Pettyneenä jätti hän työnsä, ja surumielin valitti
hän tuhlanneensa niin suuren osan elämästään ensyklopedistain pesässä.




IV.


Diderot'in valitus ei ollut kuitenkaan kaikin puolin oikeutettu.
Merkitsi tosin menetystä hänen tilissään, että hän oli ollut niin
pitkän ajan uponneena epäitsenäiseen julkaisutyöhön. Mutta hän oli
kuitenkin saanut tällä ajalla useita voittojakin, eikä ainoastaan
tietämisessä ja kokemuksessa, vaan myös ulkonaisissa eduissa.
Vaikkeikaan työ ollut taloudellisesti tuottanut hänelle suuria
rikkauksia, niin oli hänen yhteiskunnallinen asemansa sen johdosta toki
muuttunut aivan toiseksi kuin mitä se oli ollut. Astuessaan tuon suuren
yrityksen johtoon oli hän aivan tuntematon kynäniekka, jolla ei ollut
minkäänlaisia vaikuttavampia suhteita. Mutta sanakirjan kautta tuli hän
tunnetuksi koko kirjallisessa maailmassa. Hän pääsi sen seurapiirin
jäseneksi, joka määräsi sävyn elämälle Pariisissa ja koko Europassa.
Siten muodostuukin nyt hyvä osa hänen historiaansa niiden seurapiirien
historiaksi, joissa hän liikkui. Ja huomattavaa on tällöin, että juuri
Diderot'in kirjoituksista saadaan mitä mainiointa ainehistoa näiden
kuuluisain keskuksien tuntemiseksi, joissa uuden ajan elämänkatsomusta
kehiteltiin ja kypsyteltiin.

Diderot'n _Lettres à M:lle Volland_ tekevät nimittäin paremmin kuin
mikään muu säilynyt lähdeteos nykyaikaiselle lukijalle mahdolliseksi
muodostaa havaannollisen käsityksen siitä elämästä, jota 18. v. s:lla
elettiin ranskalaisissa kodeissa ja ranskalaisissa salongeissa. Ja
näiden kirjeiden avulla tutustuu hän myös paraiten siihen mieheen,
joka liikkui näissä kodeissa ja salongeissa ja joka harvinaisen
suorasukaisesti merkitsi muistiin kaikki, mitä hän niissä näki ja kuuli.

Diderot'n runsaassa tuotannossa ei minun nähdäkseni ole toista
teosta, joka voisi mielenkiinnon puolesta kilpailla niiden 139
kirjeen kanssa, mitkä hän vv. 1759-1774 lähetti neiti Volland'ille
ja mitkä vasta vuonna 1830 tarjottiin yleisön käsiin painattamalla
Pietarin Keisarillisessa Kirjastossa säilytetyt alkuperäiset
kappaleet. Vain niiden avulla pääsemme täydellisesti ymmärtämään,
miksi hänen aikalaisensa puhuivat niin suurella ihastuksella
hänen kaunopuheisuudestaan ja hänen viehättävästä olemuksestaan.
Tuttavallisesti, usein liiankin tuttavallisesti kirjoitellessaan
vuosien mittaan lukijattareile, joka oli samalla kertaa hänen
rakastajattarensa ja hänen ystävänsä, on Diderot tietämättään
jättänyt olemuksestaan jälkimaailmalle kuvan, joka elävyydessään ja
näköisyydessään on voittamaton. Maailmankirjallisuudessa ei luultavasti
ole useatakaan kirjaa, jota kävisi kirjailijan personallisuutta
paljastavan luonteensa puolesta vertaaminen neiti Volland'ille
lähetettyihin kirjeisiin. Minä tunnen ainakin vain yhden teoksen,
jonka haluaisin asettaa niiden rinnalle: James Boswell'in Samuel
Johnson-elämäkerran.

Tämä englantilaisen kirjallisuuden kuuluisin kirjailijaelämäkerta
muistuu mieleen Diderot'n kirjeitä lukiessa. Johnson ei ole tosin
Diderot'n tavoin lahjoittanut meille suoranaista omatekoista
muotokuvaa, sillä hänen apulaisensahan on merkinnyt muistiin
jokaisen sanan, minkä hän päästi leveästä suustaan. Mutta Boswell'in
tunnontarkkuus on antanut hänen merkinnöilleen suorastaan alkuperäisen
soinnun, ja meistä on kuin kuuntelisimme vielä nyt omin korvin
niitä keskusteluja, joissa tri Johnson johti puhetta mahdikkaalla
varmuudellaan. Välitön, puhtaasti impressionistinen menettelytapa, joka
ei pelännyt vuorosanojen piirtämistä tuoreeltaan lyhennyskirjoituksella
vaikkapa kalvosimiin, on puhaltanut Boswell'in teokseen sen
kuolemattoman elinvoiman. Ja suuresti ottaen on Diderot'kin käyttänyt
samanlaista menettelytapaa kertoessaan heti päivällisen tai illanvieton
jälkeen ystävättärelleen kaikki, mitä oli tapahtunut ja mistä oli
puhuttu. Hän on istuutunut kirjoituspöytänsä ääreen, pää täynnä
kirjavia vaikutelmia, päästääkseen poissaolijan ajatuksissaan ottamaan
osaa kaikkiin hänen elämyksiinsä. Niin on hän sukaissut maalaavin
sanoin kepeitä hahmopiirroksia illan seurueesta ja antanut kunkin tuoda
lisänsä keskusteluun. Mutta enimmiten ja mieluiten on hän kirjoittanut
itsestään, sillä kunnon Diderot'kaan ei ole vailla turhamaisuuttansa,
ja jos hän on sattunut keksimään jonkun onnellisen ajatuksen, pitää
hänen Sophie'nsa saada tietää siitä ennen kaikkia muita. Sentähden
pitää paikkansa hänestäkin se, mitä on sanottu tri Johnsonista, että
"hän on tullut luoksemme läpi vuosisatojen puhellen".

Diderot'n keskustelun sanottiin olleen viehättävämpää kuin hänen
kirjoituksensa; hän oli tuokiosepittäjä, joka oli paraiten itseään
silloin kun hän oli välittömimmillään, ja sentähden on hänen
kirjeistään tullut hänen etevin kirjallinen teoksensa. Niitä lukiessa
on kuin saisi aavistuksen hänen kaunopuheliaisuutensa purkautuvasta
luonteesta, tuosta tulivuorenvoimasta, joka Taine'in sanaa
käyttääksemme kuljetti katkeamattomana virtana mukanaan kaikkea, mitä
mahtui Diderofn päähän, "tulta ja hehkuvaa laavaa ja maan uumenista
nousevaa jaloa malmia ja kuonaa ja liejua ja lokaa kirjavassa
mylläkässä". Neiti Volland ei ollut turhan kaino eikä Diderot'kaan
ollut arka — sentähden onkin kirjekokoelmassa pitkiä pätkiä, joita
ei käy kääntäminen eikä selostaminenkaan. Mutta kaikesta siitä, mikä
on näissä kirjeissä mautonta ainakin meidän aikamme käsitystavan
mukaan, nousee sitä täydellisempänä sen miehen kuva, jonka virheitä
en minä ole suinkaan tahtonut salata enkä lieventää. Ja kaiken sen
ohella, mikä vaikuttaa arkipäiväiseltä tai suorastaan loukkaavalta,
on niiden kirjavalla sisällöllä tarjottavanaan mitä yllättävimpiä
sattuvan havainnon tai väräjävän tunteellisuuden aatteita. Siinä
on sekaisin arveluttavia kaskuja ja filosofisia mietteitä; siinä
on opiskeluajatuksia ja matkamuistelmia, jotka väliin paisuvat
kaihomielisen runollisiksi romanttisen maisemaluonnon kuvauksiksi;
siinä on pieniä uutelonkatkelmia siveysopillis-sielutieteellisiä
omantunnonkysymyksiä harkitsevien tuumiskelujen rinnalla; siinä on
musiikkia ja runoutta ja rakkautta; siinä on lakkaamatta uudistuvia
kärsimättömän odotuksen ilmaisuja rakastetun kirjeiden viipyessä;
ja sen pahempi on siinä myös melkein yhtä usein palaavia valituksia
niistä vatsan häiriöistä, joita parooni Holbach'in suurilla
päivällisillä nautittu liian hyvä ja houkutteleva ruoka on aiheuttanut.
Mutta ennenkaikkea on siinä joukko meille arvaamattoman tärkeitä
kuvauksia Diderot'n pariisilaisesta perheestä, hänen langreslaisesta
lapsuudenkodistaan ja niistä kaupunki- ja maalaistaloista, joissa hän
oleskeli ystäviensä vieraana.

