SEIKKAILUMATKA

Kirj.

Friedrich Gerstäcker


Saksankielestä [»Herrn Mahlhubers Reiseabentuer»] suomentanut

Aukusti Simelius



Kariston romaanisarja 2





Hämeenlinnassa,
Arvi A. Karisto Oy,
1922.




SISÄLLYS:

 1. Kauppaneuvos
 2. Matkavalmistukset
 3. Ensimmäinen seikkailu
 4. Taas matkalla
 5. Kotiinpaluu
 6. Kohtalokkaat kengät
 7. Veljentytär
 8. Hyökkäys
 9. »Hirven» seurue
10. Makuutoveri
11. Hirviön tarina
12. Oletteko te herra Mahlhuber?12.
13. Pako
14. Taas matkalla
15. Kotiinpaluu




1. KAUPPANEUVOS


Eräässä Baijerin viehättävässä pikkukaupungissa — ja Saksan kaikkien
pienten ja suurten kaupunkien pitäisi oikeastaan määräysten mukaan olla
viehättäviä — eli kertomuksemme sankari hiljaista elämää, kaikesta
syrjässä.

Herra Hieronymus Mahlhuber oli vaatimaton mies, joka jo enemmän kuin
viisitoista vuotta sitten oli muuttanut Gidelsbachiin, tuoden mukanaan
kauppaneuvoksen arvonimen sekä Ludviginristin, ja joka nyt vietti
siellä vanhan taloudenhoitajattaren kanssa päiviään levollisesti
ja rauhallisesti. Mitä hän joskus oli tehnyt saadakseen niin hyvin
arvonimen kuin ritarimerkinkin, sitä ei ole koskaan saatu tietää.
Monet, ja erittäinkin Gidelsbachin äärimmäinen vasemmisto (mylläri ja
saunanomistaja), halusivat väittää hänen saaneen molemmat juuri siksi,
ettei hän ollut tehnyt mitään. Mutta kun se ei ollut ajateltavissa,
ei se herättänytkään mitään vastakaikua porvariston ajattelevassa
osassa. Antoivatpa Gidelsbachin asukkaat tuolle pienelle, pyylevälle
vanhanpuoleiselle herralle vielä enemmän arvoa ja kohtelivat häntä
kunnioittavammin juuri siksi, että hänen ansionsa olivat jonkinlaisen
salaperäisen hämärän peitossa, ja näihin ansioihin kuului joka
tapauksessa ja eittämättömästi se, että hän vain harvoin puhui niistä.

Mutta eräästä asiasta hän puhui, ja se olikin kai hänelle erikoisen
mielenkiintoinen, kun se oli häntä lähellä. Se oli hänen maksansa. Hän
oli nimittäin joko syystä tai aiheettomasti ruvennut epäilemään sen
olevan kolme tuumaa liian ison ja pyrkivän laajetessaan täyttämään
hänen vatsansa. Kaupungin molemmat lääkärit olivat, ja eihän muuta
voinut odottaakaan, aivan eri mieltä siitä. Siten menetti toinen,
joka tykkänään kielsi senlaatuisen taudin olemassaolon ja selitti
sairauden ensin ruuansulatushäiriöksi ja sitten tyhmäksi luulotteluksi,
hyvän potilaan, ja toinen, joka koputtelemalla ja kuuntelemalla
kauppaneuvoksen rintaonteloa, kylkiluita, olkapäitä ja kaikkia muita
ruumiinosia sanoi huomanneensa ainakin joitakuita huomioonotettavia
ja arveluttavia mahdollisesti punaisen tai keltaisen hypertrofian tai
maksan rasvoittumisesta johtuvan pilaantumisen oireita, sai hänet
hoidettavakseen.

Herra kauppaneuvos Mahlhuber oli hyvin huolissaan terveydestään yleensä
ja maksastaan erittäinkin, ja se selittää, että hänestä tämä oletettu
luonnoton suurentuminen oli yhteydessä hänen päälaellaan aikaisemmin
olleen, helposti ja onnellisesti leikatun paisekkeen kanssa. Hänellä
oli luonnollinen kauhu kaikkia sellaisia asioita kohtaan, ja tuo
muutoin aivan viaton paise oli näyttänyt hänestä hirveimmältä, mitä
yleensä ihmisruumiiseen saattoi muodostua, kun sen, ollen aivojen
välittömässä yhteydessä, täytyi olla seurauksiltaan arvaamaton.

Kun hänellä ei ollut mitään muuta tehtävää kuin juuri hänelle itselleen
ylen kalliin henkensä suojeleminen, kuvaili hän mielessään sellaisten
tautien kehityksen mitä räikeimmin värein ja oli vihdoin päässyt siihen
tulokseen, että paisehermojen yhteys maksaan ei millään tavoin kuulunut
mahdottomuuksiin, vieläpä että päälaella, täysin parantuneesta arvosta
huolimatta, saattoi uudelleen esiintyä entisen kaltainen kipu ja tuoda
mukanaan syöväntapaisia seurauksia.

Tohtori Mittelweile koetti kaikin mahdollisin keinoin saada hänestä
poistetuksi sellaiset luulot ja todistaa hänelle, että hän saattoi
odottaa syöpää yhtä helposti nenän päähän kuin arvettuneeseen ja
täydellisesti parantuneeseen sekä hänen itsensä leikkaamaan paiseeseen.
Mutta tohtori Märzhammer, hänen entinen lääkärinsä, levitti huvikseen
siellä, mistä tiesi sen johtuvan kauppaneuvoksen korviin, sellaista
tietoa, että »neule saattoi sisäpuolelta ruveta vielä kerran märkimään».

Tohtori Mittelweile, joka turhaan taisteli sellaista hupsuutta vastaan
ja jonka täytyi joka päivä kuulla tuon aivan terveen miehen vanhat
jutut ja valitukset, ei lopuksi tiennyt muuta neuvoa kuin lähettää
hänet matkoille, ei kyllä mihinkään kylpylään, vaan katsomaan kerran
kuukauden ajaksi ympärilleen maailmassa. Hänen potilaansa tarvitsi
huvitusta eikä voinut sitä vähääkään saada muun maailman kanssa tuskin
missään yhteydessä olevassa Gidelsbachissa. Mahlhuber oli siellä
katkeroitunut ja kuivunut ja hänen täytyi päästä sieltä raittiiseen
ilmaan. Myöskin hänen maksalleen ennusti tohtori siitä olevan mitä
suurinta siunausta tuottavia seurauksia, kun näet mikään ei niin
edistänyt, ja senhän saattoi hanhistakin huomata, maksan luonnotonta
kasvua kuin toimettomuus ja liikunnon puute.

Mutta tohtori Mittelweilen oli nyt kamppailtava toista vaikeutta,
potilaansa luonnonlaatua, vastaan joka rakasti lepoa ennen kaikkea. »Ei
vain mitään kiintymistä! — ei vain mitään hätiköimistä!» Ne tulivat
hänen tunnuslauseikseen, ja jos hän, paitsi demokraatteja, vihasi
mitään maailmassa, niin hän vihasi seikkailuja. Mutta niinä hän piti
viattomimpiakin tapauksia, jos ne vain veivät hänet pois hänen elämänsä
tavallisesta, hiljaisesta ja miellyttävästä kulusta. Eikö hänen siis
täytynyt pitää matkaa seikkailujen sarjana, ja olisiko hän milloinkaan
saattanut vapaaehtoisesti päättää lähteä retkeilemään? Ei ikinä!

Koko avarassa maailmassa oli vain _yksi_ kapine — kuten tohtori
Mittelweile varsin hyvin tiesi joka todella vihdoin saattoi johtaa
hänet tekemään sellaisen epätoivoisen päätöksen, ja se oli juuri hänen
maksansa. Siihen tohtori turvautuikin, ja oireet kävivät sitten pian
niin arveluttaviksi, että kauppaneuvoksen »raudanluja» päätös, joksi
hän sitä nimitti, todellakin alkoi horjua, ja hän rupesi myöntelemään
olevan mahdollista, että hän lopuksi sentään saattaisi lähteä matkalle.

»Teidän edessänne on vain kaksi tietä», oli tohtori, jolle juttu
vähitellen alkoi käydä pitkäveteiseksi, sanonut hänelle kerran erään
pitkän puheen lopuksi, »teidän täytyy istuutua vaunuihin tai teidät
pannaan niihin makaamaan, kuten nykyiset kristilliset käsitteet
määräävät. Sitäpaitsi ei vielä tiedä, riittääkö sekään teille, sillä
sitä hulluutta, minkä olette saanut päähänne 'ratkeavasta neuleesta' —
ja minä voin varsin hyvin ajatella, mistä se on peräisin — ei matkakaan
saa juurineen irti, siihen tarvitaan jo perinpohjaisempi parannuskeino.»

»Jotakin vieläkin pahempaako kuin matka?»

»Pahempaa? — niin ja ei, kuten haluatte!»

»Ja mitä sitten?»

»Teidän täytyy mennä naimisiin.»

»Naimisiin?» huusi kauppaneuvos ponnahtaen pystyyn nojatuolistaan ja
luoden aran katseen oveen. »Jos Dorothee olisi kuullut sen sanan!»

»Naimisiin», varmensi tohtori, joka itse nyt ensi kertaa ajatteli
sellaista keinoa, mutta oli olevinaan aivan kuin olisi jo
kuukausimääriä harkinnut asian syitä ja vastasyitä, perusteita
ja esteitä, eikä muka nyt enää voinut olla avaamatta sydäntään.
»Naimisiin», toisti hän vielä kerran ja nuuskasi hitaasti,
harkitsevasta. »Ja mitä pikemmin päätätte naida, sen parempi teille.
Pitkää aikaa teillä ei siihen ylimalkaan enää ole.»

»Järjetöntä!» sanoi kauppaneuvos, joka oli tointunut ensi kauhustaan ja
vaipui uudelleen tuoliinsa. »Naimisiin? Kysykäähän Dorotheeltani, mitä
hän siitä sanoisi.»

»Dorotheelta?» huudahti tohtori, pudistaen päätään harmistuneesti ja
halveksivasti, »Dorotheelta! - Mitä teidän Dorotheenne meihin kuuluu,
kun on kysymys teidän elinaikaisesta mukavuudestanne ja terveydestänne?»

»Mukavuudestani? — Niin, sitä minä voin kuvitella», sanoi kauppaneuvos.
»Ettäkö minä ottaisin helvetin talooni? — Ei, tohtori, maksani uskon
teidän haltuunne, mutta en kotirauhaani. Jos nyt ei voi olla toisin,
niin lähden matkaan — olkoon menneeksi; minä joudun perikatoon, oli
miten oli. — Mutta kuinka? — mihin? — millä keinoin? — kuinka kauvas?»

»Teidän on ennen kaikkea matkustettava», sanoi tohtori nopeasti,
tahtomatta, viisaasti kylläkin, tällä kertaa väkisin pakottaa toista
keinoa käyttämään. »Aika neuvon keksii, ja jos nousette täällä aikaisin
huomenaamulla kyytirattaille, niin voitte ylihuomenna kello kuuden
junalla valita, missä maailman seuduissa haluatte käydä, sillä silloin
olette rautatien varrella.»

»Rautatien!» huokasi kauppaneuvos. »Lukuunottamatta leikkausta en tiedä
maailmassa mitään sen epämiellyttävämpää tunnetta kuin on istuutuminen
rautatievaunuun. Silloin esiintyviä odottamattomia tapahtumia: veturien
yhteentörmäyksiä, höyrypannujen räjähtämisiä, junien peittymistä lumeen
—»

»Mutta nythän on keskikesä!»

»Niinpä kyllä, mutta kaikkia tuollaisia kiihoittavia tapahtumia,
joita nuoret, kevytmieliset ihmiset sanovat seikkailuiksi, vihaan
minä täydestä sydämestäni, ja jos lupaatte minulle terveyden niiden
avulla, niin olette ampunut ohi maalin. Pelkäänpä niiden pikemminkin
huonontavan tilaani, jos se ylimalkaan on mahdollista.»

»Rakas kauppaneuvos», lohdutti tohtori häntä, »meidän päivinämme
teidän ei tarvitse pelätä seikkailuja rautatiellä enemmän kuin
raastuvanoikeudessa; kaikki käy kuivaa, totuttua, tarkasti määrättyä
latuaan. Jollette myöhästy junasta, ei teidän tarvitse luulla, että
teille tapahtuu mitään tavatonta.»

»Siis matkaan!» voihki kauppaneuvos, ja »Jumalan kiitos!» sanoi tohtori
Mittelweile portaita alas kulkiessaan, syvään huoahtaen; »kunpa kerran
kuitenkin saisimme hänet niin pitkälle!»




2. MATKAVALMISTUKSET


Sinä päivänä oli Mahlhuberin talossa paljon touhua, sillä olihan
valmisteltava matkalle mies, joka oli unhottanut maailman miltei
tykkänään, aivan niinkuin sekään ei tiennyt hänestä mitään, ja joka
näytti olevan niin eroamattomasti kiintynyt mukavuuksinsa, jotka kaikki
hänen oli jätettävä mukaansa ottamatta, että ne olivat käyneet hänelle
yhtä moneksi välttämättömäksi ja miltei ehdottomaksi tarpeeksi.

Mutta Durothee-rouva, kuudenkuudettavuotias taloudenhoitajatar,
oli miltei vielä haluttomampi mukautumaan kuin hänen herransa. Hän
sätti tohtoria, jonka olisi pitänyt, jos tahtoi saada lomaa, itsensä
matkustaa eikä lähettää hänen herra-parkaansa »tuuleen ja tuiskuun», ja
kieltäytyi aluksi itsepäisesti liikuttamasta sormeaankaan auttaakseen
häntä syöksymään »onnettomuuteensa». Vasta kun hän näki, että kaikki
hänen vastalauseensa jäivät tuloksettomiksi, selitti hän äkkiä että
siinä tapauksessa on hänen velvollisuutensa lähteä itse mukaan,
jottei hänen herra raukkansa joutuisi suojatta maailman myrskyihin,
ja kun sitäkään ei hyväksytty, tahtoi hän toimittaa seuraksi ainakin
palvelijan, asettaen sen ehdottomaksi vaatimukseksi suostumukselleen
niin uhkarohkeaan ja kehnoon tekoon.

Tämä palvelija oli eräs hänen serkkunsa, jonka hän ilman muuta
kutsuikin taloon auttamaan heti tavarain pakkaamisessa. Mutta
serkkukaan ei löytänyt armoa kauppaneuvoksen silmissä. Herra Mahlhuber
oli nyt kerta kaikkiaan päättänyt matkustaa yksin, ja — hänellä oli
siihen aivan erikoiset syynsä. Pitäisikö hänen ottaa ristikseen
ihminen, joka kertoisi sittemmin jokaisen hänen matkalla tekemänsä
liikkeen, kaikki tottumattomuudesta vieraisiin tapoihin johtuvat
kommellukset — ja hän oli kyllin viisas pelätäkseen tekevänsä sellaisia
— tarkkaan ja perinpohjaisesti Gidelsbachiin palattua ja antaisi
kapakkaväelle naurun ja irvistelyn aihetta? Ei, hän aikoi istuutua
hiljaa kyytirattaille ja lähteä, — mihin? yhtäkaikki, ehkäpä, kunhan
se vain voisi tapahtua kenenkään näkemättä, jonkun aikaa edestakaisin,
asemalta asemalle, jotta ei vain joutuisi liian kauas pois, mutta se
kaikki järjestyisi kyllä sitten myöhemmin, ja siinä asiassa hän sai ja
saattoi tehdä mielensä mukaan, kunhan hän vain oli yksin.

Tuntemattomana hän myöskin tahtoi matkustaa. — Mahlhuber! Nimi kävi
kyllä laatuun, sillä oli olemassa useita Mahlhubereitä, niin hyvin
Gidelsbachissa kuin sen ympäristössäkin, mutta kauppaneuvoksen arvo
hänen oli pidettävä salassa. Yksinkertaisesti Mahlhuber, Ludviginristin
omistaja kuitenkin, sillä sitä hän ei saanut jättää pois napinreiästä,
sellaista olisi voitu pitää kunnioituksen puutteena; mutta hän
pitäisi sitä pikkutakissaan päällystakin alla, niin ettei se ainakaan
tarpeettomasti herättäisi huomiota.

Mutta _yksi_ vaikeus esiintyi sentään vielä. Kauppaneuvos oli torjunut
niin hyvin Dorotheen kuin hänen serkkunsakin seuran ja ylimalkaan
osoittanut asian käsittelyssä sellaista tahdonlujuutta, jollaista
hänessä ei ollut koskaan muulloin ilmaantunut: mutta _yksi_ seikka oli
tämän herrastaan todellakin huolehtivan kelpo taloudenhoitajattaren
sydämellä, ja sitä vastaan herra Mahlhuber turhaan taisteli. Hänen
piti näet suuremman turvallisuuden vuoksi ottaa mukaan matkalle pari
vanhaa pistoolia, jotka tähän saakka olivat rauhallisesti riippuneet,
joka lauantai puhtaiksi kiilloitettuina, hänen vuoteensa yläpuolella
Jos mahdollisesti sattuisi vaaroja ja seikkailuja, ja niitähän kyllä
ehdottomasti tulisi, sopisi niitä käyttää. Eivätkä kauppaneuvoksen
kaikki vastustamisyritykset ja hänen suuttumisensa auttaneet mitään.
Turhaan hän selitti Dorotheelle, ettei hän astuisi askeltakaan oven
ulkopuolelle, jos hänellä olisi vähintäkään epäilyä tuollaisista
nykyajan matkustustapoja käytettäessä mahdottomista seikkailuista, ja
että ryöväreitä ei enää ole, kiitos olkoon oivallisten poliisi- ja
oikeudenpalvelijalaumojen, joita oli kaikkialla, mihin rauhallinen
valtion kansalainen halusi ohjata kulkunsa. Miksi siis raahata
mukanaan tavattoman epämukavaa asetta, joka panostamattomana oli aivan
hyödytön ja hankala, mutta panostettuna saattoi käydä pitelijälleenkin
suorastaan vaaralliseksi? Dorothee ei kuitenkaan hellittänyt. Hän oli
vasta äskettäin lukenut hirveän jutun, jossa muuan matkustaja oli
oikeaan aikaan ammutulla pistoolinlaukauksella pelastanut oman sekä
matkatoverinsa, nuoren, viattoman tytön hengen, ja vakuutti tyytyvänsä
kaikkeen, kunhan kauppaneuvos antaisi myötä juuri tässä _yhdessä_
asiassa.

Vihdoin molemmat myöntyivät sovitteluun, jonka mukaan kauppaneuvos
Mahlhuber tarjoutui ja sitoutui pistämään taskuunsa ja ottamaan
mukaansa _yhden_ pistoolin panostamattomana — toisen piti jäädä
häiritsemättömänä seinälle riippumaan. Ensin hän tahtoi panna pistoolin
matkalaukkuun, ja Dorothee tahtoi sen ladattavaksi; vihdoin he sopivat
mainitusta tavasta, ja asia näytti päätetyltä.

Mutta kauppaneuvoksen pitäessä asiaa sillä tavoin selvänä oli
Dorotheella siitä kuitenkin toinen ajatus, eikä hänen serkkunsa ollut
turhaan saapuvilla suojelemassa ja varjelemassa rakastettua herraa
kaikella mahdollisella tavalla, vieläpä vastoin tämän tahtoakin.
Balthasar sai tehtäväkseen ostaa ruutia ja lyijyä, hänelle annettiin
pistooli, ja noin neljännestunnin kuluttua hän palasi se mukanaan,
täysin tyytyväisenä.

»Oletko todellakin ladannut sen kelvollisesti, niin että se tosiaankin
laukeaa, jos katalat roistot hyökkäävät vaunujen kimppuun?» sanoi
Dorothee ja katsoi epäillen pienen, kiiltäväksi puhdistetun aseen
piippua.

»Siinä on melkein kourallinen ruutia», vakuutti poika, »ja pieni
teevadillinen raehauleja — joka saa ne turkkiinsa, voi onnitella
itseään.»

»Mutta tuonne ylös mahtuisi vielä vähän», sanoi eukko, katsellen
epäluuloisesti lyhyttä piippua, joka ei ollut aivan täynnä;
hiukkasen hän epäili, ettei serkku ollutkaan voinut kokonaan käyttää
puoltakolmatta hopeagroschenia panokseen.

»Jos se tulisi liian lähelle piipun suuta, niin hän näkisi sen», sanoi
serkku, ja Dorothee ymmärsi hänen olevan oikeassa. Pistooli, vanha
perhekapine, jossa vielä oli piilukko, pantiin sitten varovaisesti
takaisin paikalleen sateensuojan, kepin ja istuinpatjan viereen,
ja arvon eukko tunsi nyt itsensä tyytyväiseksi ja levolliseksi
ajatellessaan tehneensä kaikki, mitä hänen voimissaan oli, niin
ettei hänen tarvitsisi myöhemmin soimata itseään eikä tuntea
omantunnonvaivoja.

Kun herra kauppaneuvos muuten aikoi viipyä poissa enintään kaksi
viikkoa, katsottiin kolmen kirstun, hatturasian ja käsilaukun
täydellisesti riittävän, jotta matkaan tulisivat ainakin
välttämättömimmät esineet, jotka nyt kerta kaikkiaan kuuluivat elämään
ja säädylliseen pukuun. Kello 10 illalla, johon aikaan hän joka kerta
pani maata, olipa missä tahansa, oli kaikki valmista, seuraavana
aamuna kello 11 hänen piti niin ja niin monen guldenin maksusta saada
paikka kuninkaallisen pikakyydin vaunuissa ja suorittaa kutakuinkin
kolminkertainen maksu liian paljoista matkatavaroista tullakseen
viedyksi Burgkundstadtiin, josta hän oli päättänyt matkustaa junalla
Müncheniin.

Kyytivaunujen oli määrä ehtiä seuraavana aamuna junalle, joka veisi
maan pääkaupunkiin, mutta herra Mahlhuberin olisi siinä tapauksessa
täytynyt matkustaa koko yö, mikä ei unissakaan pälkähtänyt hänen
päähänsä: hän ei aikonut huimana heittää terveyttään menemään. Ottaen
siis tarkan selon siitä, mihin kyytivaunut pääsisivät noin kello 9
ajoiksi illalla, jotta hän siellä saisi asianmukaisen illallisen ja
voisi olla yötä, päätti hän matkustaa sinne saakka, ja kun ——:sta
tulevat postivaunut ratisten pyörivät Gidelsbachin lävitse noin
kymmenen minuuttia vailla 11, ajajan toitottaessa torvellaan »Oi
sa rakas Augustin», ja pysähtyivät vaihtamaan hevosia sekä suomaan
mahdollisesti matkustajille tilaisuuden juoda kupillisen hyvin heikkoa
lihalientä, meni herra kauppaneuvos Mahlhuber koko palveluskuntansa
sekä läheisimpien naapuriensa ja muutamien uteliaiden saattamana
kyytivaunuun, johon hän jo oli lunastanut matkalipun ja toimittanut
matkatavaransa, sekä istuutui paikalleen, — taka-istuimen vasen
nurkka, n:o 2, — erään hiukan pyylevän ja hyvin pyntätyn, viheriästä
silkistä tehtyyn hattuun ja mustaan harsoon puetun naisen rinnalle.
Heti senjälkeen asettui vielä toinen, lämpimästä ilmasta huolimatta
isoon villaiseen saaliin kääritty herra kolmannelle paikalle
takaperinkulkevaan nurkkaan, jättäen muun osan istuimet n:o 4 ja 6,
naisen hatturasioille, laatikoille nyyteille ja laukuille; nainen
olikin ottanut paikat huostaansa ja sijoittanut kapineensa sinne.




3. ENSIMMÄINEN SEIKKAILU


Jäähyväiset oli sanottu, mutta kauppaneuvos oli jo ennakolta vakavasti
pyytänyt Dorotheeta ja muita saattamaan tulleita tuttaviaan olemaan
lausumatta hänen arvonimeään, ja herra Mahlhuber, kuten hänen nimensä
nyt yksinkertaisesti kuului, oli juuri noussut vielä kerran vaunussa
seisomaan, järjestääkseen toisin selkä- ja istuinpatjaansa, kun ajajan
piiska voimakkain sivalluksin sattui vaunun eteen valjastettuihin
hevosiin ja nämä niin nopeasti ja äkkinäisesti lähtivät liikkeelle,
että siihen aivan valmistumaton herra Mahlhuber lensi vieraan syliin
istumaan.

»Pyydän tuhannesti anteeksi!» huusi hän kimmahtaen, omalle paikalleen
asettuakseen, uudelleen pystyyn niin nopeasti kuin se oli hänelle
mahdollista, ja tehden vieraalle kohteliaan kumarruksen, joka kuitenkin
oli vähällä tehdä tepposen naiselle, »en luullut, että lähtisimme niin
nopeasti; tuskinpa kello voi vielä olla yhtätoista».

Vieras ei vastannut sanaakaan. Hän oli ensin synkkänä rypistänyt
kulmakarvojaan, mutta katsaus mieheen itseensä lienee sanonut
hänelle, kenen kanssa hän tässä oikeastaan oli tekemisissä. Antaen
siis kasvoilleen taas entisen levollisen ilmeen hän katsoi ääneti ja
vakavana suoraan häntä vastapäätä olevaan kakkoseen, aivan niinkuin
herra kauppaneuvosta ei olisi laisinkaan ollut maailmassa.

»Istukaa herran tähden kerrankin!» sanoi nainen, joka siihen saakka
oli pitänyt kättään suojellen edessään ja näytti pelänneen samanlaista
hyökkäystä, jollainen oli tullut vieraan herran osaksi; »minun hermoni
ovat jo ilmankin niin kiihtyneet ja ärtyneet».

Herra Mahlhuber kääntyi nopeasti kauniin puhujattaren puoleen, ja
tällä kertaa katukivitys heitti hänet nopealla tempauksella suoraan
ja kaikeksi onneksi hänen omalle paikalleen. Vaunun kamala räminä ja
huojuminen keskeytti tai esti silloin kaiken mahdollisen keskustelun.
Ei saattanut ymmärtää sanaakaan, ja matkustajat painautuivat vaitiollen
eri nurkkiinsa ja näkivät Gidelsbachin matalien talojen liukuvan
ohitseen — kauppaneuvos omituisin hiljaisen kaihon tuntein, molemmat
muut aivan välinpitämättöminä.

»Oi, saisinko pyytää teitä sulkemaan ikkunan, joka on teidän
puolellanne?» katkaisi nainen vihdoin hiljaisuuden, kun he olivat
jättäneet taaksensa Gidelsbachin viimeiset talot ja ilma huokui
esteettömästi ja raikkaasti yli kukkivien ketojen; »minulla on niin
kova hammassärky ja pelkään, että veto saattaisi vahingoittaa minua».

Vastapäätä oleva vieras ei päkähtänytkään paikallaan, ja kauppaneuvos
katsoi ensin naista ja sitten vastapäätä olevaa herraa hiukan
säikähtyneesti. Hänellä oli ollut hiljainen toivo saada lupa
gidelsbachilaisen sikaarin sytyttämiseen, ja jos ikkuna, johon ulkona
vallitseva ihmeellisen lämmin ilma ei ollut saattanut kiinnittämään
laisinkaan huomiota, suljettaisiin, ei sitä enää voisi ajatellakaan.

»Ettekö hyväntahtoisesti jo sulkisi vieressänne olevaa ikkunaa?»
sanoi nainen jälleen, suomatta hänelle pitkää miettimisaikaa, hiukan
kovemmalla äänellä, aivan kuin peläten, että hän kaiken lopuksi kuulee
huonosti; »en voi sietää tuulta».

»Mutta, rouva, tällaisella ihanalla ilmalla?!» uskalsi kauppaneuvos
pintapuolisesti huomauttaa, sen kuitenkaan auttamatta häntä vähääkään;
sillä nainen, jolla oli kutakuinkin päättävä luonne ja joka
todennäköisesti oli ollut matkoilla jo useita kertoja, yksinkertaisesti
nousi seisomaan, kumartui hieman arasti väistyvän naapurinsa ylitse,
nojasi vasemmalla kädellään ikkunanpuitteeseen ja nosti itse ruudun
ylös. Herra Mahlhuberista tuntui siltä kuin nainen silloin olisi
itsekseen mutissut jotakin, mikä ei kuulostanut juuri kiitokselta; hän
ei kuitenkaan voinut sitä täysin ymmärtää ja oli todella myöskin tuosta
päättäväisestä liikkeestä liian hämillään, kiinnittääkseen siihen
oikein huomiota.

Kaikki keskustelun mahdollisuus näytti siten jälleen tyrehtyneen,
ja häntä vastapäätä olevan miehen — joka todennäköisesti oli
englantilainen — näyttäessä mykältä kiskoi nainen isosta, sisältä
vihreällä vahakankaalla vuoratusta eväsvasusta esiin vihanneksia,
sämpylävoileipiä, makkaraa, juustoa ja linnunpaistia ja aloitti
päivällisensä, nähtävästi säästyäkseen ostamasta seuraavalla asemalla
ateriaa, jonka nauttimiseen vaunun ohjaaja tavallisesti antoi kymmenen
minuutin ajan.

Herra kauppaneuvos mukautui kohtaloonsa, siirrähti paikoilleen, nojasi
päätään taaksepäin, pyysi vastapäätä olevalta herralta, saamatta
häneltä taaskaan mitään vastausta, anteeksi, jos hänen jalkansa
mahdollisesti häiritsisivät tätä, pani kädet ristiin helmaansa ja
koetti nukahtaa. Sen hän sai tehtyäkin samalla hetkellä kun ajaja
puhalsi torveaan, vaunu pysähtyi, vaununhoitaja avasi oven ja
huusi, että tässä syödään päivällistä ja että matkustajain olisi
hyväntahtoisesti tultava pois vaunusta.

Vieras nousi silloin ilman muuta — loppujen lopuksikaan hän ei
saattanut olla englantilainen, sillä hän näytti aivan hyvin ymmärtävän
saksaa — astui kauppaneuvoksen liikavarpaille, pyytämättä sitä anteeksi
— kyllä hän sittenkin oli englantilainen — ja lähti vaunusta syömään
päivällistään, kun taas nainen, kauppaneuvoksen päättämättömänä
aprikoidessa mitä tehdä, suljetti taas vaunun oven pelätyn hammassäryn
takia. Kunnes hän oli asiaa harkinnut, kului useita minuutteja, ja kun
hän lopuksi vihdoinkin käski vielä kerran avata oven ja meni ulos, sai
hän siellä vielä sen verran aikaa, että ehti maksaa ruokansa puolella
taalerilla ja huomata liemen olevan liian kuumaa syötäväksi, kun ajaja
toitahdutti taas lähtömerkin ja vaununhoitaja kiskaisi auki oven,
huutaen: »On aika lähteä, hyvät herrat!»

»Aterian jälkeen», kuten herra Mahlhuber nyt sanoi, hän oli tottunut
nukahtamaan, ja vaikkapa ruoka oli häneltä jäänytkin saamatta, ei
se hänestä näyttänyt riittävältä syyltä myöskin unen menettämiseen.
Toistaen kaikki entiset valmistelunsa hänen tällä kertaa tosiaankin
onnistui pysyä vaununnurkkauksessaan, ja vasta aurinko, joka paistoi
vinosti sisään vaununikkunasta, suoraan hänen silmiinsä, herätti hänet
hänen makeasta unestaan, jota hän oli nauttinut kutakuinkin kaksi
kokonaista tuntia.

»Ah, saisinko pyytää teitä nostamaan ikkunaruudun ylös?» olivat
ensimmäiset sanat, jotka kajahtivat hänen vielä unenhortoiseen
korvaansa, kun hän heräsi ja katsoi hiukan hämmästyneenä ympärilleen
— sillä siihen saakka hän oli vakavarmasti uskonut makaavansa
kotona sohvallaan ja ihmetteli, minkä ikkunan Dorothee tahtoi ylös
nostettavaksi — ja hänen kaunis naapurittarensa tyrkkäsi häntä hiljaa
ja lisäsi kuiskaten: »Tuo toinen herra on varmaankin kuuro taikka ei
ymmärrä ollenkaan saksaa, sillä ei sillä hyvä, ettei hän liikahdakaan,
kun häneltä jotakin pyydän, ei, hän vetää joka kerta ikkunanruudun
yhtä nopeasti alas kuin minä voin saada sen ylös — hän ei välitä
hiukkastakaan hermoistani.»