Huvittavimmat näistä kuvauksista ovat ne, jotka koskevat parooni
Holbach'in ja rouva d'Epinay'n kodeissa liikkuvaa seuraelämää. Näiden
ystävien maatiloilla oleskeli hän vuosittain useampia viikkoja
peräperää, ja kumpaisessakin paikassa joutui hän kosketuksiin
samoinajattelevien kanssa, joiden piirissä hän viihtyi kuin kotonaan.
— Grandval, Holbach'in asunto, oli suuri ja rikas linna, missä
äärimmäiseen uskontunnustukseen lukeutuvat filosofit tiesivät aina
saavansa vieraanvaraisen vastaanoton. Isäntä esiintyi itsekin
kirjailijana, vaikkei hänen tuotteitaan nykyään enään monikaan lukene.
Mutta hänen mieskohtainen vaikutuksensa merkitsi paljon enemmän kuin
hänen kynäilynsä, ja häntä muistellaan hänen hyvien päivällistensä
takia paljon enemmän kuin hänen kirjojensa. Hän on ruokkinut "die
Besten seiner Zeit", ja sentähden tulee hän elämään kautta kaikkien
aikojen. Hänen pöydässään oli keskustelusävy vapaampi kuin missään
muussa salongissa. Pauhattiin "taika-uskoa" vastaan ja vainottiin
melkein vihaten sitä jumalaa, johon ei enää sanottu uskottavan.
Holbach'ista oli jumalankieltäminen pyhä asia, ja hän ilmaisi
materialistista maailmankäsitystään tahallisen kyynillisesti. Mutta
huolimatta kaikesta hänen pakanuutensa epämiellyttävästä asentelusta
oli hän kuitenkin nuhteeton ja sävyisä mies, jonka hyväntahtoisuutta
hänen ystävänsä pitivät suuressa arvossa. Diderot ei väsykään neiti
Volland'ille ylistämästä Grandvarin miellyttävää elämää, siellä kun
työ ja seurahuvitus teki päivät rikkaiksi ja vaihteleviksi. Hänen
kirjeitään lukiessa saa viehättävän käsityksen siitä voimakkaasta
älyllisestä elämästä, mitä elettiin näiden tiedonjanoisten ja
keskusteluhaluisten ihmisten parissa, jotka aamupäivisin istuivat kukin
häiriintymättömässä ja innokkaassa työssään — söivät sitten runsaan
aterian — kävelivät ja haastelivat — kuuntelivat soitantoa illalliseen
asti — ja alkoivat sitten loppumattoman iltapakinansa — jota jatkettiin
vielä kauvan senjälkeen, kun oli lähdetty salongista — käytävissä
matkalla ylempien kerrosten makuuhuoneisiin — ja lopuksi vielä
portaissa, missä seisottiin kynttilät kädessä kykenemättä eroamaan
ennenkuin oli päästy asian päähän. Ja yö kuluu — ja vaha palaa loppuun
kynttilänjaloista, mutta puhetta, puhetta sitä riittää.

La Chevrette'issä, missä rouva d'Epinay piti pientä hoviansa
syyskausina, ei Diderot koskaan päässyt niin läheiseksi kuin Holbach'in
talossa. Pitkät ajat oli hän tahallaan karttanut joutumasta tekemisiin
tuon kirjallisen naisen kanssa, joka silloin piti Rousseau'ta
merkillisimpänä _eläimenä_ salongissaan. Mutta sitten kun sekä
rouva d'Epinay'stä että Diderot'sta oli tullut Jean Jacques-raukan
vihollisia, syntyi heidän välilleen vähitellen jonkunlainen ystävyys.
Heidän yhdyssiteensä oli parooni Grimm, rouva d'Epinay'n rakastaja,
joka koko elämänsä ajan pysyi Diderot'n läheisimpäna ja uskollisimpana
ystävänä. Grimm'in seurassa vietti Diderot pitkiä aikoja rouva
d'Epinay'n vieraana La Chevrette'issä. Ja niinpä tapahtui, että me
olemme Diderot'n avulla päässeet tutustumaan kaikkiin muihinkin
vieraisiin, jotka loivat loistetta rouva d'Epinay'n salonkiin.

Diderot'n neiti Volland'ille lähettäneissä kirjeissä ei meidän
kuitenkaan tarvitse joutua kosketuksiin niiden sotkuisten juonittelujen
kanssa, jotka synkensivät niin suuren osan rakastettavan emännän
elämää. Me vain seuraamme näitä ihmisiä heidän jokapäiväisissä
toimissaan tai oikeammin heidän jokapäiväisessä toimettomuudessaan,
olkoon sitten kysymys vaelluksista puistossa ja kävelyretkistä tai
ajelumatkoista ja lemmenleikistä ja pienistä kiistoista, jotka
johtavat sovintoon seuraavan päivän auringon paistaessa tähän keveään
elämään. Ketään ei unohdeta näissä kirjeissä, ei edes puistolammikon
joutsenia eikä pientä Pouf-koiraa, jonka Diderot ikuistuttaa
herkällä kuvauksellaan. Niin elävä ja niin täydellinen on Diderot'n
impressionistinen yksityiskohtain maalailu, ettemme me enempää kuin
aikanaan neiti Volland menetä juuri mitään kaikesta siitä, mitä
tapahtui La Chevrette'issä 1750-luvun kesäkuukausina.

Seurustelu Grimm'in ja rouva d'Epinay'n kanssa johti Diderot'n uuteen
hänen kirjailijatoimintansa vaiheeseen. Hänet houkuteltiin nimittäin
avustamaan n.s. _Correspondance litteraire'iä_, sanomalehtiyritystä,
jota hoiti ystävä Grimm ja johon myös rouva d'Epinay otti tehokkaasti
osaa.




V.


Tämä n.s. kirjallinen kirjevaihto oli lyhyesti sanoen eräänlainen
aikakauslehti, joka ilmestyi Pariisissa kahtena numerona kuussa
ja jota jaettiin tilaajille eri maihin, Italiasta etelässä aina
Ruotsiin ja Venäjälle pohjoisessa. Mutta se erosi meidän päiviemme
aikakautisjulkaisuista jyrkästi ylimyksellisiin piireihin rajoittuvan
levenemisensä puolesta. Sen tilaajat olivat melkein yksinomaan
ruhtinaallisia henkilöitä, jotka maksoivat kukin osaltaan vaihtelevia
summia, Puolan kuninkaan 400 frangista Venäjän Katariinan 1500
frangiin asti. Tehtävältään muistutti siis tämä aikakauslehti
varsin läheltä niitä säännöllisiä yksityisselostuksia, joita monet
ulkomaalaiset hallitsijat tilasivat 18. v.s:lla Pariisin kynäilijöiltä,
pysyäkseen näiden kertomusten avulla maailman pääkaupungin muotien,
teatteritapahtumien ja kirjallisten uutuuksien tasalla. Melchior Grimm
olikin alottanut toimittajauransa ottamalla erään ystävänsä puolesta
huolehtiakseen kirjeistä, joita tämä oli sitoutunut säännöllisesti
lähettämään eräisiin saksalaisiin ruhtinashoveihin. Mutta kun Grimm oli
käytännöllinen ja tarmokas mies, ei hän kauvaakaan tyytynyt palvelemaan
vain muutamien hallitsijahuoneiden kirjallisena hovihankkijana, vaan
laajensi tilaajiensa piirin kauvas yli Saksan valtakunnan rajojen.
Siten lisäsi hän vuotuisia tulojaan ja siten saattoi hän myös
parantaa sen tavaran laatua, jota hän tarjosi. Muuttamatta vähääkään
lähettämiensä selostusten yksityistä luonnetta — huomattava nimittäin
on, että hänen lehteänsä jaettiin vain _käsinkirjoitettuina_ kappaleina
— kykeni hän näin kohottamaan kirjevaihtonsa ajan etevimmän kirjallisen
aikakautisjulkaisun arvoon. Niillä lehdillä, jotka hänen suuresta
kirjoitustoimistostaan lähtivät Europan hoveihin ja joita siellä
lukivat sekä ruhtinaat että johtavat kirjailijat ja makutuomarit,
työskenteli Grimm tehokkaammin ranskalaisen sävyn maailmanvallan
hyväksi kuin kukaan julkisten sanomien toimittaja. Ja sitten kun nämä
käsinkirjoitetut lehdet on 19. v. s:lla painettu — niistä onkin syntynyt
pitkä rivi vankkoja niteitä — ovat ne myöhempien aikojen lukijoille
paljastaneet Pariisin elämän 1700-luvulla niin perinpohjaisesti, että
tuskin mikään muu samanaikainen julkaisusarja kykenee siinä suhteessa
kilpailemaan niiden kanssa.

Että Grimm'in kirjevaihto tuli sisällöltään niin runsaaksi ja
vaihtelevaksi kuin se tuli, johtui kyllä jossain määrin toimittajan
omista ansioista, sillä Grimm oli monipuolinen ja kyvykäs kynäilijä,
vaikkei häntä voidakaan lukea ajattelijain tai runoilijain joukkoon.
Mutta sittenkin onnistui hänen ennen kaikkea ihmeellisellä lahjakkaiden
miesten keksimistaidollaan kohottaa aikakauslehtensä siihen korkeaan
asemaan, mikä sillä oli. Hänellä oli synnynnäisen johtajan vainu
kätkössä viruvien kykyjen etsimisessä ja vaistomainen varmuus oikean
tehtävän löytämisessä jokaiselle yksityiselle avustajalleen. Lisäksi
oli hän ponteva mies, joka osasi hyötyä ystäväinsä työkyvystä yhtä
paljon kuin omastaan. Ja kun Diderot, jos kukaan, ei kitsastellut
leiviskällään, niin saattoikin tapahtua, että Grimm heitti lehtensä
pitkiksi ajoiksi rouva d'Epinay'n ja Diderot'n käsiin, viipyessään
itse matkoilla. Hän sai Diderot'in suostutetuksi jäljennyttämään
painamattomat romaaninsa _Jacques le Fataliste'in_ ja _La
Religieuse'in_ kirjevaihtoon, voidakseen siten tarjota pienelle
lukijapiirilleen kaksi tuotetta, joista ei suurella yleisöllä ollut
minkäänlaista tietoa. Ja hän saavutti suuren, kaikiksi ajoiksi
muistettavan toimittajamenestyksensä houkutellessaan v:sta 1759
alkaen Diderot'n sepittämään tuon käsinkirjoitetun aikakauslehden
tilaajille säännöllisiä arvosteluja niistä suurista maalaus- ja
kuvanveistonäyttelyistä, joita 18. v. s:lla joka toinen vuosi
järjestettiin Pariisiin. Tehdäkseen ystävälleen palveluksen — ja
osaksi ehkä myöskin omassa sielussaan elvyttääkseen niiden aikojen
muistoja, jolloin hän nuorena kiertolaisena oli maleksinut maalarien
ja kuvanveistäjäin työpajoissa — antautui Diderot taidekirjailuun,
josta muodostui hänen tuotantonsa tunnetuimpia ja meidän päivinämmekin
luetuimpia osia.