»Se raakalainen!» sanoi kauppaneuvos täyttäessään huoaten hänen
pyyntönsä — eihän hän voinut sallia, että hänet asetettaisiin samaan
ihmisryhmään kuin sellainen mies! Mutta tämä lyhyt sananvaihto
olikin poistanut esteet, jotka siihen saakka olivat näyttäneet
olevan keskustelun syntyä haittaamassa. Herra Mahlhuber vilkaisi
naapurittareensa, joka nyt oli nostanut ylös harsonsa ja jolla näkyi
olevan säännölliset, milteipä somat piirteet, jollei hän enää nuori
ollutkaan, ja sanoi hiukan epäröivästi päätään pudistaen — toinen
matkustaja par'aikaa nukkui tai ainakin piti kiinni silmiään, ja hän
siis ehkä uskaltaisi tehdä sellaisen huomautuksen: »Niin, matkustus
tuottaa monenlaista harmia.»

»Sitäpä en juuri tiedä», vastasi kaunis naapuritar, ottaen taas huivin
poskeltaan heti kun ikkuna oli suljettu, »olen aina iloinen kun pääsen
liikkeelle; kyytivaunussa vain tuntuu pitkäveteiseltä, kun on jo
tottunut matkustamaan junassa.»

»Niin!» sanoi herra Mahlhuber. Hän ei ollut vielä koskaan matkustanut
junassa.

»Minulle on matkustaminen huvia», sanoi nainen.

Herra Mahlhuber voihkaisi, sillä tuo muistutti hänen mieleensä sen
surullisen, ja vakavan syyn, joka oli karkoittanut hänet hänen
kodistaan, ja vastasi hiljaa ja päätään pudistaen: »Ah, toivoisinpa
voivani sanoa samoin, mutta mikä asia tahansa lakkaa olemasta huvi, jos
sen kerran lääkäri meille määrää.»

»Oletteko sairas?» kysyi nainen osanottavasti.

»Sairasko?» toisti Mahlhuber ja hengähti helpotuksesta, sillä
keskustelu luisui alalle, jolla hän tunsi olevansa kotonaan, »sairasko?
— olen ja en; ei oikeastaan voi käyttää sanaa sairas. Oletteko koskaan
kuullut puhuttavan suuresta maksasta?»

»Suuresta maksasta? Olenpa kylläkin. Strassburgilaisia pidetään
parhaimpina, mutta kälyni on saavuttanut niin suuren taidon
niiden valmistamisessa, ettei niitä voi laisinkaan enää eroittaa
strassburgilaisista.»

»Ei, sitä minä en tarkoita», sanoi kauppaneuvos hämillään, ja vilkaisi
epäluuloisesti vastapäätä istuvaa vierasta, jonka silmät kyllä
olivat yhä vielä kiinni, mutta jonka suupielissä hän kuitenkin luuli
huomaavansa pahanilkistä värähtelyä, »minä itse sairastan sitä —
maksani on kolme tuumaa liian suuri».

»Kolme tuumaa? Taivas varjelkoon!» sanoi nainen, »mutta mistä te
tiedätte sen niin tarkalleen?»

»Oh, tiede on siinä asiassa huomattavasti edistynyt», jatkoi
kauppaneuvos nopeasti, »sellainen rasvainen epämuodostuma maksassa
ei meidän aikanamme liene ollenkaan harvinainen, ja sen suhteesta
kylkiluihin, palleaan ja vatsaan voi kutakuinkin tarkkaan laskea,
kuinka suuri se on.»

Nainen liikahti hiukan tuskaisena istuimellaan ja kauppaneuvos jatkoi:
»Tämän sairauden kanssa yhteydessä on, vaikka lääkärini yhä vielä
tahtoo väittää sitä vastaan, muuan ei suinkaan mitätön leikkaus, jonka
sain joku aika sitten kestää.»

»Leikkaus? Mutta, minä pyydän —»

»No, se ei ollut suorastaan hengenvaarallinen», lisäsi kertoja
nopeasti, sillä hän pelkäsi kuuntelijansa olevan siitä kenties
huolissaan, »mutta jokainen ihmisruumiiseen tehty viillos on tavallaan
vaarallinen, sillä eihän voi koskaan tietää, mitä seurauksia siitä on,
mitkä jalot elimet siitä vioittuvat».

»Ah, kuulkaahan — jos teidän olisi oikein —»

»Se oli vain pään hiusten peittämässä osassa oleva paise», jatkoi
pieni mies, otti matkalakin päästään ja taivutti päätään naiseen päin,
»jokseenkin kyyhkysenmunan kokoinen paise, katsokaahan tänne, — se
liikkui hiukan, kun sormella kosketti sitä, eikä se oikeastaan ollut
erikoisen kipeä. Mutta omituista oli, että teki kipeää, jos siihen
kauan painoi; paise pysyi aivan sinällään, olipa kieli tahmeinen tai
ei; mutta kun olin hetken aikaa painanut sitä, niin suuni kuivui
merkillisesti ja rupesi maistumaan eriskummaiselta, mädältä.»

»Mutta, minä pyydän, lakatkaa Herran tähden!» huusi nainen kauhuissaan,
»minä pyörryn, jos jatkatte vielä kaksikaan minuuttia sellaisia
hirveitä asioita! Mitä teidän paiseenne minuun kuuluvat?»

»Mutta sehän on leikattu pois!» huusi kauppaneuvos, joka näytti
luulevan, että nainen ei ollut vielä oikein ymmärtänyt häntä, »ja juuri
tuo neule —»

»Minä huudan apua, jollette lakkaa!» keskeytti nainen hänen puheensa,
käyden tosiaankin kalmankalpeaksi. »Herra, olenhan sanonut teille,
etten voi kuulla teidän inhoittavia kuvauksianne. Pitäkää te maksanne
ja paiseenne omina tietoinanne, tai minä menen ulos istumaan
kuljettajan viereen. — Jeesus Maria! Minun hermoni!»

»Saanko ehkä tarjota teille hieman hajuvettä?» sanoi arasti herra
kauppaneuvos, joka ei laisinkaan ollut olettanut saavansa kuulla
sellaisia väitteitä sairauttaan vastaan, pistäen samalla kätensä
taskuun, etsiäkseen pikku pulloaan; »se tekee ehkä hyvää teille».

»Kiitos, kyllä», sanoi nainen ja ojensi kätensä, ottaakseensa tarjotun
hajuveden vastaan. Mutta herra Mahlhuberilla itselläänkään ei vielä
ollut sitä, ja oikeanpuolinen takintasku oli niin täynnä eri esineitä:
paperiin kiedottuja sämpylöitä, silmälasikotelo, nuuskarasia, ja
sitten kirottu pistooli, että hän vakaasti päätti tänä iltana panna
ne matka-arkkuunsa alimmaiseksi. Hän ei saattanut laisinkaan löytää
pikku pulloa, ja hän rupesi, kun nainen yhäti piti kättään ojennettuna,
yhä huolestuneempana ottamaan esiin eri esineitä ja panemaan niitä
vieretysten.

»En lainkaan ymmärrä», mutisi hän sitä tehdessään, »mihin muualle —
Darothee — olisi voinut pistää sen pikku pullon, kuin — kuin tähän
takataskuun. Tuo tuossa on paperiin kääritty sämpylä — tämä», hän otti
taskustaan pistoolin ja pani sen viereensä, »tämä on —»

»Herran tähden, mitä te pyssyllä teette?» huusi nainen niin kovalla
äänellä, että heitä vastapäätä oleva vieras heräsi, aukaisi silmänsä
ja katsahti heitä pikaisesti, mutta vaipui sitten jälleen entiseen
asentoonsa, »se ei kai kuitenkaan ole ladattu?»

»Vielä mitä!» hymyili kauppaneuvos hämillään. Hän oli vihdoinkin
löytänyt pullosen ja ojentanut sen naapurittarelleen ja koetti nyt,
saadakseen hänet vakuutetuksi, puhaltaa epäillyn pistoolin piipun
lävitse. Mutta turhaan hän puhalsi posket pullolleen ja kävi aivan
punaiseksi kasvoiltaan.

»Se on tukossa», sanoi hän sitten, joko itseänsä tai pistooliansa
puolustellen.

»Älkää vain pitäkö tuota kauheaa kapinetta minua kohden käännettynä!»
huusi nainen, joka oli kaikkea muuta kuin rauhoittunut epäonnistuneesta
yrityksestä; »jos se laukeisi.»

»Minä todistan teille, ettei ole pienintäkään vaaraa», sanoi
kauppaneuvos päättävästi pelkäävälle, heikolle olennolle, ja, vetäen
hanan vireeseen, tähtäsi kauniin matkatoverinsa häntä vastapäätä
olevaan hatturasiaan.

»Herran tähden, mitä aiotte tehdä?» huusi nainen, nyt todellakin
peloissaan; mutta hän ei ehtinyt kysyä enää mitään muuta, sillä hirveä
pamaus, joka vähällä oli halkaista heidän kaikkien rumpukalvot,
räjähti, heidän edessään välkähtävän salaman seuraamana, ahtaassa
vaunussa, ja seuraavassa silmänräpäyksessä tiheä, läpitunkematon
ruudinsavu täytti vaunun kokonaan. Nainen päästi silloin tietysti
kimakan kirkaisun ja pyörtyi. Hevoset tempoivat valjaitaan ja olivat
vähällä pillastua, ja ajaja sekä vaununhoitaja tarvitsivat vähintäänkin
kymmenen minuuttia saadakseen ne taas levollisiksi ja tasaiseen
käyntiin.

Vain vieras, joka hetkiseksi oli tykkänään peittynyt ruudinsavuun, ei
sanonut sanaakaan, vaan istui sitä salaperäisempänä ja uhkaavampana
läpitunkemattomassa savussa. — Taivaan Jumala, jos luoti olikin osunut
häneen ja hän oli kuollut! Kauppaneuvos ei uskaltanut ojentaa kättään
saadakseen kamalan epäluulon todistetuksi todeksi tai aiheettomaksi.

Vaunu pysähtyi vihdoinkin. »Hoo, ptruu, hitto vieköön, ettekö pysähdy,
hullut elukat! — Noo, ptruu, hevoseni, soooo — humma kiltti, kas niin,
kimo!» kuuluivat rauhoitushuudot ulkoa, ja ohjaaja hyppäsi istuimeltaan
ja kiskaisi oven auki.

»Tuhat tulimmaista, mitä täällä on tapahtunut?» huusi hän, ponnahtaen
taaksepäin, kun valkoinen, lämmin tulikivenkatku, joka nyt sai
tervetulleen ulospääsytien, virtasi vasten hänen kasvojaan, »mikä
täällä pamahti?»

Nainen makasi pyörtyneenä, eikä kauppaneuvos voinut vastata, sillä
hänen tuskaisa katseensa etsi häipyvän savun lävitse vieraan
äänettömänä paikallaan istuvaa olentoa. Hän tahtoi ensin olla varma
siitä, ettei ollut tapahtunut mitään onnettomuutta, vaikka hän tietysti
ei ymmärtänyt, miten panos ja niin hirvittävä panos, oli voinut päästä
hänen aivan viattomana pidettyyn aseeseensa. Savun häipyessä tulivat
myöskin toisessa nurkassa olevan vieraan kasvot näkyviin, mutta niin
kammottavan vääntyneinä, punaisina ja uhkaavina, silmien säikkyessä
säkenöivinä ja vaanivina puolittain kiinni olevien luomien takaa, että
kauppaneuvos aikoi jo tarttua hänen käsivarteensa ja pudistaa hänet
henkiin, kun vaununhoitaja jälleen katkaisi hiljaisuuden.

»Kuka on kuollut?» huusi hän, eikä suinkaan vain piloillaan, sillä
vaunussa vallitseva kamala hiljaisuus tuntui hänestä itsestäänkin
epäilyttävältä. »Vie sun peijakas, jos joku tahtoo ampua kuulan
kalloonsa, ei hänen sitä varten sentään tarvitse asettua Baijerin
kuninkaallisen kyytilaitoksen vaunuun, niin että hevoset vielä loppujen
lopuksi pillastuvat ja saavat kaiken lisäksi pahaa aikaan. — No?»
lisäsi hän sitten hämmästyneenä, kun vähitellen saattoi savun läpi
tuntea kaikki kolme matkustajaa ja näki jokaisen yhä olevan hengissä,
vaikkakin hän vielä tarkasteli epäluuloisesti kauppaneuvosta vastapäätä
istuvaa herraa — että nainen oli pyörryksissä, se oli itsestään selvää.
»Mitä pirua te sitten olette täällä tehnyt? — Ah riiviö», huusi
huusi hän äkkiä, kun hänen katseensa osui hänen vieressään oleviin
matkakapineihin, »ammuttu suoraan hatturasiaan».

»Hatturasiaan?» huusi nainen kauhuissaan ja kimmahti nyt äkkiä sekä
erityisettä avutta pystyyn tainnostilastaan. Mutta vieras herra kävi
yhä punaisemmaksi kasvoiltaan. »Pyhä Jumalan äiti, minun hattuni!»

»Mutta kuka täällä vaunussa sitten on ampunut?» huusi vaununkuljettaja
nyt ankarin virka-ilmein, naisen vaipuessa hatturasian viereen
tarkastamaan syntynyttä vahinkoa, »minä teen teistä ilmoituksen
ensi kyytilaitosvirastossa. Te siinä, mitä te teette panostetulla
pistoolilla kuninkaallisessa kyytivaunussa?»

»Ilmoituksen kyytilaitosvirastossa?» huusi kauppaneuvos, hirveän
säikähtyneenä, »ja sen teette tuon kirotun pistoolin takia, jota
vastaan olen taistellut kaikin voimineni?»

»Te ette saa laisinkaan pitää pistoolia täällä vaunussa», sanoi
kuljettaja ankarasti.

»Toivoisin, etten olisi koskaan nähnyt sitä!» huusi kauppaneuvos vihan
vallassa; »tuossa on», lisäsi hän sitten ja heitti aseen, laisinkaan
ajattelematta, että ikkuna oli paikallaan, keskeltä ruutua ulos tielle,
niin että sirpaleita lensi ympäri vaunun ja putosi kilisten ulos
kovalle viertotielle.

»Jeesus Maria», kirkui nainen, »minun hattuni!»

»Herra, ruutu maksaa yhden guldenin ja viisikolmatta kreuzeria!» huusi
kuljettaja.

Tällä hetkellä nainen veti hiukkasiksi ammutun, ihmeen kauniisti
koristetun ja aikoinaan nauhoilla ja kukilla somistetun olkihatun
murskatusta kotelosta. Koko suuri panos oli mennyt viistoon sen
lävitse ja pirstonut sen tykkänään, niin että repaleet roikkuivat, ja
ensi kertaa äännähti nyt toinenkin vaunun nurkassa oleva matkustaja,
päästäen sellaisen äänen kuin joku sisäelin olisi pamahtanut hänessä
rikki. Mutta miltei samalla hetkellä hän taukosi taas ja rupesi nyt
niin tuimasti aivastelemaan ja yskimään, että kävi ihan siniseksi
kasveiltaan.

»Ja tässä on koko pielus ammuttu hajalle!» huusi nyt kyytivirkamies,
joka oli siepannut pois hattukotelon saadakseen aiheutetusta vahingosta
selon. »Herra, te saatte nähdä kamalan suuren laskun!»

»Minun hattuni, hyvä Jumala, minun hattuni!» vaikeroi samalla nainen,
»mitä minä nyt panen päähäni, mitä minä panen päähäni?»

»Mielellänihän minä maksan kaikki», voihki kauppaneuvos aivan
epätoivoissaan, »kun vain sanotte minulle, mitä se maksaa!»

»Voi sun suutari», huusi kuljettaja äkkiä, katsoen kelloaan, »nyt
olemme viivytelleet tässä jo puolikahdeksatta minuuttia, ja minä tulen
asemalle liian myöhään — vetäkäähän hameenne sisälle, hyvä rouva —
heittäkää se roska tielle, sitä ei kuitenkaan voi enää käyttää; kas
niin», sanoi hän sitten, lyöden oven kiinni ja asettuen entiselle
paikalleen, »anna mennä, kuski!»

»Tuolla maassa on vielä pyssy», sanoi tämä luoden muhoilevan
syrjäsilmäyksen ja viitaten peukalollaan olkapäänsä ylitse, »jätämmekö
me sen sinne?»

»Mitä se roska sinua liikuttaa? Anna mennä!» kuului vastuunalaisen
kyydinjohtajan tuima vastaus, ruoska viuhahti ja läjähti lähimmän
hevosen selkään, ja eespäin kiiti kolisten valjaikko taas täyttä ravia,
jotta hukattu aika saataisiin korvatuksi.

Kauppaneuvoksella oli sillä välin vaunussa ankara tehtävä saada
rauhoitetuksi vihastunut ja onneton nainen, joka näkyi olevan
ihmeellisesti kiintynyt hattuunsa, aivan niinkuin se olisi ollut
palanen häntä itseään. Hän itki ja torui ja käyttäytyi kuten häijy
lapsi, jonka jokin leikkikalu on mennyt rikki ja joka nyt ei tahdo
tietää lohdutuksesta eikä tyynnytyksestä mitään. Lopuksi, juuri vähää
ennen kun päästiin seuraavaan pysähdyspaikkaan, ymmärsi hän vihdoin
niin paljon, että määräsi hatusta ja kotelosta mahdollisimman suuren
maksun, jonka kauppaneuvos heti paikalla maksoi hänelle, iloissaan
siitä, että pääsi niin vähällä. Mutta sittenkään hän ei suonut mitään
rauhaa, sillä sen asian tultua järjestykseen, johtui hänen mieleensä
äkkiä taas hänen siihen saakka unohtamansa hammassärky, jonka
parantamiseksi ei särkynyttä ikkunaa enää voitu sulkeakaan, ja nyt
nähtiin, että onneton pistooli oli tuottanut pahennusta ja turmiota
kaikille tahoille.

Toinen matkustaja sitävastoin istui tässä sekamelskassa yhtä
levollisena ja liikkumattomana kuin ennenkin eikä sanonut sanaakaan;
hän oli joka tapauksessa mykkä, jollei kuuromykkä, tai ainakaan hän ei
ymmärtänyt tavuakaan heidän kieltänsä.

Mutta kauppaneuvoksen päässä askartelivat toisenlaiset ajatukset
kuin huolehtiminen salaperäisestä vieraasta. Kaikeksi onneksi ei
kukaan tuntenut häntä; kyytilaitoksen kanssa hän ei ennen ollut
tullut minkäänlaiseen kosketukseen, ja kirjoihin hänet oli merkitty
yksinkertaisesti vain Mahlhuberin nimisenä. Niitä paria guldenia,
jotka se oli hänelle maksanut, hän piti vain oppirahoina myöhemmän
ajan varalta ja itseään yhä vielä onnellisena, kun oli päässyt niin
halvalla. Seuraavalla asemalla hän maksoi myöskin ruudun yhdellä
guldenilla viidelläkolmatta kreuzerilla sekä pieluksen ja muut
kuninkaalliselle kyytivaunulle tuottamansa vahingot viidellä guldenilla
kolmellakymmenellä kreuzerilla, lisäten tietysti summaan varsin
tuntuvat juomarahat ajajalle ja kuljettajalle, ostaakseen siten heidän
vaitiolonsa. Hän kiitti myöskin Jumalaansa, kun hän vihdoinkin sai
tilaisuuden poistua vaunusta ennenmäärätyllä pysähdyspaikalla muutamia
minuutteja vaille yhdeksän illalla ja pääsi kuten epämiellyttävästä
muistosta tähänastisesta seurastansa, jossa hän enää ei ollut
uskaltanut sanoa sanaakaan. Mikä onni, ettei hän ollut ottanut
Dorotheen serkkua mukaan!

Asianomaiseen paikkaan saavuttuaan ja kun kuljettaja oli nostanut
vaunusta hänen matkatavaransa, joista kukaan ei enää näyttänyt
kyytiaseman edessä mitään välittävän, hän otti matkalaukkunsa ja
sateenvarjonsa, keppinsä ja istuinpatjansa, kääntyi vielä kerran
ympäri ja sanoi kohteliaasti kumartaen vaunun sisustaan päin: »Hauskaa
matkaa!» mihin nainen vastasi hiljaa mutisten »Jumalan kiitos!»

»Hyvää yötä, herra kauppaneuvos!» sanoi vieras, joka siihen saakka ei
ollut lausunut tavuakaan, ja siten puhuteltu seisoi siinä matkakapineet
kädessä todellakin suu puoleksi auki pelkästä hämmästyksestä; mutta
samalla kuljettaja löi oven kiinni, hevoset olivat valjaissa, ja pois
sitä mentiin ratisevin torventoitotuksin pikku kauppalan hiljaisia
teitä pitkin, yli kurjan kivityksen niin nopeaan kuin hevoset
saattoivat juosta.




4. MAJATALO JA NEITI


Kauppaneuvos Mahlhuber seisoi yhä, kuten hänet edellisessä luvussa
jätimme, useita minuutteja tosiaankin sanattomana hämmästyksestä ja
kummastuksesta, kunnes hän ei enää voinut kuulla rattaidenkaan jyrinää.

»Hyvää yötä, herra kauppaneuvos», oli sanonut tuo mies, joka koko
matkalla ei ollut lausunut tavuakaan ja jota hän oli pitänyt kerran
englantilaisena ja sitten kuuromykkänä, kunnes oli tullut vakuutetuksi
siitä, että lopuksi se kuitenkin saattoi olla englantilainen. »Hyvää
yötä, herra kauppaneuvos» — mistä, taivaan tähden, mies tiesi hänen
nimensä?

»No — mitäs näille tavaroille tehdään?» sanoi tällä hetkellä ääni hänen
takaansa, ja kun hän kääntyi, seisoi jonkunlainen kyytilaitoksen ajajan
ja rengin sekasikiö, ylhäältä virkapuvussa ja alhaalta alushousuissa ja
tohveleissa, päässään yömyssy ja kädessään tallilyhty, hänen rinnallaan
ja viittasi viereensä pinottuihin kirstuihin ja hattukoteloon. »Tänä
iltana ei enää tule kyytiä.»

»Vai niin — se on ikävä», sanoi herra Mahlhuber kokonaan ajatuksissaan,
»tai se ei oikeastaan tee mitään», jatkoi hän sitten ajatuksiaan
kooten, »sillä minä jään tänne yöksi».

»Tänne — kyytiasemalle?» kysyi mies ja valaisi hämmästyneenä hänen
kasvojaan.

»No eikö tässä aivan lähellä ole majatalo?» kysyi matkustaja hiukan
äimistyneenä; »niin minulle ainakin sanottiin».

»Majatalo? — ei, ei juuri niin — kapakka on tuolla», kuului hiukan
töykeä vastaus.

»Hm!» sanoi kauppaneuvos ja katsoi hiukan epäluuloisesti matalaa,
kolkkoa rakennusta, jonka alakerran tuvassa paloi vain kynttilä, »ja
voiko siellä saada jotakin syötävää ja hyvän vuoteen?»

»Syötävää kylläkin», sanoi mies ja valaisi matkakirstuja,
arvostellakseen niiden mukaan matkustajaa itseään, »mutta hyvää
vuodetta — ei, jollette tahdo maata oljilla ajurien kanssa».

»Maata oljilla?» toisti kaikkiin kodin mukavuuksiin tottunut mies
kauhuissaan, »kuinka minä voin maata oljilla?»

»Niin, sitä minä en tiedä, jollette te tiedä sitä», sanoi puolittainen
renki välinpitämättömästi, »mutta jätetäänkö nämä matkakirstut tähän
tielle?»

»Ja eikö ole mitään mahdollisuutta päästä kyytiasemalle yöksi?»

»Voihan toki kysyä», sanoi mies, laskien maahan lyhtynsä ja kiskaisten
housujaan hiukan ylöspäin, »usein neiti ottaa vieraita luokseen, usein
taas ei — aivan kuinka sopii». Ja odottamatta vastausta hän hitaasti
ja vetelästi meni, jättäen kauppaneuvoksen matka-arkkujen ja lyhdyn
luokse, kapeita kiviportaita myöten kyytiasemalle. Mutta »neiti», kuten
hän oli nimittänyt heti senjälkeen ovessa näkyvää naista, ei näyttänyt
voineen vastustaa hänen kaunopuheisuuttaan, sillä hänen vieraanvarainen
äänensä huusi heti senjälkeen portailta ei juuri rohkaisevaa, mutta
kuitenkin enempiin selvityksiin aihetta antavan kysymyksen: »Kuka
siellä sitten on?»

Vaara, että hänen olisi vietettävä yö, jonka takia hän oli matkansa
keskeyttänyt, oljilla, teki kauppaneuvoksen kaunopuheiseksi; hän
meni ovea lähemmäksi, esitteli itsensä — tallilyhdyn valossa, jota
hän siinä tarkoituksessa piti ylhäällä — matkustajana, jonka oli
terveytensä takia matkustettava kyydillä ja jonka täytyisi pelätä
mitä pahinta, jollei saisi viettää yötä lämpimässä vuoteessa, aikoipa
jo ruveta puhumaan maksastaan ja ehkä myöskin sen kanssa yhteydessä
olevasta paiseesta, kun neiti, joka heti tunsi hänessä rauhallisen,
kunnioitettavan kansalaisen, tai ehkäpä suorastaan valtion virkamiehen,
huusi hänelle lohdulliset ja jo paljon ystävällisemmät sanat »Tulkaahan
lähemmäksi!» ja määräsi osittaisen kyytivirkailijan kantamaan herran
tavarat »viheriään kamariin».

»Viheriään kamariin!» Jo tuo nimitys kajahti hauskalta, ja hiljaa
mutisten »Jumalan kiitos!» herra Mahlhuber tarttui tavaroihinsa ja
seurasi lyhtyä sekä yhtä arkkua kantavaa palvelevaista olentoa portaita
myöten ylös taloon.

Seuraava tunti kului matkustajalta yleensä sen epämiellyttävän
tunteen vallassa, ettei hänellä ollut mitään paikkaa, missä olisi
ollut kotonaan. Kaikki oli hänelle vierasta ja outoa tuvassa:
puutuolit, merkillinen haju, matala, savuttunut katto, seinillä olevat
hirveät taulut, irvikuvat pyhimyksistä ja marttyyreistä sekä niiden
välillä Napoleon, joka ratsasti laukkaa jäätikön huipulla, kun taas
vastakkaisella seinällä riippui maan isien ja äitien valopainoskuvia.
Kammottavalta näytti myöskin vanha seinähylly; siinä oli vanhan
alabasteripylväillä koristetun wieniläisen pöytäkellon vieressä
viheliäiseksi maalattu kipsikoira, jolla kerran oli ollut liikkuva
pää ja joka nyt surkeasti kurotetuin kauloin tuijotti allensa tupaan,
kun taas toiselle puolen asetetussa valkokaulaisessa, yläosastaan
särkyneessä lasikarahvissa oli kimppu ruovonpäitä sekä muutamia
punaisia ja keltaisia tekokukkia.

»Neiti» käänsi kuitenkin hänen huomionsa muista seikoista pois,
tiedostaessaan, mitä vieras käskisi valmistaa illalliseksi. Valinta oli
helppo, sillä paljon valittavaa ei ollut: lämmitettyä vasikanpaistia
kuivattujen päärynäin kera ja puoli pulloa punaviiniä, »parasta lajia»,
kuten kauppaneuvos vielä varovaisesti lisäsi, sillä vanhanaikaiset
paksuiksi hiotut viinilasit neliskulmaisina jalkoineen herättivät
hänessä hämärän aavistuksen happamesta maalaisviinistä, jota aavistusta
hän ei voinut heti karkoittaa mielestään.

»Tuletteko te kaukaakin?» kysyi nyt neiti, joka oli nostanut
esiliinaansa toiselta puolen ja käärinyt, ties minkävuoksi, hihansa
ylös.

»Gidelsbachista», sanoi kauppaneuvos viattomuudessaan, »ja — ja
kauempaa sieltä päin», lisäsi hän sitten hieman nopeammin, sillä olihan
hän päättänyt matkustaa tuntemattomana.

Neiti ei ollut juuri varsin nuori nainen, mutta »parhaassa iässään»,
noin kahden- taikka neljänneljättä vuoden vanha kenties, ulkomuodoltaan
kuitenkin varsin nuorekas: pitkät kiharat, taaksepäin jakaukselle
suitut hiukset ja isot kultaemaljiset korvarenkaat. Hänen pukunsa kuosi
kuului joka tapauksessa jo menneeseen ikään, ja kysymyksensä vieraalle
hän teki kainosti, tyttömäisen arasti, mikä oli omituisena vastakohtana
hänen vakaville sanoilleen.

»Ah, Gidelsbach on niin kauniilla paikalla!» lausui neiti, ottaen tämän
tutun nimen lähtökohdakseen, »minun rakkain toiveeni on aina ollut asua
siellä. Se on varmaankin oikea paratiisi. Onko se paikka teille tuttu?»

»Hiukkasen», sanoi kauppaneuvos, kieltäen kotikaupunkinsa; »ruoka on
kai pian valmista?»

»Silmänräpäyksessä», sanoi neiti, melkein tahtomattaankin puoliksi
kohottautuen kysymyksen kuullessaan tuolilta, mutta sitten heti taas
vaipuen istualleen. »Mutta sitähän minä heti aloinkin kysyä, onko
teillä asioita Otzlebenissä toimitettavana.»

»Missä?» kysyi kauppaneuvos hämmästyneenä.

»Otzlebenissä.»

»Otzlebenissä! —'Missä se on?»

»Täällä, se on tämä paikkakunta, missä olemme.»

»Onko tämän nimi Otzleben? — Vai niin — ei — aioin vain olla täällä
yötä; eikö totta: vasikanpaisti on heti valmista?»

»On — silmänräpäyksessä», sanoi neiti, taas kimmahtaen istuimeltaan,
ja myöskin kauppaneuvos nousi ja rupesi kävelemään nopein askelin
edestakaisin huoneessa. Hän oli kylmissään, ja kun hiekka narskui
lattialla hänen jaloissaan, herättäen aivan oudon tunteen, näytti huone
kolkon, pöydällä palavan yhden ainoan talikynttilän valossa jälleen
niin hiljaiselta ja autiolta kuin se aluksi oli hänestä näyttänyt.

Palvelustyttö avasi tällä hetkellä oven ja tuli sisälle, tuoden tosin
karheata, mutta puhdasta liinaa, jonka hän levitti pöydälle ja jolle
järjesti lautasen, veitsen ja haarukan, poistuen sitten hakemaan
iltaruokaa. Neiti oli sillä välin ottanut hiotun viinilasin kaapin
reunalta ja pyyhkinyt esiliinannurkallaan pois siihen kerääntyneen
tomun sekä useita kuolleita kärpäsiä. Sitten hän asetti pullon
pöydälle, ja muutamaa minuuttia myöhemmin kauppaneuvos saattoi istuutua
vetelässä kastikkeessa uivan lämmitetyn vasikanpaistin ääreen ja ottaa
sitä eteensä niin paljon kuin halusi:

»Tänään tapahtui kai kyytivaunussa onnettomuus?» kysyi vihdoin neiti,
joka oli istuutunut häntä vastapäätä, riittävän äänettömyyden jälkeen.

»Onnettomuus?» sanoi kauppaneuvos, katsoen häneen hämmästyneenä ja
lakaten hetkiseksi pureksimasta, »mikä onnettomuus?»

»Jonkun matkustajan panostettu pistooli oli lauennut, oli ajaja
kertonut.»

»Ajaja tekisi viisaammin, jos pitäisi huolta hevosistaan!» murisi herra
Mahlhuber.

»Hän ei kai sentään osannut kehenkään?» jatkoi neiti hiukan päättävästi
kyselyään, päästäkseen asian perille.

»Kuka?» kysyi kauppaneuvos, »ajajako?»

»Ei, vaan matkustaja.»