Kun nimittäin monien Diderot'n muiden teosten osaksi on tullut
klassillisten suurteosten tavallinen kohtalo: niitä ylistävät
monet, mutta lukevat harvat, on hänen kirjoitelmillaan maalauksesta
ja kuvanveistosta aina ollut taattu yleisönsä taiteilijain ja
arvostelijain piirissä. Tällä en tahdo kuitenkaan sanoa, että
niitä olisi siellä yksinomaan ihailtu. Kaukana siitä. On kyllä
kirjoittajia, jotka ovat kehuneet Diderot'ta uudemman kirjallisuuden
ensimäiseksi varsinaiseksi taidearvostelijaksi, kun taas toiset ovat
sanoneet hänen artikkeliensa olevan varoittavia esimerkkejä siitä,
kuinka kuvaamataiteiden arvostelua ei tule kirjoittaa. Mutta hänen
menettelytapansa kiittäjät ja laittajat ovat kuitenkin siinä suhteessa
yksimielisiä, että he antavat tunnustuksensa sille suurenmoiselle
kirjailijakyvylle, millä Diderot on hoitanut kirjeenvaihtajatointansa
suurista näyttelyistä puhuessaan. Ja ken huvikseen lukee näitä
pian 200 vuotta vanhoja taidekronikoita, hänen ei tarvitse niin
vakavasti huolehtia siitä, missä määrin ne pitävät yhtä vallitsevien
taideteoriojen kanssa, sillä kirja on yhätikin täynnä elämänlämpöä, ja
se merkitsee lopultakin enemmän kuin lait ja profeetat.

On muutoin helppo ymmärtää, ettei Diderot olisi voinutkaan kirjoittaa
taidearvosteluansa niiden periaatteiden mukaan, joita käytetään
johonkin nykyaikaiseen näyttelysalonkiin tuotuja taide-esineitä
käsiteltäessä. Diderot'n kirjoituksethan levisivät melkein yksinomaan
sellaisen yleisön keskuuteen, jolla ei ollut tilaisuutta itse nähdä
käsiteltyjä tauluja eikä veistoksia ja jolta ei siis voinut vaatia
suurempaa kiintymystä taideteosten teknillisiin ominaisuuksiin.
Niissä olosuhteissa menetteli hän kaiketikin vain oikein kun hän otti
tehtäväkseen tarjota lukijoilleen niin tarkkoja ja havaannollisia
kuvauksia kuin mahdollista ja elävöittää kuvauksia kertomalla
kaikenlaisia juttuja taiteilijoista ja siroittamalla siihen väliin
pieniä mietelmiä esitetyistä aiheista ja lyyrillisiä, usein hiukan
elegisiä vuodatuksia villin luonnon kauneudesta eli romanttisen
maiseman tenho voimasta. Hänen kirjoitelmansa olivatkin sentähden
useissa tapauksissa näytteille asetettujen taideteosten johdosta
pikemmin kuin niistä itsestään syntyneitä pakinoita, ja niinpä onkin
käsitettävää, miksi hänen näyttelykronikoitaan on sanottu huonoiksi
malleiksi nykyaikaisille taidearvostelijoille.

Ne, jotka ovat ankarimmin tuominneet Diderot'n
kuvaamataidekirjoitelmia, eivät ole kuitenkaan ottaneet riittävästi
huomioonsa, että se maalaustaide, josta hänen oli puhuttava, houkutteli
tunteistelevine, huvittavine tai mahtipontisine aiheineen aivan
harvinaisen voimakkaasti käyttämään puhtaastaan kirjallista tulkintaa.
Jos hän sepitti pikku-uuteloita selittääkseen Greuze'in ja Chardin'in
tai Boucher'n, Fragonard'in ja Baudoin'in tauluja, niin ei maalareilla
itselläänkään ollut siinä mitään valittamisen syytä. Heille oli vain
eduksi, että heidän puhtaasti kirjallisia kuvasepitelmiään tulkitsi
arvostelija, joka ehkä suuremmalla oikeudella kuin moni meidän
päiviemme taidekirjailija olisi saattanut itseensä sovittaa Théophile
Gautier'n kuuluisan lauseen: "Je suis un homme pour qui le monde
visible existe" (Minä olen mies, jolle näkyvä maailma on olemassa),
Diderot'lla oli nimittäin enemmän kuin useimmilla hänen aikalaisillaan
ominaisuuksia, jotka ovat välttämättömiä taidearvostelijan henkisessä
varustuksessa. Hänellä oli silmän terävyys tavallista paljoa suurempi,
ja silmänsä muistin oli hän kehittänyt suorastaan hämmästyttävän
varmaksi. Huolimatta suuresta mieltymyksestään kertovaan taiteeseen
kykeni hän sentään arvostamaan sellaistenkin taulujen puhtaasti
maalauksellista tunnetta, joista puuttuivat niinkin tyystin
kaikki kirjalliset tai kuvittavat ainekset kuin esim. Chardin'in
hiljaiselotauluista. Mitä enemmän hän askarteli maalauksen ja
kuvanveiston kanssa, sitä enemmän oppi hän myös — ehkei vähimmin
sentähden, että hän oli niin halukas ottamaan vastaan vihjauksia
taiteilijoilta itseltään — huomaamaan puhtaasti teknillisiä ansioita
ja puutteita. Hänen myöhäisemmät näyttelykronikkansa ovatkin paljon
ammattimaisempia kuin aikaisemmat, ja hän kasvatti siten yleisöään sitä
mukaa kuin hän itse kehittyi.

Ei sovi kuitenkaan jättää mainitsematta, että niinä yli 20
vuotena, joiden kestäessä Diderot harrasti taidearvostelua, hänen
kirjoituksiinsa tunkeutui vähitellen yhä enemmän ja enemmän
moralisoivia aineksia. Entisestä seikkailijasta, joka oli
nuoruudessaan joutunut vikapääksi erääseen ranskalaisen kirjallisuuden
säädyttömimpään romaaniin, oli nyt tullut vanha mies, jolla oli
oma tytär kasvatettavanaan. Sikäli kuin tämä nuori tyttö varttui
vuosiltaan, kasvoi myöskin hänen isänsä taipumus tuomita kaikkea
epäsiveellistä taidetuotantoa. Sellaisesta hyveintoilusta ei
luonnollisesti olisi itsessään mitään sanomista, sitäkin vähemmän,
kun hyvä joukko 1700-luvun naiskammiomaalareita ansaitsi kylläkin
ripitystä irstaista sepitelmistään. Mutta siitä huolimatta ei ole
kuitenkaan järjetön se väite, että Diderot joutuu huonompaan valoon
siveellisyyskiivailussaan kuin jos hän olisi jättänyt sellaiset asiat
syrjään taidearvostelussaan. Hän eli kevytmielisenä aikana, ja hänen
mielikuvituselämänsä oli, niinkuin olen jo usein huomauttanut, saanut
tartunnan yleisestä tapainturmeluksesta. Sentähden saattaakin hän
keksiä irstaisuutta sellaisissakin taideteoksissa, jotka tavallisesta
katsojasta näyttävät siveellisessä suhteessa täysin moitteettomilta.
Puhtaasti tarkastelevaa, intohimotonta kuvaamataiteen näkemystä,
joka saa sekoittumattoman ilonsa viivojen, muotojen, värien ja valon
yhteissoinnusta, ei hän kyennyt omaksumaan. Hänen olemuksensa oli
liian rauhaton salliakseen hänen syventyä pelkästään esteettiseen
nauttimiseen.

Huolimatta kaikista hänen innostuneista ja kaunosanaisista taulujen ja
veistosten ylistyksistään olisinkin sentähden sitä mieltä, ettei hänen
suhteensa kuvaamataiteisiin ollut aivan välitön eikä luonnollinen.
Maalaus ja kuvanveisto olivat, niin ajattelisin, liian hiljaisia
ja kaukaisia ilmaisumuodoiltaan voidakseen kokonaan vallata hänen
mielensä. Hän haaveili kernaasti kauniiden kuvien edessä, häntä
veti niihin, niinkuin kaikkeen, mikä oli aistillista kauneutta ja
havaannollista, kouriintuntuvaa todellisuutta, mutta hän ei ollut
kuitenkaan oikealla alallaan niiden vaiteliaassa ja liikkumattomassa
maailmassa. On nimittäin muistettava, ettei hän ollut ainoastaan
mies, jonka esineellisyystajunta oli erikoisen voimakas, vaan vielä
suuremmassa määrässä yhteisöluonne, joka aina sekä tieteessä että
runoudessa etsi tietä elämään. Sentähden palvoi hän ennenkaikkea
teatteria, puhtainta yhteisötaidemuotoa, joka liittää ihmiset yhteiseen
nautintoon, joka antaa runoilijoille ja näyttelijöille tilaisuuden
puhua suoraan suurille joukoille ja joka tarjoaa heille mahdollisuuden
— jätän ratkaisematta, onko tämä mahdollisuus vain kuviteltu tai
todellinen — välittömästi vaikuttaa näiden joukkojen siveelliseen
käsityskantaan ja siveelliseen toimintaan.




VI.


Diderot'n teatteriharrastus oli ilmennyt jo varhain. Seikkailevassa
nuoruudessaan oli hän uneksinut rupeavansa näyttelijäksi, ja jo hänen
ensimäisissä kirjoituksissaan tavataan, kuten ennen on mainittu, monta
todistusta siitä, että näyttämön maailma oli hänen sydäntään lähellä.
On kuitenkin huomattava, ettei näissä kirjoituksissa vielä suorastaan
vaadittu vanhojen huvinäytelmä- ja murhenäytelmätyyppien korvaamista
uusilla näytelmärunouden muodoilla. Vasta melkoista myöhemmin,
siihen aikaan, jolloin hän julkaisi tietosanakirjaansa, puuttui hän
vakavasti niihin teatterin uudistamispyrintöihin, joita oli 1700-luvun
keskivaiheilla ollut huomattavissa Englannissa, Saksassa ja Ranskassa.
Käyttäen mallinaan Lillo'n ja Moore'in porvarillista näytelmää, jota jo
v. 1755 Lessing oli jäljitellyt _Miss Sarah Sampson'issaan_, kirjoitti
hän v. 1756 tunteistelevan ja opettavan näytelmän _Le Fils naturel_
(Lehtolapsi). Ja tätä ensimäistä yritystä seurasi v. 1758 toinen,
vielä tunteistelevampi ja opettavampi kappale _Le Père de famille_
(Perheenisä), jolla hän saavutti niin täydellisen itkumenestyksen, että
sitä esitettäessä nähtiin yhtä monta kyynelkasteista nenäliinaa kuin
oli katsojiakin.

Näitä kahta näytelmää en aijo tässä ryhtyä laajemmin arvioimaan.
Riittää, kun sanon, että Perheenisä sisältää muutamia hyvin sattuvia
kuvauksia porvarillisesta elämänpiiristä, ja että Diderot, joka
taidearvostelussaan ennenkaikkea suosi elävästi sommiteltuja
tauluja, osasi itse teatterikappaleissaan luoda kuvaelmantapaisia
näyttämökuvia, Aikalaisille oli uutta se, että katsomosta saatiin nähdä
todellisuutta uskollisesti noudattava sisäkuva, missä ajan pukuihin
pukeutuneet ihmiset liikkuivat ja muodostivat ryhmiä samalla tavoin
kuin suosituissa laatumaalauksissa. Kappaleessa oli varsinkin muuan
shakkipelikohtaus ja toinen kohtaus, joka esitti perheenisää ottamassa
aamusella vastaan talon liiketuttavia, mitkä silmälle tarkoiteltuine
vaikutuskeinoineen tehosivat yleisöön, joka ei ollut tähän asti
saanut teatterissa nauttia pienimmästäkään todellisuuskuvittelun
haameesta. Kun lisäksi juonessa oli runsaasti sitä tunteellisuutta
ja hyveintoilua, jotka harvoin olivat vaikuttamatta 1700-luvun
teatterissakävijöihin, niin voikin helposti ymmärtää, että _Le Père de
famille_ sai monet täydet huoneet. Mutta nykyaikaisen teatterinjohtajan
ei olisi suinkaan viisasta ottaa tätä kappaletta ohjelmistoonsa, sillä
mikä oli uutta Diderot'n vuosisadalla, on jo liian nukkavieruksi
kulunutta esitettäväksi meidän päivinämme näyttämövalossa. Ja se
välitön, näytelmää tukeva elämä, joka tekee vanhanaikaisetkin
kappaleet esityskelpoisiksi, on sen pahempi pysytellyt poissa
Diderot'n tuotteesta. Sentähden tarjoavatkin vain muutamat yksityiset
_Perheenisän_ kohtaukset jonkunlaista historiallista mielenkiintoa,
kun sitävastoin _Lehtolapsi_ on alusta loppuun niin toivottoman ikävä,
ettei sitä soisi ajanvietelukemiseksi edes vihamiehelleen.

Aikaansa kuvastelevina tuotteina voi kuitenkin Diderot'n näytelmillä
olla paljon opetettavaa meille, huolimatta kaikesta niiden
puhistuneesta sanamahtailusta ja kaikesta niiden tunteilusta. Niissä
ei ole tosin itsenäistä runollista elämää, mutta ne ansaitsevat
huomiotamme sellaisen kirjailijan kokeina, joka on näytelmän alalla
ensi sijassa teoretikko ja vasta toisessa sijassa runoilija. Mitä
Diderot tosiaankin sai aikaan, merkitsee tässä suhteessa paljon
vähemmän kuin mitä hän aikoi, s.o. kuin ne periaatteet, joita hän
tahtoi valaista, ja se menettelytapa, josta hän tahtoi antaa näytteen.
Ohjelma huvitti häntä enemmän kuin itse työ — se käy kylläkin
selvästi ilmi siitä, että tarkoitus lakkaamatta paistaa näytelmien
vuoropuhelusta. Ja tätä seikkaa todistaa vielä paremmin kirjailijan
into itse selitellä teostaan. Diderot oli ennenkaikkea arvostelija,
ja sentähden oli hän tuskin saanut teatterikappaleensa valmiiksi, kun
hän jo kävi niitä tulkitsemaan. Kenellä on oikean arvostelijan vaistot
veressään, hänhän ei voi jättää edes oman mielikuvituksensa tuotteita
uhraamatta arvostelun erittelyhalulle. Niin varustettiinkin _Le Fils
naturel_ ja _Le Père de famille_ selittävillä jälkikirjoituksilla,
pitemmällä kuin itse näytelmät. Eikä minun tarvitse sanoa, että nämä
jälkikirjoitukset ovat paljon huvittavampia, paljon omintakeisempia ja
paljon välittömämpiä kuin nuo epäonnistuneet näytelmät. Siitä, mitä hän
on kirjoittanut omista teatterikappaleistaan, voi paljon paremmin kuin
kappaleesta itsestään muodostaa käsityksen niistä näytelmäihanteista,
jotka pyrkivät näkyville ajan virrasta ja joita Diderot, rientäessään
aina eteenpäin joutuisimpien joukossa, oli kerkeämpi huomaamaan ja
kiihkeämpi toteuttamaan kuin kukaan muu.

Kun Englannissa ja Saksassa oli kerran alettu rikkoa sitä vanhaa
perinnäistapaa, joka vaati, että vain kuninkaat ja ruhtinaat saivat
esiintyä murhenäytelmissä, kun sitävastoin porvarillisten luokkien
elämää voitiin käsitellä vain huvinäytelmissä ja ilveilyissä,
niin oli luonnollista, että Diderot tulisi liittymään näihin
uudistuspyrkimyksiin. Ken oli niin kaunopuheisesti asettunut
puolustamaan käsityöläisten etuja ja ken oli niin innokkaasti toiminut
käsityön merkityksen kohottamiseksi, hänhän ei aivan yksinkertaisesti
voinut pysyä syrjässä silloin kun oli kysymys, niinkuin joskus on
sanottu, "porvariston julistamisesta oikeutetuksi saamaan osakseen
vakavan näytelmän kunnian". Diderot ei olisi ollut Diderot, ellei
hän olisi tahtonut teatterikappaleissaan osoittaa, että traagillisia
tapauksia voi sattua keskiluokan kodeissa yhtä hyvin kuin hoveissakin.
Hän, joka oli niin innokkaasti tutkinut kaikkia erilaisia käsitöitä
ja jota oli huvittanut eri ammattien elin- ja työolojen lakkaamaton
vaihtelu, hän ei saattanut myöskään tyytyä klassillisen näytelmän
yleistäviin, melkein kohteettomiin ihmistyyppeihin. Tarmokkaammin
kuin kukaan ennen huomautti hän siitä, että se traagillinen ja
koomillinen ihannoiminen, jota näytelmä oli tähän asti tavoitellut, oli
saanut elämänkuvauksen menettämään rikkautta enemmän kuin voittamaan
yleispätöisyyttä. Sen uuden näytelmän, jonka puolustajaksi Diderot
ryhtyi, ei sentähden pitänyt esittää ihmistä itsessään, _l'homme en
soi_, vaan ihmistä sellaisena, miksi hänet ovat muodostaneet ympäröivät
olot, ammatti ja yhteiskunnallinen asema. Sen sankarien ei pitänyt
olla joidenkin vanhojen tai kaukaisten valtakuntien kuninkaita, eikä
myöskään arvoltaan ja asemaltaan tuntemattomia yleisten paheiden
tai heikkouksien edustajia; vaan niiden piti olla perheenisiä,
kirjailijoita, upseereja, kauppiaita, kansalaisia ja herrasmiehiä
y.m. pikemmin kuin tyypillisiä ihmisiä. Heidän elämäänsä piti esittää
kaikkine suurine ja pienine, tavallisen ihmisen oloa myllertävine
ristiriitoineen. Ja tähän esitykseen oli mahdutettava tarpeellinen
määrä tunteellisuutta ja siveellisesti kasvattavaa opetusta.