»Ei minun tietääkseni», sanoi tämä, ryhtyen jälleen virkein voimin
tauonnutta työtänsä jatkamaan. Niin puhelias kuin hän muutoin
olikin, jos tapasi jonkun, jonka kanssa saattoi haastella ja jolle
kenties saattoi esittää kertomuksen sairaudestansa, niin araksi
ja pidättyväksi hän oli tullut tänä päivänä, jolloin juuri hänen
kertomuksestaan oli ollut niin pelottavat seuraukset, ja uteliaan
emännän täytyi pian luopua urkkimasta vaiteliaalta vieraaltaan
uutisia, joista tämä loppujen lopuksi ei tiennyt mitään, tai joista
hänen, päinvastaisessa tapauksessa, oli syytä olla puhumatta. Mutta
saadakseen tietää vieraansa nimen ja säädyn oli neidillä vielä toinen
keino, matkustajakirja, ja kun kauppaneuvos nousi pöydästä ja kaatoi
itselleen viimeisen pikarillisen viiniä pullostaan, jota hän oli varsin
uutterasti viljellyt, työnsi neiti sen ystävällisesti nyökäyttäen hänen
eteensä.

Kauppaneuvoksen ei auttanut muu kuin kirjoittaa siihen nimensä, ja
pian sen jälkeen oli Hieronymus Mahlhuber somasti piirretty nimi- ja
asuinpaikkasarekkeiden ylitse, joten hän taitavasti pääsi täyttämästä
viimemainittua. Sääty tai ammatti? — »Ka» — oli hän jo kaikessa
viattomuudessa, vanhaa tapaa noudattaen, alkanut kirjoittaa, kun hän
muisti asiain nykyisen tilan ja muodosti noista kahdesta kirjaimesta
Y:n, lisäten sen perään: »ksityismies». Muut sarekkeet hän täytti niin
tunnontarkasti kuin mahdollista ja pyysi sitten ystävällistä emäntäänsä
näyttämään makuupaikan, kun hän oli kauhean väsynyt ja halusi päästä
levolle. »Ja milloin menee kyytivaunu aamulla aikaisin taas ohitse?»

»Takaisin Gidelsbachiinko?»

»Ei, toista tietä.» — Mitä tekemistä hänellä oli Gidelsbachissa?

»Toinen? — Kello yhdeksän — pikemminkin pari minuuttia ennen.»

Se sopi hänelle, ja hän pyysi, että hänet herätettäisiin noin
neljännestä vaille kahdeksan tuomalla hänelle väkevää, kuumaa kahvia.
Neiti lupasi pitää kaikesta huolen parhaansa mukaan.




5. VIHERIÄ KAMARI


»Jumalan kiitos, päivä on päättynyt!» mutisi kauppaneuvos hiljaa
itsekseen, kun hän, istuinpatja toisessa sekä sateensuoja ja
päällystakki toisessa kädessä kulki matkalaukkua ja kynttilää kantavan
neidin seuraamana portaita myöten ylös »viheriään kamariin». »Nyt
nukutaan yö hyvin, ja sitten voi tässä jatkaa virkein voimin matkaansa.
— Ah, tämäkö on viheriä kamari?» keskeytti hän tuumailunsa, kun hänen
tiennäyttäjänsä työnsi auki jonkinlaisen ullakkokomeron ja pyysi häntä
tulemaan lähemmäksi, »hm, se on varsin yksinkertainen».

»Niin, meillä on täällä tosiaankin hiukan ahtaat tilat, herra
Mahlhuber», sanoi neiti, ja kauppaneuvos kääntyi nopeasti, milteipä
säikähtyneenä häneen päin. Mutta samassa hänen mieleensä juolahti
matkustajakirja, ja hän nyökkäsi myöntäen päällään neidin jatkaessa
anteeksipyyntöjään huoneen puolesta, ylistämällä sensijaan vuodetta,
jossa herra Mahlhuber makaisi kuten Abrahamin helmassa.

Kauppaneuvoksen mielestä tuntui hiukan epäselvältä, millaista se tulisi
olemaan, ja hän laski permannolle tavaransa, avasi katolle päin olevan
ikkunan, nosti painavaa höyhenpatjapeittoa, laski sen tutkivin, hiukan
epäluuloisin katsein takaisin ja katsoi sitten kynttilää, jonka neiti
oli asettanut pöydälle. Kun kaikki oli sikäli valmista, vetäytyi tämä
nyt takaisin ovelle ja näytti vain odottavan vieraan enempiä määräyksiä
tai kenties hänen kiitostaan siitä, että vuode oli niin oivallinen.
Mutta kauppaneuvos ajatteli vain lepäämistä ja rupesi aukomaan takin
nappeja, luoden olkapäänsä ylitse katseen emäntäänsä, nähdäkseen eikö
tämä merkki ollut kyllin selvä.

»No, herra Mahlhuber, onko kaikki niinkuin olla pitää?» sanoi tämä
vihdoin, kykenemättä lähtemään paikalta saamatta suosiollista
tunnustusta, »oletteko tyytyväinen?»

»Täydellisesti; nukkukaa oikein hyvin!» sanoi kauppaneuvos.

»Toivotan hyvää unta!» sanoi neiti. »Ja kun ette enää tarvitse
kynttilää, pyydän että ystävällisesti panette sen oven eteen lattialle;
noudan sen siitä myöhemmin. — Niin, nähkää hauskoja unia!» lisäsi hän,
hymyillen kohteliaimmalla tavallaan, ja katosi sitten, vieraan hiljaa
mutistun kiitoksen seuraamana, kuten oli tullutkin.

»Viheriä kamari!» mutisi tämä edelleen, kun näki olevansa yksin
ja katseli päätään pudistellen ympärilleen pikku huoneessa, jonka
rajoina oli kolmella taholla valkoinen kalkkiseinä ja neljännellä,
jonka vieressä vuode oli, kalteva, höyläämättömistä laudoista tehty
väliseinä, »viheriä huone? Koko pesässä ei ole viheriäistä pilkkuakaan!
Ja lakaistu täällä ei ole sitten kun viime viikolla — vuoteen alla
olkia, ja tuolla nurkassa pari vanhoja saappaita. — Hm, hm, Dorothee
on loppujen lopuksi oikeassa, ja parasta olisi ollut, että tohtori
Mittelweile olisi itse lähtenyt matkalle. Hyvä Jumala, tyyni, rauhaa
rakastava mies, mitä kaikkea olenkaan jo tänään kokenut ja tehnyt ja
— kärsinyt — hm, hm. No, nyt on ainakin ilta, ja suokoon rakas Jumala
meille rauhallisen yön.»

Näin sanoen kauppaneuvos veti yömyssyn korvilleen — sillä hän oli
yksinpuhelun aikana täydellisesti riisuutunut — ja nosti oikeaa
jalkaansa, mennäkseen korkeaan vuoteeseen, kun hän tuli ajatelleeksi
kynttilää ja sitä hänelle annettua tehtävää, että se olisi pantava
aivan oven viereen. Kynttiläsaksia ei kaiken lisäksi ollut vadilla,
eikä kauppaneuvos vihannut mitään niin suuresti kuin kynttilänsydämen
katkua. Vetäen siis jalkansa takaisin hän otti kynttilän ja vei
sen, sitä ennen kuitenkin vielä kerran pantuaan tohvelit jalkaansa,
määrätylle paikalle ja nousi sitten, syvään ja kiitollisesti
huokaisten, hyvin pehmeään, mutta hiukan isoon vuoteeseen. Siinä hän
veti peitteen leukaansa saakka ja odotti nyt, että neiti noutaisi
kynttilän, sillä sitä ennen hän ei kuitenkaan voisi nukkua.

Mutta hetki toisensa jälkeen kului, eikä neiti tullut; oven raosta veti
hiukan, ja liekki lepatti sinne tänne, niin että tali valui isoina
kimppuina alas. Ei kai tuosta vain koidu onnettomuutta?

»Hm, tuo on kiusoittavaa», mutisi hän nousten istumaan vuoteessaan,
nähdäkseen kynttilän paikan paremmin, ja painuen takaisin makuulle,
kun näki sen olevan aivan irti seinästä. Palavasta talikynttilästä
huolimatta hän kyllä vihdoin nukkuisi; mutta eipä vain, se oli
suorastaan mahdottomuus, ja jos odottaisi sitä, että kynttilänpätkä
palaisi itsestään loppuun, niin se voisi kestää vielä puoli tuntia
ja kauemminkin. Ainakin neljännestunnin hän jo oli odottanut
kiusaantuneena, yhä kärsimättömämpänä että se käytäisiin noutamassa
pois.

Tila kävi hänelle silloin sietämättömäksi, ja hän päätti nousta
vuoteesta sekä sammuttaa jo käryävän kynttilän. Saattaisihan hän
kääntää sen ylösalaisin, ja häntä suututti, ettei ollut jo aikoja
sitten tehnyt sitä. Ajatuksissaan hän suoritti tuon työn viisi tai
kuusi kertaa perätysten, sillä hän aikaili nousta juuri lämmenneestä
vuoteesta, ja käänteli silloin tietämättään oikeata kättään; mutta
kynttilä jäi kyllä ennalleen ja lepatti edelleen. Epätoivoisen
päätöksen tehden hän lopuksi heitti peitteen ylleen, heilautti
molemmat jalat vuoteesta ja työnsi ne tohveleihinsa sekä astui pari
askelta kynttilää kohden, kun hän äkkiä säikähtyneenä pysähtyi ja jäi
kuuntelemaan, kuin olisi ulkoa käytävästä kuullut jotakin. - Jos neiti
olisi tullut sisään juuri nyt ja nähnyt hänet sellaisessa puvussa! Ensi
säikähdyksessään hän todella aikoi paeta takaisin vuoteeseensa, mutta
— vuoteen alla kahisi jotakin oljissa, ja hän silmäsi nopeasti sinne:
siellä saattoi olla hiiri. Paitasillaan hän ei enää kuitenkaan voinut
jäädä seisomaan, ja kääntyen nopeasti ja päättävästi kynttilään päin
hän juuri kumartui ja ojensi kättänsä, sen ottaakseen, kun ovi avautui
ja neiti ilmautui samassa tarkoituksessa kynnykselle.

»Jeesus Maria!» huusi hän, aivan kuin olisi nähnyt aaveen, kun näki
edessään miehen, joka ei suinkaan ollut vastaanottokelpoinen, ja
samalla hetkellä, kun säikähtynyt neiti uudelleen läimäytti oven kiinni
ja katosi jäljettömiin, peräytyi kauppaneuvoskin vuodettaan kohti,
ällistyneenä mutisten: »Pyydän tuhannesti anteeksi!»

Kun kauppaneuvos lopuksi jälleen pisti päänsä esiin sen yli suojaksi
vedetyn peitteen alta, paloi kynttilä, jonka molemmat olivat jättäneet
paikalleen, levollisesti edelleen, eikä toista vuoteesta-nousemista
nyt käynyt ajatteleminenkaan. Se hirveä nainen saattaisi samassa
aikomuksessa yhä vielä seisoa oven takana ja jälleen valita saman
onnettoman hetken sen avaamiseen. Sen täytyi palaa loppuun, ja aivan
kuin epätoivoisesti itsensä voittaen hän vihdoin sulki silmänsä,
vakaasti päättäen nukkua, olipa huoneessa valoa tai ei. Siitä
huolimatta hän ei kyennyt sitä tekemään, ja noin puoli tuntia hän
lienee maannut unen ja valveillaolon rajamailla, kun loppuunpalanut
sydän vihdoinkin kaatui, lehahti vielä kerran heleään liekkiin ja
sitten sammui.

»Jumalan kiitos!» voihki kauppaneuvos, vain puolittain tietoisena
tilastaan, ja kääntyi nyt päättäväisesti oikealle kyljelleen,
saadakseen korvatuksi, mitä oli menettänyt niin kevytmielisesti
uhratusta yörauhastansa. Silloin hän kuuli taas vuoteen alta kahinaa,
mutta tällä kertaa paljon kovempaa kuin äsken sekä samalla hiljaista
vikinää, aivan kuin siellä olisi maannut kissanpoika tai jotakin
senkaltaista.

»No se vielä puuttui!» murisi kiusaantunut vieras hiljaa ja
kiukkuisesti, »mikä siellä nyt taas on?» — Hän kuunteli hetkisen, mutta
kahina taukosi, ja hän alkoi juuri saada uudelleen unen päästä kiinni,
kun se taas alkoi ja entistä kovempana.

»Hyvä Jumala!» sanoi kiusautunut kauppaneuvos, väkivalloin tukehduttaen
kirouksen, »eikö tuollainen voi tehdä epätoivoiseksi terveintäkin
kristittyä! Ja tällaisessa minun pitäisi vapautua keltaisesta
hypertrofiastani!»

Kahina ja vikinä tuli nyt kovemmaksi, ja vuoteessa olijalle kävi pian
epäilemättömän selväksi, että joku koiranpenikka oli tehnyt makuusijan
itselleen juuri vuoteen alla oleviin olkiin ja että sitä nyt kiusasivat
kirput ja pahat unet. Mutta omaa nukkumistaan hän näin ollen ei voinut
laisinkaan ajatella, eikä myöskään tullut kysymykseenkään huutaa
paikalle palvelusväkeä, ja kauppaneuvos päätti vihdoin, kahinan ja
vikinän yhä lisääntyessä, nousta vielä kerran vuoteestaan ja heittää
pienen rauhanhäiritsijänsä ulos ovesta. Nyt enää ei tarvinnut pelätä
päällekarkausta kynttilän takia.

Tunnustellen varovaisesti tohveleitaan, jotka hän nopeasti veti taas
jalkaansa, kumartui tuo arvon mies, pää hiukan taaksepäin taivutettuna,
kun hänen täytyi painaa sitä vuodetta vastaan, vuoteensa edessä
lattiaan ja etsi oljista kädellään suuttumuksensa esinettä. Kauan ei
kestänytkään, kun hän sai kiinni koiranpennusta, joka kosketuksen
tuntiessaan vikisten kääntyi selälleen, tarttui sen turkkiin ja vei
sen, kömpelösti pystyyn noustuaan, ovelle. Kompastuen kynttilänjalkaan,
jota hän ei ollut enää ajatellut, hän kuitenkin lopuksi löysi salvan,
avasi sen ja heitti vikisevän rakin ulos, säestäen tätä tekoaan
hiljaisella, mutta sitä hartaammalla kirouksella.

»Kas niin», sanoi hän sitten, kun ovi oli taas huolellisesti pantu
säppiin, »kas niin, nyt on sekin surkea juttu lopussa, ja pääsenpä
_kerran_ ainakin lepoon. — Oi, minun maksani!»

Ja jälleen mennen peitteen alle hän koetti asettaa kipeän paikan
niin mukavasti kuin mahdollista, ja pani sitten oikean kätensä
päänsä päälle, pamaukseen siinä olevaa hänelle yhä niin suurta surua
tuottavaa paisekkeen arpea, niin kauan, että teki kipeätä, ja kiusaten
sitten itseään ajatuksella, että siitä joka tapauksessa ehdottomasti
aikoinaan kehittyy syöpä, joka vie hänet hitaasti hautaan. Jo monta
pitkää yötä hän oli samalla tavoin voihkinut unissaan, ja nytkin
väsymys vei taas voiton ja lähetti jo hänen nähtäväkseen epämääräisinä,
häilyvinä unikuvina kuluneen päivän elämykset. Mutta ne eivät tulleet
oikeassa järjestyksessä, vaan alkoivat viimeisestä, sillä hän kuuli
jälleen selvästi äskeisen kahinan ja vikinän ja aikoi juuri, unissaan,
lohduttaa itseään sillä tietoisuudella, että se on pelkkää unta, kun
häly kävi voimakkaammaksi ja vilkkaammaksi ja hän vihdoin, oikein
hypähtäen, nousi taas istumaan vuoteessaan, kuunnellakseen sitä.

»Jeesus Maria Josef!» huudahti hän melkein tahtomattaan, saatuaan
aivan eittämättömän varmuuden siitä, että jälleen häntä häirittiin,
»siellä alla on, totta vieköön, vielä yksi elukka, ja minä kun jo
koettelin kaikkialta! No, teitäpä yötä kelpaa ajatella! Mutta jos minä
milloinkaan pääsen takaisin Gidelsbachiin, niin ilahdutanpa mieltäni
ehdottamalla sille kirotulle tohtorille samaa matkaa ja samaa yömajaa
täällä — mikä tämän nimi taas olikaan? Vuoroin vieraissa käydään!»