Nämä Diderot'n ohjelman kohdat toteutuivatkin ennenpitkää varsin
yleisesti 18. v. s:n näytelmäkirjallisuudessa. Diderot saa hyvin
suuressa määrässä kantaa edesvastuun kaikista niistä traagillista
ylevyyttä puuttuvista murhenäytelmistä ja koomillista hilpeyttä
kaipaavista huvinäytelmistä, jotka valtasivat eurooppalaiset
teatterit 1700-luvun lopussa, siksi kunnes niiden vallan mursivat
Goethen ja Schillerin uusantiikinen murhenäytelmätyyppi ja se uusi
huvinäytelmä, jonka Englannissa loivat Goldsmith ja Sheridan ja
Ranskassa Beaumarchais. Mutta jos "Perheenisän" ja "Lehtolapsen"
antama esimerkki osoittautui siten turmiolliseksi kirjalliselle
kehitykselle, niin ei tule unohtaa, että paras osa oman aikamme
näytelmäkirjallisuutta kuuluu juuri sen todellisuustajuisen, vakavan
porvarillisen näytelmän alaan, jonka olemusta Diderot koetti
tutkielmissaan luonnehtia. Jos tämän lajin arvoa aikaisemmin alensivat
monet matalat, tunteilevat kappaleet, niin on sen nostanut uudelleen
kunniaan suuri nykyaikainen näytelmäkirjallisuus, joka on kauvan
Diderot'n kuoleman jälkeen todistanut, että hän kuitenkin oli suuresti
katsoen osunut oikeaan aavistellessaan teatterin uusia tehtäviä ja
tulevaisuudenmahdollisuuksia.

Oikein arvostellaksemme Diderot'n näytelmäkirjailijatointa, tulee
meidän lisäksi huomata, että hän vain kahtena ikävuotenaan työskenteli
teatteria varten. Jos ensyklopediahuolet olisivat suoneet hänelle
enemmän aikaa, olisi hän ehkä vähitellen kyennyt paremmin hallitsemaan
näytelmän tekotaitoa. Siinä suhteessa onkin kuvaavaa, että "Perheenisä"
osoittaa melkoista suurempaa kypsyyttä kuin kaksi vuotta aikaisemmin
sepitetty "Lehtolapsi", ja että Diderot'n onnistunein näytelmäkoe
on muuan pieni tuokiosepitelmä 1770-luvulta, joka hänen kuolemansa
jälkeen tavattiin hänen käsikirjoitustensa joukosta. Huolimatta näistä
tosiasioista ja huolimatta niistä mainioista näytelmää koskevista
ajatuksista, joita Diderot esittää tutkielmissaan, en kuitenkaan usko
maailman menettäneen hänessä suurta teatterirunoilijaa. Häneltä puuttui
m.m. se keskitetyn, harkitsevan sommittelun kyky, joka on välttämätön,
jos mieli näytelmän muutamien tuntien ajan kiinnittää katsojain
tarkkaavaisuutta. Hänen lahjakkuutensa oli kaikesta rikkaudestaan
huolimatta ylipäänsä liian katkelmallista, jotta hän olisi kyennyt
luomaan eheitä ja lujia runoteoksia. Mutta _yksi_ näytelmäkirjailijan
edellytys oli hänellä sentään kehittyneempikin kuin useilla muilla,
sillä hän kykeni, milloin vain tahtoi, kirjoittamaan sujuvaa,
luonnollista ja eloisaa vuoropuhelua. Teatterikappaleissaan ei hän
sitä, sen pahempi, tahtonut, sillä niissä oli hänestä ennenkaikkea
oltava tunteellinen, kaunopuheinen ja jalohyveinen. Mutta kun hän sai
olla lainkaan ajattelematta yleisön arvostelua ja vain ystäviään varten
kirjoitella mietteitään sellaisista filosofisista, uskonnollisista tai
siveellisistä kysymyksistä, joita ei sensuuri olisi sallinut hänen
käsitellä painetuissa teoksissa, osui hän aivan etsimättä siihen
juttelusävyyn, joka oli hänen paras ilmaisukeinonsa. Ja tuloksena
tästä oli joukko näytelmäntapaisia vuorokeskusteluja, jotka sisältönsä
puolesta kuuluvat tieteen alaan, mutta jotka muodoltaan ovat n.s.
kaunokirjallisuutta, vieläpä suuremmalla oikeudella kuin useimmat muut
Diderot'n teokset.




VII.


Diderot ei kaiketikaan ollut ensimäinen uudenaikainen kirjailija, joka
on keksinyt esittää teoreettisia mietteitään keskustelun muodossa.
Mutta hänellä ei ole useatakaan kilpailijaa siinä taidossa, millä hän
on filosofisissa vuoropuheluissaan osannut elävöittää esitystään ja
tehdä todisteensa oppimattomankin lukijan tajuttaviksi. Pintapuolisesti
tarkastettaessa saattaisi ehkä tuntua liioittelulta se John Morley'n
sana Diderot'n _Le Neveu de Rameau'sta_, että tämä vuoropuhelu on
lajissaan mestarillisin ja vaikuttavin, mitä on kirjoitettu sitten
Platonin aikojen. Mutta jos, niinkuin Morley on, varovaista kyllä,
tehnyt, samalla huomautetaan Diderot'n todellisuustajunnan ja antiikin
ajattelijan runollisen ihanteellisuuden vastakohtaisuudesta, niin on
täysi oikeus verrata ei ainoastaan tämän, vaan kaikkien Diderot'n
vuorokeskustelujen muotoa suureen kreikkalaiseen esikuvaan. Kaikista
muista erilaisuuksistaan huolimatta on heillä molemmilla sama
personallinen ajattelijainnostus, joka on tehnyt filosofian, uskonnon
ja siveysopin teoreettisista kiistakysymyksistä dramallisia aiheita.
Ja kuvaavaa on — mainitaksemme toisen, vaikkakin vähemmän oleellisen
luonteenpiirteen — että sekä vanha kreikkalainen että 1700-luvun
ranskalainen panevat mielellään todellisia, tunnettuja henkilöitä
esiintymään pienissä aatenäytelmissään. Kuinka elävästi muistuukaan
siten mieleen Platonin vuoropuhelujen tuttavallinen tapa kertoa
Sokrateen ja hänen oppilaidensa pitopöydässä tapahtuneita keskusteluja,
kun Diderot'n teosten joukossa tapaa erään pikkunäytelmän, nimeltä
_Le rêve de d'Alembert_, missä ensinnä d'Alembert ja Diderot ja
sitten d'Alembert, hänen ystävättärensä neiti de L'Espinasse ja hänen
lääkärinsä, tri Bordeau vaihtavat ajatuksiaan eräistä uudenaikaisen
luonnonfilosofian peruskysymyksistä.

Vuorokeskustelu _D'Alembert'in uni_ jakautuu kahteen lukuun tai,
tekisi melkein mieli sanoa, kahteen näytökseen. Ensimäisessä
näytöksessä johtaa Diderot itse puhetta, d'Alembert'in vain muutamilla
epäilevillä lauseilla keskeyttäessä hänen kaunopuheliaisuutensa tulvaa.
Käy selville, että Diderot'n huomio on eräiden fysiologisten ja
lääketieteellisten teosten johdosta kohdistunut uusimpiin elimellisen
elämän syntyä käsitteleviin teorioihin. Näistä teorioista katsoo hän
saaneensa ratkaisevan todistuksen kartesiolaisen kaksinaisuusopin
pätemättömyydestä, jota oppia hän oli jo aikaisemmissakin
kirjoituksissaan vastustanut. Sillä vakuuttamisinnolla, joka on
hänelle ominainen, koettaa hän nyt saada d'Alembert'in ymmärtämään,
ettei ruumiin ja sielun, eli, niinkuin ajan filosofisen kielenkäytön
mukaan sanottiin, ulottuvan aineen, substanssin, ja ajattelevan
aineen välillä ollut mitään oleellista eroa. Eihän ollut mahdollista
osoittaa, missä elämä alkoi ja missä se loppui, ja sentähden kävi
hyvinkin ajatteleminen, että kaikella aineella, jopa kivelläkin, oli
piilevä tuntemiskyky. Niin, Diderot tahtoi mennä vieläkin pitemmälle:
hän tahtoi osoittaa, että niinkuin elimellisten olentojen nähdään
kivettyvän, niin voitaisiin myös mielikuvituksessa nähdä kiven
vuorostaan muuttuvan elimelliseksi elämäksi, s.o. jonkun patsaan
marmori jäsenten muuttuvan elävän olennon lihaksiksi. Kun marmori oli
jauhautunut soraksi ja sora muuttunut mullaksi ja multa imeytynyt
kasvin mehuihin ja kasvi tullut eläinten ja ihmisen ravinnoksi, niin
siinä yksi ainoa suuri kiertokulku sitoi näennäisesti kuolleen elävään.
Tämän kokonaisuus- ja yhtenäisyysnäkemyksensä hurmaamana jatkaa sitten
Diderot aateskeluaan niistä kehitysasteista, jotka johtavat yksinomaan
tuntevista olennoista ajatteleviin olentoihin, elämäntoimintojen
esiintymisestä munassa ja sikiössä, itsestäänsikiämisestä y.m., y.m.,
siksi kunnes hänen harvasanainen kuuntelijansa keskeyttää hänet
lähteäkseen kotiin nukkumaan tuon väsyttävän pakinan vaivoista.

Niin varovainen mies kuin se d'Alembert, jonka historiasta tunnemme,
ei kaiketi voinut muuta kuin väsyä Diderot'n rohkeista ja hurjina
kiitävistä päähänpistoista. Mutta toiselta puolen on käsitettävä hänet
liian viisaaksi ja tietorikkaaksi, jott'eivät hänen ajatuksensa olisi
askarrelleet edelleen kaikissa niissä väitteissä, mitä Diderot oli
esittänyt. Tultuaan kotiin on hän sentähden heti vaipunut uneen ja
unessa ovat hänen aivonsa jatkaneet niitä todisteluja, joita oli illan
keskustelussa kosketeltu. Hän on unessa pitänyt elävistä kuiduista ja
epäelimellisistä ainejoukoista niin hirvittäviä yksinpuheluja, että
hänen rakastajattarensa on pelästyneenä lähettänyt hakemaan lääkäriä
saadakseen selville, onko hän saanut kuumetaudin tai tullut suorastaan
hulluksi. Sellainen on juoni vuorokeskustelun toisessa osassa. Siinä
saamme kuunnella haastelevan keskenään neiti de L'Espinasse'in, joka
lukee tri Bordeau'lle, mitä hän on yöllä ennättänyt kirjoittaa muistiin
d'Alembert'in sekavista puheista, ja tri Bordeau'n, joka lohduttaa
häntä vakuuttamalla, ettei suinkaan houraus, vaan syvä viisaus puhu
uneksijan haaveista. Kun näin lääkärin tieteelliset selitykset
törmäävät vilkkaassa sananvaihdossa tuon älykkään, mutta filosofisesti
kouluttamattoman ystävättären yksinkertaista arkiymmärrystä vastaan,
tapahtuu välistä, että nukkuja puuttuu puheluun muutamin uusin
haavein, jotka näyttävät olevan peräisin korkeammasta maailmasta
kuin siitä, missä valveilla olevat ihmiset pohtivat ajatuksiaan. On
jotakin tutunomaista ja osittain jopa koomillistakin sen 1700-luvun
makuuhuoneeseen sijoitetun laatukuvan sommittelussa, joka nousee
silmiemme eteen lukiessamme tätä kummallista vuorokeskustelua.
Mutta samalla on tässä kohtauksessa ihmeellinen, melkeinpä ylevä
tunnelma, sillä d'Alembert'in kuviteltuun hourailuun on Diderot
mahduttanut kaiken, mitä hänen oma ajatuksensa on osannut aavistaa
niistä uusista suurista perusopeista — luonnossa vallitsevasta
yhteydestä, siirtymisestä olotilasta toiseen, elimestä elimeen tai
lajista lajiin tapahtuvasta kehityksestä — joita ovat paljoa myöhemmin
tieteellisesti muodostelleet Goethe, Lamarck ja Darwin. Hän on antanut
mielikuvitukselleen vapaat ohjat ja kirjoittanut sellaisella vauhdilla
ja riemulla, että mekin saatamme huomata, kuinka onnelliseksi hän
tunsi itsensä saadessaan elää aikana, jolloin aatteet uudistuivat ja
maailmankuva muuttui uudeksi suurien luonnontieteellisten keksintöjen
vaikutuksesta.

Diderot oli joutunut hourauksen valtaan "filosofisen" elämänkatsomuksen
tenhoamana. Kaksinaisuusoppiin liittyvät käsitystavat ja periaatteet
ansaitsivat hänen mielestään tuomionsa. Luonto yksin, tuo ainoa
ja yhtenäinen, saattoi olla uskonnon ja siveysopin pohjana, tai
oikeammin: luonnon palvonnan piti korvata uskontoa ja siveysoppia.
Sellaisia mietti Diderot niinä vuosina, jolloin hän liikkui parooni
Holbach'in maatilalla vierailevain kyynillisten pilkkaajain
piireissä. Myöhemmin asettui hän kyllä jonkun verran varovaisemmalle
kannalle materialististen oppien liioittelujen suhteen, mutta
näin ei käynyt ennen kuin hän oli itse ennättänyt ilmaista samaa
elämänkäsitystä eräissä vuorokeskusteluissa. Niinpä julistavat puhdasta
naturalistista siveysoppia esim. "Erään filosofin ja markisitar ————:n
keskustelu" tai "Liite Bougainville'in matkaan". Tässä jälkimäisessä
vuorokeskustelussa on Diderot sitäpaitsi — kuvaillessaan Tahitin
alkuasukkaiden viettämää hänen nähdäkseen erinomaisen onnellista
luonnonelämää — kehitellyt sitä teoriaa, että sukupuolielämä on
kokonaan riippumaton kaikista siveellisistä arvostelmista, joka teoria
osoittaa hänen omaa rakkauskäsitystään leimanneen suorasukaisuuden,
mitä melkein tekisi mieli nimittää latteaksi. Ja "Erään isän ja hänen
lastensa keskustelussa" on hän ilmoittanut, että hänen nähdäkseen on
yksityisellä ihmisellä oikeus asettua vallitsevien siveyskäskyjen
yläpuolelle silloin kun hänen käsityksensä yleisestä edusta sitä
vaatii. Jos joku sentähden haluaisi väittää, että Diderot on ollut
osaltaan valmistamassa sitä siveellistä kurittomuutta, joka liittyi
suureen uudistusliikkeeseen, niin kävisi kylläkin vaikeaksi kokonaan
vapauttaa häntä syytöksestä. Hän ei olisi ollut se aikansa tyyppi, mikä
hän oli, ellei vapauspyrkimys esiintyisi myös vähemmän miellyttävine
puolineen hänen tuotannossaan. Ken etsii syytösainehistoa 1700-luvun
itsekästä onnimoraalia vastaan, tapaa kyllä Diderot'n kirjoituksista
useita tarkoitustaan palvelevia lausuntoja. Tätähän sopi vain
odottaakin. Mutta kummallisempaa on, että samaisen Diderot'n teoksissa
esiintyy myöskin eräs tuon itsekkään onnimoraalin epäsuora arvostelu,
joka terävyydessään vaikuttaa musertavammin kuin mikään syytös. Ainakin
minusta näyttää siltä kuin ei taitavinkaan vastustaja olisi juuri
paremmin osannut satuttaa naturalistisen siveysopin arkoihin kohtiin
kuin Diderot kuuluisassa vuorokeskustelussaan _Rameau'n veljenpoika_.

Tässäkin vuorokeskustelussa johtaa yleisesti tunnettu henkilö
pakinaa. Nimisankari oli näet todellinen rappiolle joutunut
pariisilais-originaali, joka oli herättänyt huomiota sentähden, että
hän oli kuuluisan säveltaiteilija Rameau'n sukua. Hänkin oli perinyt
hyvän joukon sitä erikoislahjakkuutta, joka oli tehnyt hänen sedästään
Ranskan etevimpiä säveltäjiä, ja hänellä oli sitäpaitsi terävä järki ja
pureva kieli. Mutta häneltä puuttuivat kaikki ne luonteenominaisuudet,
joita tarvitaan taiteilijauralla samoinkuin yleensä kaikilla
elämänurilla menestymiseen. Hän oli laiska ja nautinnonhimoinen ja
hän piti sentähden parempana elää loisena perheissä, missä hänelle
tarjottiin aterioita hänen sukkeluuksiensa tuottaman huvin hinnasta.
Muutoin maleksi hän kahviloissa ja kaduilla ja sai yhtä ja toista
pientä apua niiltä, jotka halusivat kuunnella hänen lörpötystään.
Sellaiseksi kuvataan häntä ajan muistelmissa, eikä sentähden olekaan
vaikeata uskoa, että todellinen tapaus on ollut niiden tietojen
pohjana, joita esitetään Diderot'n vuorokeskustelun johdannossa.

Tekijän kerrotaan nimittäin eräänä iltapäivänä joutuneen Café de la
Régence'issa puheisiin Rameau'n kanssa. Kun ei hänellä sillä hetkellä
ollut muutakaan tekemistä, on hän ryhtynyt kuuntelemaan miehen
elämänkokemuksia ja periaatteita. Sitten on hän, niin vakuuttaa hän
lukijalle, merkinnyt muistiin kaiken, mitä on Rameau'lta kuullut,
säilyttämällä hänen omat sanansa. Ja niin ovat kaikki tuon rappiolle
joutuneen katufilosofin puheet — tai ehkä paremmin: otaksutut puheet
— saaneet sijansa eräässä maailmankirjallisuuden ihmeellisimpiin
kuuluvassa vuorokeskustelussa, joka näennäisen oikullisesti
hypähtelee alalta toiselle — taiteilijasielutieteen kysymyksistä aina
kasvatuskysymyksiin — mutta joka kaikessa harhailevassa kulussaankin
on niin täynnä sattuvia huomioita kosketelluista asioista, niin täynnä
loistavan älykkäitä päähänpälkähtämiä ja niin täynnä hullunkurisen
haaveellista hirtehishuumoria, että on kuin juhlaa lukea sitä
uudelleen, kuinka monet kerrat sen ennen liekin lukenut.

Niin houkuttelevaa kuin olisikin esittää muutamia näytteitä pakinasta,
jota Diderot ja hänen kummallinen puhekumppaninsa pitävät keskenään,
niin ei tila kuitenkaan salli minun ryhtyä laveampiin selostuksiin. En
kuitenkaan malta olla kiinnittämättä huomiota niihin vuorokeskustelun
kohtiin, joiden tähden olen puhunut siitä naturalistisen siveysopin
yhteydessä. _Rameau'n veljenpojan_ monilukuiset ihailijat ovat
usein huomauttaneet, että tämä kirjoitus tekee kaikesta vauhdistaan
ja muodollisesta loistostaan huolimatta luettaessa paikoittain
tuskastuttavan vaikutuksen. Goethe esim., joka jollakin, toistaiseksi
selittämättömällä tavalla oli Schillerin kautta saanut siitä haltuunsa
käsinkirjoitetun kappaleen ja joka vuonna 1805 julkaisi sen saksaksi
käännettynä, tunnustaa suoraan joskus mieltänsä ahdistaneen työn
kestäessä, vaikka hän suorittikin kääntämisen "koko sielullaan".
Sellaisen sekalaisen vaikutelman ovat luultavasti saaneet enimmät,
jotka ovat syventyneet tähän kummalliseen kirjaan. Meitä hurmaa
havaintojen terävyys, mutta meitä myös melkein pelästyttää niiden
iskevyys, suunnilleen samalla tavalla kuin meitä sekä huvittavat että
kiusaavat Jonathan Swift'in satiirit.