Mutta mietiskely ei tässä mitään auttanut; koiranpenikkaa ei saanut
filosofoimalla pois eikä rauhoittumaan, ja useita kertoja koetettuaan
»kiusanhengestä» huolimatta päästä nukuksiin, onnettoman matkustajan
täytyi, jollei tahtonut uhrata koko yötä sellaisiin kokeiluihin, nousta
vuoteesta kolmannen kerran. Taas hän tarttui sen niskasta kiinni,
kantoi sen ovelle, aukaisi oven ja heitti sen siitä ulos, sulki oven
taas ja meni vuoteeseen neljännen kerran tänä päivänä, saadakseen niin
tarpeellista lepoa.

Se oli turhaa, sillä tuskin hän oli maannut siksi kauan, ettei
enää kiukutellut jo tapahtuneen takia, kun vikinä alkoi uudelleen.
Turhaan taisteli hän taas asianhaarojan valtaa vastaan: hänen täytyi
vielä kerran nousta vuoteestaan, heittämään ulos kolmatta koiraa,
ja sateensuojansakin hän nyt kopeloi käsille, koettaakseen sillä,
ennenkuin taas meni vuoteeseen, joka paikasta vuoteen alta, eikö siellä
kenties olisi vielä piilossa tuollainen pieni hirveä elukka vain häijyn
varmana odottamassa sitä hetkeä, jolloin hän nukkuisi. Hän ei voinut
enää huomata missään mitään; olkia oli kaikkialla, mutta ei koiraa, ja
pantuaan sateensuojan nojaamaan vuodetta vasten, kuin uutta surkeutta
aavistaen, hän oli juuri kääntynyt ja istuutunut makuusijalleen,
nostanut sitten jalkansa peitteen alle, kun uusi kahina, jota pian
senjälkeen seurasi tuo onneton vikinä, saattoi hänet epätoivoisena
alkamaan ajon uudestaan. Hän etsi kyllä nyt rikkitikkunsa esiin,
saadakseen selon näiden kirveiden yömeluajien pesästä, ja löysikin
ne, mutta hänellä ei ollut kynttilää, minkä niillä sytyttäisi, ja
hän pelkäsi valaista niillä hajalleen levitettyjä olkia. Saattoihan
siitä helposti syttyä tulipalo, ja se tässä vielä puuttuisi! Kepillä
hän nyt työnteli kaikkiin nurkkiin ja kulmiin, vuoteen alle joka
suuntaan, pesukaapin alle, loukaten sääriluunsa sen terävään laitaan,
ja vaatekaapin alle, lyöden siihen polvensa niin kovasti, että luuli
olevansa täysin oikeutettu pelkäämään syöpäpaisetta.

»Neljä koiranpenikkaa!» mutisi hän sitä tehdessään hiljaa itsekseen,
»missähän lienee emä, vai tulleeko sekin, vielä näkyviin? Neljä
tuollaista pientä viheliäistä rakkia! Ja kunpa ne edes olisivat kaikki
yht'aikaa antaneet tiedon itsestään, niin olisin voinut nukkua jo
ainakin tunnin. Sitäpaitsi varmaankin saan täällä isoine maksoilleni
kuolemantaudin ohuissa vaatteissani; — kunhan vain tohtorini
olisi täällä!» lisäsi hän hieman suuttuneena, palatessaan jälleen
vuoteeseensa ja huoahtaen heittäytyessään takaisin patjoille.

Kauppaneuvos parka — hänen leponsa piti muodostua vain hirveän
lyhyeksi, sillä hän ei ollut ehtinyt vielä painautua edes
lempipaikalleen, kun nyt suorastaan kammottavaksi käyvä vikinä alkoi
uudestaan Kuin kyykäärmeen pistämällä hän hypähti pystyyn vuoteessaan.
Miltei itsetiedottomasti hän haparoi kädellään pistoolejaan, joiden oli
tottunut tietämään riippuvan vuoteensa yläpuolella, vaikkakin sen asian
muisto toi pistoksen hänen sydämeensä, etsi kilistintä, millä kutsuisi
apua kiusaansa. Kumpaakaan ei ollut löydettävissä: ei mitään muuta
kuin paljas, vino seinä, ja jääkylmät väreet kulkivat pitkin hänen
selkäpiitänsä, kun hän ajatteli, että hän tässä vanhassa vieraassa
rakennuksessa ehkä oli saattanut joutua yliluonnollisten asiain kanssa
tekemiseen. Mutta koiranpenikat olivat kuitenkin olleet luuta ja lihaa;
olihan hän tuntenut kädessään lämpimän, pehmeän turkin! Ja mistä tuli
nyt tuo uusi lisä? Minkä nurkan huoneesta hän oli jättänyt tutkimatta,
ja eikö ollut arvoituksellista, että ne pysyivät aina ääneti vain juuri
siihen asti, että hän taas pääsi vuoteeseensa makaamaan?

Nyt hän aikoi antaa pikku rakin vikistä niin kauan kuin sitä halutti,
ja kietoutui siitä syystä päättäväisesti peitteeseensä, mutta — hän ei
kyennyt toteuttamaan aikomustaan. Hieno ynisevä ääni tunkeutui läpi
hänen luittensa ja ytimiensä, ja hänen täytyi lopuksi taas nousta ja
lähettää vikisijä muiden perässä ulos — mutta vain saadakseen toistaa
saman leikin yhä uudestaan. Kuten silmänkääntäjän tyhjentymättömästä
hatusta tulee taukoomatta kukkavihkoja ja kortteja, kanarialintuja,
munia ja nenäliinoja, niin tuli pehmeästä olkikasasta koiranpenikoita,
ja kauppaneuvos rupesi lopuksi — sillä kaikkeenhan tottuu — pitämään
luonnollisena asiana sitä, että hänen oli koko yö heitettävä
koiranpentuja ovesta ulos. Sitä tehdessään hän lohduttautui sillä
ajatuksella, ettei hän koskaan ollut kuullut koiralla olevan enempää
kuin yhdeksän penikkaa, ja tyynnytti, kymmenettä ulos heittäessään,
mieltään sillä, että myönsi niiden voivan olla peräisin kahdesta
emästä. Puolittain nukuksissaan, sillä hän tuli vähitellen uupuneeksi
oudosta työstä, hän heti tuon kamalan äänen kuullessaan pisti kätensä
vuoteen alle, tarttui yhä kovemmin vinkuvaa eläintä korvista ja heitti
sen, tuskin enää tietoisena tilastaan, menemään, jääden odottamaan
toisen ilmaantumista.

Vasta aamun hämärtäessä hän sai levon; eilis-iltainen puolittainen
renki tuli kömpelösti kolistellen portaita ylös juuri kun kauppaneuvos
viskasi seitsemättätoista ulos ovesta.

»Tuossa», huusi hän samalla, »on teille vielä yksi, ja seuraavan, joka
vain vielä tulee huoneeseeni, minä heitän ulos ikkunasta, niin totta
kuin nimeni on Hieronymus. Onko tämä majatalo oikeita ihmisiä varten,
kun huone vilisee täynnä koiria!» Ja paiskaten oven kiinni niin, että
ikkunat helisivät, hän heittäytyi taas vuoteeseensa ja kuuli vielä
vain, kuinka renki otti tuon pienen rakin syliinsä, silitti ja hyväili
sitä sekä kompuroi sitten, se mukanaan, alas portaita, kuten oli
tullutkin.

Sitten hän ei kuullut enää mitään; väsymys voitti vihdoinkin, ja hän
vaipui syvään, milteipä sairaloiseen uneen, josta renki myöhemmin,
määrätyllä hetkellä, tuskin sai hänet ravistetuksi hereille.

»Siinä on taas yksi!» sanoi hän vielä unessa, joka varmaan oli
vainonnut häntä vielä nuo lyhyet hetketkin. »Pirun penikka, jollen minä
sinua nyt —»

»Mitä se hullu höpsöttää?» sanoi renki levollisesti ja jatkoi työtään,
saadakseen hänet valveutuneeksi, »hoi, hoi — kahvi on pöydällä, eikä
kyytivaunun tuloon enää ole pitkää aikaa.»

»Kuka on pöydällä?» kysyi kauppaneuvos, äkkiä valveutuen ja nousten
vuoteessaan pystyyn kuin pyssystä ammuttuna. »Pyhä Jumalan äiti!»
lisäsi hän sitten voihkaisten, muistaessaan taas viime yön elämykset,
»koko ruumiini on kuin peitottu ja ruhjottu! Ja siksi annoin
kyytivaunun jatkaa matkaansa, että saisin täällä kunnollisesti levätä,
ja nyt — mutta kyllä minä sanon neidille ajatukseni asiasta — missä
neiti on?»

Mutta mies, jolle hän arveli kysymyksen tehneensä, oli velvollisuutensa
täytettyään ja herätettyään tuon kummallisen matkustajan, jonka
vaatteet olivat puhtaina tuolilla, saappaat välkkyvän kiiltävinä
vuoteen vieressä, taas palannut muihin toimiinsa, eikä kauppaneuvos
Mahlhuber voinut tehdä muuta kuin vatkata vielä jonkun aikaa vihaansa
ja ennen kaikkea nopeasti pukeutua. Taivas varjelkoon, jos hän
myöhästyisi kyytivaunusta ja hänen olisi pakko viettää vielä yksi yö
tässä talossa, tässä kamalassa »viheriässä kamarissa»! Mutta hänellä
oli vielä riittävästi aikaa, ja huutaen taas palvelijaa, joka, odottaen
juomarahaa, tänä aamuna saapui hyvin nopeasti paikalle, hän kannatti
kapineensa matkatavaratoimistoon, jotta ne siellä punnittaisiin ja
lähetettäisiin sitten eteenpäin.

Mutta alakerran ihmisille, ja erittäinkin neidille, hän päätti
kerrankin painavasti lausua mielipiteensä sellaisesta kohtalosta —
hän oli jo napittanut takkinsa kiinni ylös asti, näyttääkseen oikein
lujalta ja päättäväiseltä, ja käveli tosiaankin pienessä huoneessaan
nopein askelin pari kertaa edestakaisin, toistaakseen mielessään ne
suuttumuksen sanat, jotka aikoi viskata heitä vastaan. Oliko sellainen
kohtelu soveliasta kunnon miehelle, vaikkapa ei olisi lainkaan kysymys
kauppaneuvoksesta? Eikö ollut alhaista tuolla tavoin suorastaan
varastaa sairaalta hänelle niin tarpeellinen uni, sillä eihän riittänyt
se, että hänen huoneeseensa pantiin joku koira, ei, hänet salvattiin
pienten, kurjien, vinkuvien, ulvovien rakkien joukkoon ikäänkuin olisi
ollut aikomuksena tehdä hänestä tykkänään loppu! »Te — neiti, te»,
aikoi hän sanoa, ja samalla katsoa läpitunkevin silmäyksin, »kuinka te
uskallatte —»

»Kahvi on valmista», ilmoitti renki jälleen, nostaen päänsä
ullakkoluukusta näkyviin, »ja jollette heti tule, ette voi enää juoda
sitä».

Ei juoda kahvia — koko päivä olisi ollut hukassa häneltä, ja nopeasti
hän sieppasi matkalakkinsa ja lähti kulkemaan alakertaan nopein,
päättävin askelin, jotka kuitenkin kävivät varovaisemmiksi, kun hän
tuli verrattain jyrkille portaille.

Neiti seisoi portaitten alapäässä, ja ystävällisesti hymyillen sekä
luoden katseensa kainosti maahan — luultavasti hän ajatteli sitä
hetkeä, jolloin he eilen illalla olivat viimeksi nähneet toisensa — hän
sanoi kohteliaasti: »Toivon kaikesta sydämestäni, että olette hyvin
levännyt. Ettekö nyt hyväntahtoisesti tule lähemmäksi ja juo kahvia!»

Hyvin levännyt — kaiken lisäksi vielä ivaakin! Hyvin levännyt
seitsemäntoista koiran parissa, se oli jo liikaa, ja nyt neiti saisi
kuulla!

»Rakas neiti», sanoi kauppaneuvos äänellä, johon kuitenkin sekoittautui
kärsityn vääryyden aiheuttamaa liikutusta ja joka senvuoksi kuului
pehmeämmältä kuin oli tarkoitettukaan, »rakas neiti, pyytäisin —»

»Oh, arvoisa herra Mahlhuber», keskeytti neiti hänet nopeasti, »teillä
ei ole mitään anteeksipyydettävää — sehän oli oikeastaan minun syyni!»

»Mitään anteeksipyydettävää?» kysyi kauppaneuvos, jonka silmälasit
olivat lämpimämmässä huoneessa peittyneet huurteella ja joka
senvuoksi taivutti päätään alaspäin, nähdäkseen niiden ylitse,
»anteeksipyydettävää —»

»Luulin teidän jo kauan sitten menneen levolle, — ja uskalsin senvuoksi
—»

»Levolle?» toisti kauppaneuvos ja kumartui yhä enemmän alaspäin,
nähdäkseen emäntänsä kasvojen ilmeen, »luuletteko, arvoisa neiti, että
yleensä saattaa mennä levolle, jos koko huone on täynnä koiria?»

»Täynnä koiria, herra Mahlhuber? — Mutta taivaan tähden, kuinka niin:
täynnä koiria?»

»Jos on oikeutettu», sanoi kauppaneuvos, astuen pöydän ääreen ja antaen
vihansa kohdistua vähemmän luoksepääsemättömään kahviin, jota hän
kaato kuppiin ja joi seuraavan keskustelun aikana, »käyttämään lähes
puolentoista tusinan johdosta sanaa 'täynnä', niin voin vastata siitä,
mitä väitän. Oletteko ystävällinen ja annatte minulle laskuni?»

»Puolitoista tusinaa koiria? Mutta, hyvä herra Mahlhuber — olkaa
hyvä — kaikkiaan kaksi guldenia viisitoista kreuzeria — puolitoista
tusinaa koiria? — Meillä on vain yksi ainoa villakoiranpenikka, jonka
kyytilaitoksen hoitaja vasta viime viikolla toi minulle Bambergista.»

»Yksi ainoa?» huusi herra Mahlhuber suuttuneena, pannen pöydälle maksun
illallisestaan ja yösijastaan, »sanotteko te sitä yhdeksi ainoaksi? —
Seitsemäntoista, sanon minä, seitsemäntoista olen tänä onnettomana yönä
omin käsin ottanut vuoteeni alta ja heittänyt ulos ovesta ja — emä on
ehkä vieläkin siellä ylhäällä.»

»Seitsemäntoista koiraa?» huusi neiti, laskien ensin rahat ja pannen ne
taskuunsa, sekä lyöden sitten kädet päänsä yli yhteen, »seitsemäntoista
koiranpenikkaa?»

Kauppaneuvos nyökäytti kahvikupin takaa, joka juuri oli hänen
huulillaan.

»Mutta meillähän on vain yksi ainoa koira, joka tosin makaa siellä
ylhäällä ja jonka eilen tykkänään unohdin.»

»Tahdotteko väittää, ettei minulla ole viittä aistiani jäljellä ja
etten viettänyt unetonta yötä?» huusi matkustaja.

»Voi taivasten tekijä!» huusi neiti, jolle koko seikka näytti nyt
yht'äkkiä vaikenevan, »silloin se penikka on tullut aina takaisin
huoneeseen seinästä olevasta reiästä.»

»Mistä reiästä?» huusi kauppaneuvos pelästyneenä.

»Herra kyytiaseman hoitaja on teettänyt reiän vuoteen alle seinään,
ettei penikka likaisi huonetta, jos ovi olisi kiinni.»

»Ja teillä on vain yksi koira?»

»Vain yksi ainoa!»

»Ja minä siis olen heittänyt sen pienen peto-paholaisen seitsemäntoista
kertaa ulos ovesta ja sulkenut oven sen jälkeen, ja se on taas tullut
takaisin tuosta kirotusta reiästä, niinkö?»

Neiti aikoi vastata siihen jotakin, kun samalla saapuvan kyytivaunun
kolina ja ajajan torventoitotus kutsui hänet pois. Kenties iloissaan
siitä, että pääsi niin epämiellyttävää keskustelua jatkamasta, hän
nopeasti riensi ulos, katsoakseen, tahtoivatko uudet matkustajat ehkä
jotakin, eikä kauppaneuvoksellakaan ollut enää hetkeäkään hukattavissa,
jos mieli ehtiä maksaa matkansa ja matkatavarainsa liikapainosta
menevän summan ja nousta vaunuun.

Juuri kun hän, tavaroita kantavan rengin seuraamana, aikoi astua ulos
ovesta, näki hän pienen villakoiran istuvan keskellä tietä ja raapivan
tuuheata turkkiaan ja kuuli sen pitävän liiankin tuttua vikinää.
Kauppaneuvos nostikin jo jalkaansa, maksaakseen tuolle pikku pedolle
edes jotakin unettomasta yöstään, mutta hänen synnynnäinen hyvyytensä
voitti: syvään huokaisten hän kiersi koiran, joka ei välittänyt hänestä
mitään tai ei juuri mitään, vaan jatkoi levollisena työtänsä. Ja
kauppaneuvos nousi kyytivaunuun, luomatta silmäystäkään taaksensa.




6. KOHTALOKKAAT KENGÄT


Kauheasti vietetty yö oli niin uuvuttanut tuon muutoin aivan
häiritsemättömään lepoon ja mukavuuteen tottuneen miehen, että hän
tuskin tervehti uutta matkaseuraansa, eikä siitä muutenkaan välittänyt
vähääkään, vaan nojautui vain nurkkaansa ja sulki silmänsä, saadaksensa
menetetyn ainakin jossakin määrin ja parhaansa mukaan takaisin. Onni
olikin tällä kertaa hänelle suotuisampi: hänen matkakumppaninsa
nuokkuivat myöskin siellä täällä nurkissaan, ja kauppaneuvos nukkui
lujasti Burgkundstadtiin saakka, johon he tulivat kello kaksi
iltapäivällä. Hetkeä myöhemmin heidän piti lähteä sieltä junassa
Bambergiin.

Mutta tässäpä tosiaan alkoikin toinen elämä kauppaneuvokselle. Koko
elämässään hän ei ollut vielä matkustanut junassa, ja vähinkin,
mitättöminkin, mikä oli sen yhteydessä, aina nappien pieniin
siivitettyihin pyöriin ja lakinkoristeihin saakka, huvitti häntä. Perin
liikutettu hän oli hänelle aivan outojen ihmisten kohteliaisuudesta, he
kun kantoivat hänen sateensuojaansa tai mitä ikinä hänellä oli kädessä,
— kukapa olisi itse Gidelsbachissakaan hänestä niin huolehtinut! — ja
hän kylvi kreuzereita noin vain ympärilleen. Mutta hän tarvitsikin
vieraita ihmisiä, jotta hän löytäisi ravintolan ja matkata varahuoneen,
lippumyymälän ja vaununosastonsa. Mukavasti siellä nurkkaansa ja
pehmeätä patjaa vastaan nojautuneena hän omituisesti karmivin
mielihyvän tuntein kuuli veturin kimeän vihellyksen, tunsi vaunun
nytkähtävän ja näki pian rajattomaksi hämmästyksekseen kiitävänsä
eteenpäin sellaista vauhtia, jollaisesta hänellä todella ei ollut ennen
ollut aavistustakaan.

Vaununosasto oli verrattain täynnä, ja kauppaneuvos oli suuren
naisjoukon keskellä. He olivat matkustaneet jo kauan yhdessä,
kuiskivat ja tirskuivat keskenään ja sipisivät salaa toistensa
korviin huomautuksia vastikään junaan tulleista matkakumppaneistansa.
Hänen kanssaan yht’aikaa oli tullut nuori, kenties kahdeksan- tai
yhdeksäntoista vuoden vanha hyvin kaunis tyttö, ja vaunussa istujat
tietysti luulivat, mistä kauppaneuvos Mahlhuberilla kuitenkaan ei
ollut aavistustakaan, että he molemmat kuuluivat yhteen. Tavattoman
mielenkiintoisia olivat nyt eri ajatukset siitä, saattoivatko he olla
vastanainut pariskunta vai isä ja tytär.

Mutta niin viattomana kuin ystävämme Mahlhuber istuikin tässä
todellisessa olettamustuiskussa, kiinnittäen huomiotansa vain
kaikkeen siihen, mikä oli yhteydessä radan ja sen rakenteen sekä eri
vaunujen ja niiden liikunnan kanssa, yhtä tarkkaavaisena oli hänen
nuoren naapurinsa korva tajunnut sanan sieltä toisen täältä, ja
hänen katseensa kiintyi useita kertoja, niin kauan kuin se saattoi
huomaamatta tapahtua, naapuriin.

Hän oli varsin yksinkertaisesti ja aistikkaasti puettu; hänen päällään
oli tiukasti vartalon mukainen, valkaisemattomasta silkistä tehty
päällystakki punaisine silkki-kaulanauhoineen, ja kädessä hänellä
oli leveälierinen, yksinkertaisin silkkinauhoin somistettu olkihattu
sekä päivänvarjo, ja viereensä permannolle hän oli pannut hiukan
hankalan matkalaukun, johon hän nojautui vasemmalla kyynärpäällään.
Hän näytti nuorelta naiselta, joka matkustaa pari aseman väliä
jonkun sukulaisen luokse viipyäkseen siellä yhden tai kaksi yötä ja
palatakseen sitten kotiin samoissa vaatteissa. Siitä huolimatta hänen
käytöksessään oli jotakin levotonta, joka ei suinkaan ollut jäänyt
vaununosastossa olevien naisten teräviltä katseilta huomaamatta ja joka
meni jäljettömästi vain kauppaneuvoksen hyväntahtoisen hymyn ohitse.
Vain yhden ainoan kerran, kun nuori nainen, muiden huomion ollessa
kiintyneenä toisaalle, kiinnitti häneen suurten mustain silmiensä
tuskallisesti kysyvän katseen, huomasi hänkin sen, ja hän aikoi
todella jo tiedustaa, tahtoiko tämä häneltä jotakin tai oliko hän,
kauppaneuvos, kenties aivan hämmästyttävästi saman näköinen kuin jokin
neidin tuttava, joka hän tietysti ei ollut. Nainen käänsi kuitenkin
pikku päänsä heti taas, hiukan punastuen, toiseen suuntaan, eikä hän
enää ajatellut sitä.

»Ne ovat varmasti mies ja vaimo», sanoi sillä välin toinen
vaununosaston toisella puolella istuva vanha nainen, taivuttaen
yläruumistaan häntä vastapäätä istuvan naisen puoleen, jotta hänen ei
tarvitsisi vaunun kolinan takia huutaa, »he eivät puhu miltei ensinkään
toistensa kanssa, ja nuori rouva kääntää vain silloin tällöin pikku
päätään hänen puoleensa, nähdäkseen, mitä hän tuumii».

»Tuon vanhan aasin olisi pitänyt mieluummin ajatella hautaansa kuin
avioliittoa noin nuoren tytön kanssa — jos se on totta —», sanoi toinen.

»Tahtoisinpa vain tietää, kuinka kauan tuota kestää», arveli taas
ensimmäinen ja loi salavihkaa syrjäsilmäyksen nuoreen naiseen, kääntyen
kuitenkin heti, kun huomasi tämän katseen olevan lujasti häneen
kiintyneenä. »Ei kai hän vain kuullut mitään?» lisäsi hän nopeasti ja
hiljaa.

»Ja mitäpä se tekisi?» sanoi toinen päätään heilauttaen; »jokaisella on
oikeus pitää ajatuksensa, luulisi».

Kauppaneuvosta vastapäätä istuva nainen oli sillä välin pysynyt tuskin
hetkeäkään levollisena paikallaan. Hän oli tunnustellut milloin
istuimensa ympäriltä, milloin jaloillaan altansa, milloin taas painanut
vaatteitaan syrjään ja katsonut alas kauppaneuvoksen oikeaa ja vasenta
säärtä myöten.

»Haetteko jotakin?» kysyi herra Mahlhuber.

»Ah, se on tosiaankin hyvin ikävää», sanoi nainen, »minä olen
varmaankin jättänyt päällyskenkäni kotiin, sillä en muista ottaneeni
niitä jalasta täällä vaunussa, eikä niitä kuitenkaan näy missään. Jos
tulee vielä sade, niin en voi kahlata ohuissa kangaskengissäni teitä,
jotka muutenkin ovat niin kuraisia.»

»Jos sallitte», sanoi kauppaneuvos ja teki epätoivoisen, vaikkakin
aivan tuloksettoman taivuttautumisyrityksen, »niin katsonpa itse».

»Oh, älkää vaivautuko — se on minulle niin ikävää», sanoi tuo varsin
soma, vielä verrattain nuori ja kukoistavalta näyttävä nainen.

»Niin, matkoilla joutuu niin monille ikävyyksille alttiiksi», huokasi
kauppaneuvos, »täytyy olla ilman paljoa sellaista, jonka hyödyn ja
välttämättömyyden tajuaa oikein vasta sitten, kun sen menettää».

»Niin, ja erittäinkin jos on sairas», sanoi tuo nuori kaunis nainen
syvään huoaten. Hän näytti luopuneen kaikista toiveistaan löytää
päällyskenkänsä ja katsoi ulos ikkunasta kauppaneuvoksen ohitse. »Minä
voin saada kuolemantaudin ohuissa kengissäni.»

»Minun on niin mieleni paha», sanoi kauppaneuvos ja katsoi vielä kerran
vasemmalle alas naisten polviin, jotka auttamattomasti salpasivat
häneltä näköalan alaspäin.

»Minä en kulje koskaan vaatekengissä», sanoi eräs paksu nainen, jolla
oli räikeän viheriä silkkihattu ja siinä sinisiä kukkia, hyvin punaiset
kasvot ja kamalan suuret emaljoidut korvarenkaat riippumassa hatusta
oikealle ja vasemmalle. Hän istui nuoren naisen vieressä, vinosti
vastapäätä kauppaneuvosta, ja oli juuri syönyt sämpylän, jonka päälle
levitetystä voista ja juustosta oli vaununosastoon tullut lämmin,
epämiellyttävä tuoksu. »Rumalla ilmalla minulla on aina nahkakengät,
ja ne ovat minulle usein vielä liian kuumat. Päällyskengillä pilaa
jalkansa. Miehet pitävät niitä, ja pitäkööt — miehet polttavat myöskin
sikaareja, — mutta minä pidän päällyskenkiä epänaisellisina.»

Kauppaneuvos, joka ei suinkaan ollut ymmärtänyt sanojen koko
tarkoitusta, piti niitä, ihme kyllä, hänelle lausuttuna ylistyksenä;
ainakin hän kumartui naista kohti ja virkkoi kohteliaasti: »Minä
en myöskään muista pitäneeni koskaan päällyskenkiä, vaikkakin
sairaloisuuteni kai olisi ollut siinä puolustuksenani. Dorothee, tiedän
mä, koetti usein pakottaa minua hankkimaan parin niitä itselleni, mutta
minä olen pinnistänyt jäykästi vastaan — minun vasemmassa jalassani on
paleltumisesta tulleita kyhmyjä.»

»Hänen nimensä on Dorothee!» sanoi vaununosaston toisella puolella
istuva nainen hiljaa ystävättärelleen.

»Mutta te ette näytä lainkaan siltä kuin olisitte sairaloinen», vastasi
kauppaneuvokselle se paksu nainen, jolla oli isot korvarenkaat. »On
ihmeellistä, kuinka miehet aina vinkuvat ja vonkuvat, jos heidän
sormeensakaan vain koskee, ja meitä he sanovat heikoksi sukupuoleksi!
Teidän pitäisi kerran saada _meidän_ tuskat kestettäväksenne!» Ja niin
sanoessaan hän nyökäytti päätään ja loi naapureihinsa riemuitsevan
katseen, joka ei pyytänyt tunnustusta, ei, se tiesi saattavansa sitä
vaatia.

»No, enpä sentään tiedä», tuumi kauppaneuvos, ja peläten, että vaunun
kolinalta ei oikein kuultaisi häntä, hän huusi hiukan kovemmin kuin
olisi juuri ollut tarpeellista, »kestettyäni sangen tuskallisen
leikkauksen, jonka seuraukset kenties vielä kaiken jälkeen vaanivat
minua, esimerkiksi minä sairastan keltaista hypertrofiaa, joka tuottaa
minulle suurta huolta ja joka itse asiassa on pakottanut minut
matkallekin lähtemään».

»Hypelsofiaa?» kysyi paksu nainen hämmästyneenä, »kuka on ikinä
elämässään kuullut puhuttavan hypelsofiasta? Mitä hassuja nimiä nyt
onkaan taudeilla!»

»Se on maksan rasvainen epämuodostuma», sanoi kauppaneuvos nopeasti ja
hyvin iloissaan siitä, että saattoi opettaa jotakin naiselle, jolla
oli isot korvarenkaat, »eräänlainen rasvamaksa, joka on kokonaista
kolme tuumaa liian suuri muuhun ruumiinrakenteeseeni verrattuna ja
joka ulottuu kylkiluihin, palleaan ja mahalaukkuun, tuottaen minulle
mitä surkeinta epämukavuutta. Lääkäri on senvuoksi suositellut minulle
vaunussa matkustamista jonkinlaisena passiivisena voimisteluna.»

»Jonkinlaisena... minä?» kysyi paksu nainen ja katsoi häntä
hämmästyneenä, silmät pyöreinä, kääntäen punaiset kasvonsa suoraan
häntä kohti.

»Jonkinlaisena passiivisena voimisteluna.»

»Matkustamistako?»

»Niin.»

»No, Jumalan kiitos», sanoi paksu nainen ja loi jälleen ympärilleen
katseen kuten äskenkin, »ja matkustaako rouvannekin passiivisena — mikä
se toinen sana olikaan?»

»Voimistelu — hyvä rouva», lausui kauppaneuvos hämmästyneenä, ja toiset
naiset supattelivat keskenään. Mutta ennenkuin hän vielä saattoi
vastata siihen enempää, vihelsi veturi, junan vauhti hiljeni, ja nuori,
kaunis, häntä vastapäätä istuva, päällyskenkänsä unohtanut nainen
nousi, pannakseen takaisin hartioilleen liinan, joka oli valahtanut
niiltä alas.

»Aiotteko jättää meidät jo täällä?» kysyi kauppaneuvos, kun taas paksu
nainen taivuttautui poispäin hänestä ja oli miltei tukahduttaa oikealla
istuvan naapurinsa, koettaessaan kuiskata jotakin toisessa nurkassa
istuvalle naiselle.

»Aion, minä matkustan vain Hochstadtiin», kuului vastaus, ja puhuja
katsoi samassa ulos ikkunasta, tarkastellen taivasta. »Hyvä Jumala»,
huokasi hän sitä tehdessään, »tuolla nousee tosiaankin jo pilviä ja jos
saamme vielä enemmän sadetta, niin olen hukassa».

»Teidän täytyy ostaa itsellenne toiset kengät», sanoi kauppaneuvos
hyväätarkoittavasti, »se on tosiaankin teille parasta».

»Ah, heittää sillä tavoin niin paljon rahaa menemään», sanoi pikku
nainen huoaten, »mutta ei kai lopuksi muu auta, ja minä kun niin
varmasti luulin ottaneeni ne mukaan!»

»No, ehkäpä löydätte ne vielä», koetti herra Mahlhuber lohduttaa häntä;
mutta se oli varsin huono lohdutus, sillä juna pysähtyi samassa, ja kun
ovi avattiin, astui nuori nainen ystävällisesti hyvästellen ulos.

»Hochstadt!» sanoi junailija. »Juna jatkaa heti matkaansa.»

Kauppaneuvos oli juuri ojentanut neidille hänen matkalaukkunsa,
kun ulkopuolella kulki ohitse olutta kantava tarjoilija. Herra
Mahlhuberin oli yhtä mittaa jano — sekin seuraus maksataudista,
kuten hän itseään puolusteli — eikä hän aikonut antaa niin hyvän
janonsammuttamistilaisuuden mennä ohitse. Mutta kun hän astui ulos,
varoitti junailija, ettei hän vain jäisi junasta, joka lähtisi aivan
samassa hetkessä eteenpäin.

»Vain kerran ryyppään, rakas ystävä», sanoi kauppaneuvos säikähtyneenä,
»minulla on maksatauti, keltainen hypertro —»

»Niin, siitä se johtuu», nauroi mies, myös tyhjentäen lasin yhdellä
kulauksella ja kuivaten partaansa, »tietäähän sen hittokin, että se on
aina kuiva», ja ryhtymättä matkustajan kanssa pitempiin puheisiin hän
kulki tehtävänsä mukaisesti pitkin junan vierustaa.