Rameau'n kuvaukset siitä yhteiskunnasta, jonka näyttämökoristeiden
takana hän on liikkunut kiertolaiselämänsä varrella, muodostuvat
nimittäin kaikkein katkerimpiin kuuluvaksi satiiriksi, mitä on
milloinkaan kirjoitettu. Hän on nähnyt omanvoitonpyynnön, vallanhimon
ja kateuden pöyhkeilevän kaikissa niissä taloissa, joihin hän on
poikennut vaelluksillaan. Hän on luullut havainneensa, että hyveet
tekevät vain ihmisen onnettomaksi, kun sitävastoin paheet, petos ja
mahtavain kumartelu vievät hänet menestykseen ja onneen. Ja kun hän on
johdonmukainen ajattelussaan, on hän, Jean Rameau, laatinut itseään
varten oman filosofian, joka hänen nähdäkseen on ansiokkaampi kaikkia
siihen asti vallinneita järjestelmiä. Kaiken inhimillisen pyrkimyksen
pohjana, sanoo hän, on ensinnäkin saada jotakin syödäkseen ja sitten
päästä tyydyttämään niin monia muita himoja kuin mahdollista. Ainoa
siveellinen vaatimus on sentähden syödä ja pitää hauskaa niin hyvin
kuin suinkin. Ken n.s. siveellisistä syistä pidättyy tarttumasta etuun,
joka tarjoutuu hänelle, rikkoo Jean Rameau'n siveysoppia vastaan, sillä
hänelle on hyötymistaito muuttunut omaksitunnoksi. Tämän mukaisesti on
hän myöskin kehitellyt sen järjestelmän, jota hän noudattaa lapsiansa
kasvattaessaan. Hän ei suinkaan tahdo ajaa poikansa päähän jaloja
siveellisiä toimintaohjeita, jotka hänen kuitenkin olisi ehdottomasti
pakko unohtaa, ellei haluaisi päättää elämäänsä kerjäläisenä. Mutta
hän harjoittaa häntä sensijaan omaksumaan "taivutetun selän ihailevan
asennon", jonka avulla hän voi saavuttaa mahtavain suosion; ja hän
opettaa häntä ohjaamaan pyrkimyksensä hänen nähdäkseen ainoaan oikeaan
suuntaan näyttämällä niin usein kuin hän suinkin saa kultarahan
käsiinsä sitä lapselle hurmaantunein katsein, suutelemalla sitä,
kertomalla kaikesta, mitä rahalla voidaan saada ja käymällä kopein
askelin yli lattian antaakseen kasvavan ihmisen jo hyvissä ajoin
ymmärtää, kuinka mahtavasti sopii liikkua miehen, jolla on rahoja
taskussaan.

Kehitellessään yhä yltyvällä kaunopuheliaisuudella siveellistä ja
pedagogista ohjelmaansa kohoaa Rameau hahmoltaan yhä korkeammaksi,
kunnes tämä ateriailveilijä, tämä parittaja ja imartelija vihdoin
menettää yksilöllisyytensä ja nousee eteemme kyynillis-materialistisen
elämänkatsomuksen hirvittäväksi tyypiksi. Hän ottaa sanat Diderot'n
suusta, jolla ei tunnu olevan mitään muistuttamista hänen kummallista,
mutta ajatuksen puolesta johdonmukaista todisteluaan vastaan, kuinka
paljon se sitten eronneekin tuon epäitsekkään filosofin omista
mielipiteistä. Ja jos katsahtaa Rameau'n väitteiden pohjalle,
ymmärtää varsin hyvin, miksi Diderot jää sanattomaksi hänen hirveän
siveyspilkkansa edessä. Sillä tämä Rameauhan, joka teeskentelemättä
tunnustaa seuraavansa yksinomaan omia viettejään, on jonkunlainen
kammottava irvikuva siitä luonnonihmisestä, siitä yksinkertaisesta,
vilpittömästä, ennakkoluuloilta säilyneestä olennosta, johon Diderot
ja Rousseau ja niin monet muut heidän aikalaisensa olivat turvautuneet
siveysfilosofisissa aateskeluissaan. Kun Rameau selittää, ettei
hänen tarvitse päästää muita näkökohtia kuin oman edun tavoittelu
vaikuttamaan toimintatapaansa, niin ilmaisee hän vain siten liiankin
karkeasti samoja ajatuksia, jotka vallitsivat valistusfilosofien
piiriin kuuluneiden yltiömaterialistien keskuudessa. Diderot
ei tosin itse ollut tehnyt itseään syypääksi näihin suorastaan
siveydenvastaisiin korskeiluihin, mutta hän oli ulvonut susien mukana
parooni Holbach'in seurapiirissä ja hän oli useissa lausunnoissaan
käyttänyt sanantapoja, joita voitiin verrata Rameau'n ihmeväitteisiin.
Olisi ehkä liian rohkeata jyrkästi väittää, että Diderot olisi
_tietoisesti_ tahtonut arvostella ja moittia käsitystapaa, johon
hän itsekin oli näyttänyt taipuvan. Jos ivallinen tuntu on tullut
kirjaan hänen tietämättään ja tahtomattaan, niin ei _Le Neveu de
Rameau_ olisi suinkaan ainoa maailmankirjallisuuden suurteos, jossa
myöhempien aikojen lukijat näkevät paljoa syvemmän merkityksen kuin
tekijä itse osasi aavistaakaan. Voitaisiinhan ajatella sellaistakin
tulkintaa — ja muutamat etevät kirjallisuudenhistorioitsijat ovatkin
siihen päätyneet — että Diderot ei olisi itse täydellisesti käsittänyt,
minkä peloittavan kummituksen hän oli loihtinut esiin niillä puheilla,
jotka hän oli pannut rappiolle joutuneen Rameau'n suuhun. Sellaista
tulkintaa voidaan kyllä ajatella, mutta eipä ole useatakaan syytä, joka
puoltaa sen pätevyyttä. Ja minusta näyttää sitäkin todenmukaisemmalta,
että Diderot on ollut selvillä kuvaamansa elämänkatsomuksen
kamaluudesta, kun hän on myöskin eräissä toisissa kirjoituksissaan
osoittanut kylläkin huomattavaa kykyä vapautua toisissa tilaisuuksissa
puoltamistaan näkökannoista. Hänhän oli, jos kukaan, sen esteettisen
käsitystavan edustaja, joka antaa pääarvon tunteen merkitykselle
taidetuotannossa. Hän oli itse tuokiosepittäjä, joka loi parhaat
teoksensa hetken innoituksen vallassa. Mutta kun hän 1770-luvun
lopulla kirjoitti sen vuorokeskustelun näyttelijän taiteesta, joka
on tullut kuuluisaksi nimellä _Paradoxe sur le comédien_, vastusti
hän siinä terävästi kaikkia niitä, joiden mielestä innoitus, tunne
tai välitön hurmaantuminen saattoi yksinään taata näyttelijälle
menestyksen. Hän väitti siinä vain kylmän, harkitsevan järjen, "_le
manque de sensibilitén_" tekevän näyttelijästä suuren, kun sitävastoin
tunteellisuus sitoi hänet keskinkertaisuuteen. Esteettisten samoinkuin
siveellistenkin oppien alalla korjaili hän siis myöhemmin itse niitä
mielipiteitä, joita hän oli aikaisemmin kannattanut. Hänen eri vuosiin
kuuluvat lausuntonsa ovatkin sentähden usein keskenään ristiriitaisia,
ja eräissä tapauksissa saattaa olla vaikeatakin päästä selville hänen
kannastaan. Mutta ristiriitaisuudet todistavat ainoastaan, että
hänen kirjoituksensa ovat taistelevan elämän ilmauksia, elämän, joka
on kamppaillut eteenpäin läpi vastakkaisten mielipiteiden. Hän ei
milloinkaan vanhanakaan miehenä kokonaan kieltänyt sitä, mitä hän oli
nuorena tunnustanut, mutta hän oppi käsittämään erehtyneensä useissa
varhaisemmissa lausunnoissaan, ja tämähän vain tekee hänen kehityksensä
kiinnittävämmäksi sen mielestä, joka hänen kirjailijatoiminnassaan
näkee hänen miehuusikänsä historian tärkeimmän osan.




VIII.


Diderot’n ulkonaisista elämänvaiheista tällä kaudella ei ole paljon
sanottavaa yli sen, mitä on aikaisemmin kerrottu. Tietosanakirjallaan
oli hän hankkinut itselleen taloudellisesti murheettoman aseman
ja hän olisi voinut tyynenä katsahtaa kohti vanhuuttansa, ellei
häntä olisi painanut tuo ranskalaisen perheenisän alituinen huoli
tyttärensä myötäjäisistä. Kun hänen Angélique'insa oli päässyt
naimaikään, valmistautui hän uhraamaan kirjastonsa, jotta ei tyttären
olisi tarvinnut odottaa miestä. Tarjottuaan muutamia vuosia turhaan
kirjakokoelmaansa kaupaksi, sai hän sen v. 1765 myydyksi keisarinna
Katariinalle suuremmasta summasta kuin hän olisi koskaan osannut
pyytääkään, ja hän sai lisäksi oikeuden pitää kaikki kirjansa luonaan
niin kauvan kuin hän eli. Tällä anteliaalla tarjouksellaan oli
Venäjän hallitsijatar tehnyt Diderot'n järkähtämättömän uskolliseksi
palvelijakseen. Diderot osti Pariisista taideteoksia keisarinnan
laskuun, hoiti hänen kirjallisia liikeasioitaan, oli hänen kanssaan
kirjevaihdossa ja imarteli häntä mauttoman jumaloivin ylistyksin.
Kaikella tällä alamaisuudellaan ei hän kuitenkaan, niin hartaasti kuin
hän olisi sitä halunnutkin, voinut päästä käymästä mieskohtaisesti
Pietarissa kiittämässä keisarillisesta avuliaisuudesta. Niin oli
hänen pakko kuudenkymmenen vanhana tehdä suuri Venäjänmatkansa, josta
tuli hänen elämänsä merkillisin ulkonainen tapahtuma. Mutta hänen
sisäiselle kehitykselleen ei tämä retki merkinnyt mitään. Hän palasi
kotiin niin väsyneenä matkan vaivoista, että hänen ystävänsä pitivät
häntä murtuneena miehenä. Ja vaikka hän elikin vielä kymmenen vuotta
ja kirjoitti viime hetkeensä asti samalla innolla kuin aikaisemminkin,
ei hänen vanhuudentuotantonsa kuitenkaan jaksa isostikaan kiinnittää
mieltämme. On kuin olisi tuo vanha päivätyöläinen heikontunut
henkisesti siinä huolettomassa olossa, mikä tuli hänen osakseen hänen
vanhuutensa päivinä. Hänen kotinsa oli mukava, hänellä oli varaa
pukeutua hienosti ja häntä ympäröi ylellisyys ja rikkaus — mutta hän
ei ollut yhtä onnellinen kuin kamppailuvuosinaan. Suureksi surukseen
menetti hän ystävättärensä, neiti Volland'in, hänen nuoruudenystävänsä
olivat poistuneet ennen häntä, hänen suurinta vihamiestään Rousseau'ta
ei ollut enää elävien joukossa, ja kun mies on menettänyt rakastettunsa
ja tuimimman vihollisensa, niin on myöskin hänen elämänsä ponnin
katkennut. Vain vaimo ja tytär kiinnittivät häntä enää elämään,
ja heidän hoivaamanaan poti hän viimeisen sairautensa. Hän kuoli
tuskattomasti päivällispöytänsä ääreen, vain muutamia silmänräpäyksiä
sitä ennen vielä keskusteltuaan vaimonsa kanssa.

Kasvava polvi, joka kuuli Diderot'n kuolinsanoman, ei
varmaankaan selvästi käsittänyt, minkä rikkaan ja merkillisen
kirjailijapersonallisuuden ranskalainen kirjallisuus oli hänessä
menettänyt. Niinkuin olen jo aikaisemmin huomauttanut, tunsivat vain
hänen ystävänsä hänen tuotantonsa parhaat osat. Hänen maineensa
onkin sentähden kasvanut hänen kuolemansa jälkeen sitä mukaa kuin
hänen kätkössä olleita teoksiaan on saatettu julkisuuteen. Lähin
jälkimaailma tunsi ainoastaan hänen aikaisemmat tutkielmansa,
hänen teatterikappaleensa ja hänen ensyklopediakirjoituksensa, kun
sitävastoin seuraavien sukupolvien käsitys hänestä avartumistaan
avartui. Että hän oli nero, kävi selväksi, kun _Le rêve de
d'Alembert_ julkaistiin; että hänellä oli runoilijan mielikuvitus
ja suuren tyylitaiturin kaunopuheisuus, sen todistivat _Le Neveu
de Rameau_ ja _Paradoxe sur le comédien_; että hän oli kiehtova,
eloisa sanomalehtikirjailija, siitä oltiin yksimielisiä hänen
taidenäyttelykronikoidensa ilmestyttyä painosta, ja miehen oma olemus
vihdoin ja se voima, millä hän oli hurmannut ympäristöään, ilmenivät
silloin kun hänen neiti Volland'ille lähettämänsä kirjeet vedettiin
arkistojen kätköistä. Niin on tämä 1700-luvun kirjailija päässyt
täysiin oikeuksiinsa vasta 1800-luvulla — niin, voidaanpa sanoa, että
vasta meidän vuosisadallamme on keksitty uusia ratkaisevia todistuksia
hänen tuotantonsa rikkaudesta ja monipuolisuudesta. Sillä ellei
luonnollisestikaan ole tehty mitään huomattavia uusien Diderot'n
käsikirjoitusten löytöjä, niin on sen sijaan todettu hänen tekemikseen
kirjoja, jotka ovat ilmestyneet muiden nimissä. Niin tulviva oli
nimittäin hänen tuotteliaisuutensa ja niin antelias hänen sydämensä,
että hän sepitti pitkiä lukuja auttaakseen ystäviään ja ystävättäriään
näiden kirjallisissa töissä. On voitu todistaa hänen kirjoittaneen
parhaat kohdat Raynal'in _Histoire des Indes'iä_, Holbach'in _Système
de la nature'iä_, Galiani'n tutkielmia ja — ennenkaikkea — rouva
d'Epinay'n _Memoires'eja_. Tuntuupa kuin olisi hänellä ollut
suoranainen halu laskea käenmuniaan muiden pesiin, ja uudemmalla
tutkimuksella on ollut paljon vaivaa määrätessään näiden piiloteosten
oikean alkuperän.

Jos siis hänen tuotantonsa laajuus on kasvanut meidän silmissämme
samassa määrässä kuin 1700-luvun kirjallisuuden tutkimus on syventynyt,
niin on myöskin tämän tutkimuksen valossa opittu arvioimaan yhä
suuremmaksi hänen teostensa itsenäisyyttä. On ollut usein syytä
huomauttaa hänen aavistaneen aatteita, joita uudemmat tiedemiehet
ovat paljoa myöhemmin kehitelleet, ja ennustaneen kirjallisia ja
taiteellisia virtauksia, joita seuraavina vuosisatoina on tullut
näkyviin eurooppalaisessa sivistyselämässä. Veisi liian pitkälle,
jos tässä kävisin selostamaan kaikkia Diderot'n teoksissa tavattavia
puhtaasti uudenaikaisia piirteitä. Riittää, kunhan lyhyesti luettelen,
että hän on ylistänyt luontoa ja luonnontilaa ennen Rousseau'ta;
että hän on kirjoittanut eräitä pätkiä raunioiden alakuloisesta
suuruudesta ja eräitä kaunopuheisia kuvauksia katolisten kirkonmenojen
komeudesta, jotka ovat kuin Chateaubriand'in kaihomielen ja hänen
kirkkohaaveilunsa enteitä; että hän on sepittänyt suorasanaisella
pienen valitusrunon rakkauden ja elämän katoovaisuudesta, joka
sanasta sanaan muistuttaa erästä Alfred de Musset'n liikuttavan
_Souvenir_-runon kohtaa; että hän on vaatinut tunnustusta runoudelle,
joka olisi "suhdatonta, raakalaismaista ja hurjaa" ja esittänyt tämän
vaatimuksensa sanankääntein, jotka johtavat ajatuksen romantikkojen
Shakespeare-ylistelyyn; että hän on ymmärtänyt huomauttaa vanhan
kreikkalaisen sivistyksen alkeellisista piirteistä aikana, jolloin
yleisesti puhuttiin vain klassillisen elämän huolettoman tyynestä
luonteesta; että hän on kirjoittanut uuteloita ja romaaneja, joita
on niiden todellisuusotteen johdosta syystä verrattu Balzachn
naturalistisiin romaaneihin; että hän on esittänyt teatterikappaleiden
näyttämölleasetteluohjelman, joka muistuttaa sitä ohjelmaa, minkä
Strindberg on julkaissut Neiti Julian esipuheessa, j.n.e., j.n.e. Hän
oli romantikko ennen romantikkoja ja todellisuudenkuvailija ennen
varsinaisia realisteja, hän edusti omaa aikaansa ja hän ennusti tulevia
aikoja, hän oli sanalla sanoen rikaslahjaisin, laajakatseisin ja
liikkuvin suuren vuosisatansa suurista kirjailijoista.

Ettei Diderot kaikesta tästä ainutlaatuisesta lahjakkuudestaan
huolimatta päässyt runoilijana etevinten joukkoon ja että hän vain
harvoin loi eheitä mestariteoksia, johtui kaiketi siitä, ettei
korkeinta saavuteta kirjallisuudessa milloinkaan yksin lahjakkuuden
avulla. Hänen personailisuudeltaan puuttui uskoakseni se syvyys ja
se vakavuus, jotka saattavat paljon lahjattomammistakin miehistä
tehdä suuria runoilijoita tai mahtavia ajattelijoita. Hänen vehmas
ja kirjava tuotantonsa tarjoaa nähtäväksemme enemmän katkelmia kuin
kokonaisuuksia — disjecta membra poetae — ja hän valitti itsekin
vanhoilla päivillään ikänsä kaiken tuhlanneensa leiviskäänsä. Mutta
jos hänen kannaltaan olikin syytä sellaiseen valitukseen, niin on
meidän asiamme olla kiitollisia noista katkelmistakin. Ja jos, mitä en
olekaan tahtonut salata, hänen luonteessaan voidaan havaita heikkoja
puolia, niin on meillä toki enemmän kuin riittävästi syytä ihailla
hänen suuria ominaisuuksiaan: hänen mielensä aulista rikkautta ja hänen
urhean, epäitsekkään tahtonsa sitkeyttä, jotka olivat hänen valtavan
kirjailijatyönsä pohjana.