Kauppaneuvos Mahlhuber joi oluensa viimeistä tippaa myöten, mutta
hyppäsi heti senjälkeen, kun veturi hiukan hihkaisi, säikähtyneenä
takaisin vaununosastoonsa, sillä niin kovasti hän pelkäsi jäävänsä
junasta. Paljon hänelle muutoin ei suinkaan aikaa jäänytkään, sillä
juuri kun hän vielä katsoi ulos ikkunasta, kuului ulkoa todellakin
vihellys, ja juna lähti hitaasti liikkeelle. Kun he menivät
asemarakennusten ohitse, näki hän nuoren naisen, joka oli poistunut
junasta ja jonka paikan oli ottanut nuori vaaleatukkainen mies,
seisovan ulkona verrattain lähellä ratakiskoja. Mutta samassa hetkessä
kosketti hänen jalkansa sattumalta jotakin lattialla olevaa, mikä
tuntui hänestä päällyskengältä, ja nopeasti, sen iloisen tunteen
kiihoittamana, että hän nyt tekee hyväntyön, ja vieläpä sen uhallakin,
että siitä olisi vaaraa hänen maksalleen tai että hänen vaatteistaan
lähtisi pari nappia, hän hapuili vasemmalla kädellään permannolta ja
sai tosiaankin sieltä käteensä kaksi isoa kenkää.

»Täällä ovat kadonneet kenkänne, neiti!» huusi hän riemuissaan.

»Ah, onko se mahdollista?» huusi nuori nainen ja ojensi kätensä,
ottaakseen ne. Ei ollut enää ajattelemistakaan antaa niitä
kohteliaasti, sillä juna alkoi jo kulkea nopeasti, ja tosiaankin
kiitettävän päättäväisesti hän tarttui molempiin kenkiin ja heitti ne
siihen suuntaan, missä nainen seisoi ja kiitti häntä kädenheilutuksella
hänen kohteliaisuudestaan, kun hän vielä hymyillen taivuttautui ulos
ikkunasta.

»Herra, piruko teitä riivaa?» kirkaisi samassa silmänräpäyksessä
paksu, vinosti häntä vastapäätä istuva nainen ja kävi kiukusta ja
kiihtymyksestä kasvoiltaan punaiseksi kuin kirsikka. »Te heititte minun
kenkäni ulos ikkunasta — pysähtykää! — Seis! — Seis!» huusi hän samalla
ja tunkeutui hurjasti kiihtyneenä ikkunan luokse, työntäen tiellään
istuvat kiilana erilleen toisistaan; »seis!» kirkui hän ulkona olevien
ratavartijani ja työmiesten suureksi huviksi, sillä rakennusten ohi oli
jo menty, »seis, minun kenkäni — minun täytyy saada kenkäni — minä en
voi matkustaa kengittä eteenpäin!»

Muuta vastausta hän ei saanut kuin että näki ulkona seisojien
virnistelevät kasvot. »Ptruu!» huusivat kyllä muutamat, häijyn
pilkallisesti verraten veturia pillastuneeseen hevoseen, ja eräs
rupesi käsivarrellaan matkimaan sähköttäjää, joka tavattoman nopeasti
ilmoittaa jotakin tärkeätä tietoa; mutta myötätuntoa hänen oli turha
sieltä odottaa — vielä vähemmän kenkiään, ja joitakuita hetkiä
myöhemmin oli juna jättänyt aseman kauas ja saavuttamattomiin taaksensa.

»Herra, teidät sietäisi heittää kenkien perästä ulos», kääntyi nyt
paksun naisen viha kauhistuneeseen kauppaneuvokseen, joka aluksi vielä
ei edes oikein kyennyt ajattelemaan, minkä onnettomuuden hän oli saanut
aikaan; »nyt saan juosta paljain jaloin».

»Mutta ettehän te käytä päällyskenkiä?» huusi pelästynyt mies, joka,
ollen maailman kiusallisimmassa tilanteessa, tarrautui kiinni tähän
viimeiseen toivonankkuriin.

»Päällyskenkiä! — Kuka puhuu päällyskengistä?» kirkui nainen, painaen
nuoren vaaleanverisen miehen lujasti nurkkaan, »paholainen vieköön
teidän päällyskenkänne; minun kenkäni te heititte ulos».

»Teidän kenkänne?» kysyi kauppaneuvos suunnattoman hämmästyneenä,
toisten naisten nauraessa ja kikattaessa keskenään, »mutta kuinka se on
mahdollista?»

»Mahdollista?» toisti kiukustunut nainen säihkyvin silmin,
»mahdollista? Minä olin riisunut ne, kun jalkojani rupesi hiostamaan —
minä sairastan jalkahikeä; nyt minä istun sukkasillani.»

»Mutta Herran tähden, minä pyydän —»

»Menkää helvettiin pyyntöinenne!» huusi suuttunut nainen, ja hänen
kasvonsa kävivät aivan ruskeiksi, niin hirveän kiihtynyt hän oli. »Nyt
minä istun tässä paljain jaloin ja voin saada kuolemantaudin, ennenkuin
pääsen Bambergiin.»

»Mutta minä annan teille kunniasanani —»

»Pitäkää kunniasananne ja antakaa minulle kenkäni!» kirkui naissankari.

Hänen vieressään istuva nuori tyttö oli, lukuunottamatta nuorta
vaaleanveristä miestä, joka ei vielä laisinkaan ymmärtänyt, mistä
oli kysymys, ja joka näytti hiukan ällistyneeltä yleisessä ilossa,
katsojista ainoa, joka ei ollut nauranut; tai hän tahtoi sen kenties
salata, sillä vaaleaverisen miehen tullessa vaunuun hän taivutti
päänsä syvään alas, aivan niinkuin tahtoisi peittää kasvojensa ilmeen
— kenties koko kasvonsa. Keskustelun aikana, jota naisen taholta
ylläpidettiin kylläkin kiihkoisasti, hän ei sanonut sanaakaan, ja
itse asiassa ei viheriähattuinen nainen ollen tietoinen häpeällisesti
väärinkäytetystä avuttomasta tilastaan, antanut kenellekään suunvuoroa.

»Mutta, rakas rouva —», sanoi kauppaneuvos, tehden lohduttoman
yrityksen hänen lepyttämisekseen.

»Menkää siitä rouvillenne», huusi nainen, »hankkikaa minulle kenkäni —
herra! Kuka teille on antanut oikeuden heittää toisten ihmisten kenkiä
ulos ikkunasta?»

»Mutta minä maksan ne teille niin kovin mielelläni.»

»Ja mitä minä sitten nyt panen jalkaani? Pitääkö minun ehkä juosta
Bambergissa suutarille paljain jaloin tai sukkasillani?»

»Minä antaisin teille mielelläni parin omia —»

»Onko teillä puolikenkiä muassanne?»

»Puolikenkiä? Ei, mutta saappaat —»

»Luuletteko, että minä laukkaisin pitkin kaupunkia miehen saappaissa?»
huusi kaunotar kiukuissaan, »onko koskaan kenellekään tapahtunut
sellaista hävyttömyyttä?»

»Mutta mitä Herran nimessä te vaatisitte minut tekemään?» huusi
kauppaneuvos epätoivoissaan. »Onnettomuus on nyt kerran tapahtunut,
enkä minä voi tehdä enää mitään muuta kuin antaa teidän itse määrätä,
mitä minun on tehtävä.»

Paksulla naisella ei ollut laisinkaan aikomusta vielä niin pian luopua
siitä hänelle tehdyn vääryyden tuottamasta edusta, että sai yksin
olla äänessä, ja vasta kun kauppaneuvos synkästi ja onnettomuutta
ennustavasti vaitiollen sekä syvään huoaten vaipui takaisin nurkkaansa,
osoittautui hän valmiiksi ylimalkaan yhtymään neuvotteluihin, jotka
päättyivät siihen, että tuo onneton mies ensiksikin maksoi kuusi
guldenia uudesta kenkäparista ja toiseksi lupasi sähköttää takaisin
viime asemalle, että vaihdetut kengät lähetettäisiin seuraavassa
junassa Bambergiin, »Kultaiseen Härkään», sekä aukaisisi sitäpaitsi
matkalaukkunsa ja tarjoisi paksulle naisihmiselle tummat, aivan uudet
verkatohvelinsa, joita hän oli tuskin kahta kertaa käyttänyt, jotta
tämä voisi mennä Bambergissa ainakin johonkin kenkäkauppaan korvaamaan
vahinkoaan. Saatuaan täten kolminkertaisen maksun nainen rauhoittui
ainakin sen verran, että rupesi puhumaan kärsimästään vääryydestä vain
naapurittarelleen ja raapimaan lattiaa kauppaneuvoksen jo käytännössä
olevilla kotikengillä — joista hän parjaavasti sanoi, että ne olivat
hänelle liian väljät.

Vaaleaverinen nuori mies oli sillä välin lähemmin tarkastettuaan
vaununosastoa huomannut nuoren tytönkin ja nopeasti lakaten
katselemasta muita matkakumppaneitaan kiinnittänyt katseensa yhä
tarkkaavaisemmasti hänen kasvoihinsa, jotka vielä olivat käännetyt
puolittain poispäin hänestä. Mutta katse kävi jo vaununosastossa
vallitsevan melun aikana tutkivammaksi, aivan kuin hän todellakin olisi
luullut näkevänsä tutut piirteet, kunnes nuori nainen, joka tietysti
ei voinut koko ajaksi jäädä kumartuneeseen asentoonsa, nosti päätänsä.
Silloin hän näki, ettei ollutkaan erehtynyt.

»Jollen erehdy, hyvä neiti», puhui hän nuorelle naiselle, hänen
oikeanpuolisen naapurittarensa yhä vielä jymisyttäessä ristitulta
vastapäätä istujaansa kohti, »niin on minulla ilo nähdä edessäni neiti
Redmeier?»

Nuori tyttö kävi purppuranpunaiseksi kasvoiltaan ja änkytti muutamia
sanoja.

»Viime kuussa te olitte, luullakseni —». Paksu nainen huusi nyt niin
kovalla äänellä, että hänen täytyi joksikin aikaa luopua yrityksestään,
ja vasta myöhemmin, kun kenkänsä menettänyt oli vihdoinkin
rauhoittunut, hän taas alkoi: »Viime kuussa te olitte, luullakseni,
Schweidnitzissä vanhempieni luona — Karl kirjoitti meille, että hän on
sanomattoman onnellinen.»

Nuori tyttö kumartui taas puolittain häneen päin, ja kun kauppaneuvos,
rintansa pohjasta huoaten, päättyneiden neuvottelujen jälkeen nojautui
nurkkaansa, kiroten matkustamista, joka oli hänen, levollisen
ikämiehen, tielle aina siitä hetkestä saakka, jolloin hän nousi
kyytivaunuihin, tuonut kokonaisen sarjan seikkailuita ja kommelluksia,
jatkoi vaaleaverinen nuorimies suloisella tavallaan: »Te saatte hänestä
reippaan, kelpo miehen — ja hän soittaa oivallisesti viulua —. Se ei
suorastaan ole hänen ammattinsa, mutta iltahetkinä se kuitenkin on
varsin miellyttävää virkistystä — hän kantaa teitä käsillään.»

Hänen näin puhuessaan nuori nainen vaihtoi useita kertoja väriä ja
näytti olevan kiusallisessa tilanteessa, mitä nuori vaaleaverinen
mies kuitenkaan ei huomannut, vaan jatkoi puhettaan äitelään, imelään
tapaansa:

»Mutta mihin te nyt oikeastaan menette?» keskeytti hän äkkiä
haastelunsa, kun tuo kysymys pälkähti hänen päähänsä. »Äitini kirjoitti
minulle, että Karlia odotetaan kotiin huomenna tai ylihuomenna, ja
minä astuin Hcchstadtissa junaan oikeastaan vain otattaakseni mitan
uutta pukua varten Bambergissa jonka paikan hyvin tunnen ja jossa vanha
räätäliin asuu — merkillistä on, kuinka tanakaksi minä olen tullut
viime vuosina; täkäläinen hyvä olut vahvistaa tavattomasti ruumista.»

Hänen katseensa osui tällä hetkellä kauppaneuvokseen, ja hän sanoi
nopeasti, tehden pienen miltei säikähtyneen kumarruksen: »Ei kai hän
ole teidän herra setänne, jos saan luvan kysyä? — Te olitte kaiketi
odottanut häntä?»

»On», kuiskasi nuori nainen tosiaankin huolettavassa pulassa, ja
kauppaneuvos, joka juuri kuivasi hikeä otsaltaan ja joka, ajatellen
yhä vain kenkiään, ei ollut lainkaan kiinnittänyt huomiota siihen,
mitä hänen naapurinsa keskenään juttelivat ja jolta siis viime sanat
olivat jääneet tykkänään kuulematta, vastasi kaikessa viattomuudessa
puolittain kohteliaasti, puolittain äimistyneenä nuoren miehen syvään,
kunnioittavaan kumarrukseen. Mutta tämä vakuutti hänelle samassa
muutamin epäselvin sanoin, joita vaunun kolina enimmäksi osaksi esti
kuulemasta, että hän piti itseään erittäin onnellisena saadessaan tehdä
hänen tuttavuuttaan ja että hän toivoi heidän tulevina sukulaisina
olevan toisilleen hyviä ja uskollisia naapureita.

Kauppaneuvos Mahlhuber, jolla ei ollut aavistustakaan siitä, mitä
nuori veltto mies hänestä tahtoi, ja joka vielä paljon vähemmän siitä
välitti, kumarsi vielä kerran ja nojautui sitten jälleen, mielissään
siitä, ettei hänen tarvinnut enää ottaa osaa keskusteluun, takaisin
nurkkaansa. Mutta viheriähattuinen nainen, joka halusi tietää, kuka se
hirviö oli, joka oli heittänyt hänen kenkänsä ulos ikkunasta, käytti
hyväkseen ensimmäistä tilaisuutta, kun nuori vaalea mies jälleen
istuutui suoraan, kysyäkseen häneltä puolittain hillityllä äänellä,
kuka tuo mies oli, mikä nimeltään.

Nuori mies, joka mielellään antoi naisen tietää, kuka hänen
sukulaisensa on, uskoi hänelle yhtä hiljaa, että se on herra
hallintoneuvos Redmeier, joka juuri on palannut Pohjois-Amerikasta,
missä hän on ollut hallituksen asioilla.

Paksu nainen säikähti; hallintoneuvos — ja mitä karkeuksia hän oli
hänelle syytänytkään; jos hän nyt kertoo sen kuninkaalle — ja hän oli
siis nuoren tytön setä — ei mies?

Herra varjelkoon! Nuori nainen menisi piakkoin naimisiin hänen
vanhimman veljensä, ylimääräisen esittelijän Fädchenin kanssa, joka oli
reipas, nuori, kaunis kunnon mies ja soitti oivallisesti viulua. Se ei
kyllä ollut hänen varsinainen työnsä, mutta iltahetkinä kuitenkin hyvin
hauskaa. Hän itse oli taloudenhoitajana eräällä Hochstadtin lähellä
olevalla tilalla — hänellä oli oikein hyvä paikka, hänen isäntänsä ei
voinut laisinkaan tulla toimeen ilman häntä — hän johti koko taloutta —
hän soitti pianoa, mutta — ei kuitenkaan niin hyvin kuin hänen veljensä
viulua.

Nuori Fädchen oli taivuttanut päänsä niin kauas poispäin kuin
mahdollista, jotta morsian vain ei kuulisi, että hänen sulhasestaan
puhuttiin.

»Hyvä herra», kuiskasi nuori tyttö silloin, nopeasti ja salaperäisesti,
lepäävälle kauppaneuvokselle, koskettaen samalla varovaisesti hänen
käsivarttaan.

»Pyydän tuhannesti anteeksi», mutisi kauppaneuvos, joka nähtävästi
luuli tyrkänneensä häntä.

»Hyvä herra», toisti tyttö kuolettavassa hädässä, sillä suotuisa
hetki saattoi jo seuraavassa silmänräpäyksessä olla mennyttä, »jos
tahdotte sääliä tyttö raukkaa, niin älkää väittäkö minua vastaan ja
nouskaa Lichtenfelsissä minun kanssani pois junasta — vaikkapa vain
siirtyäksenne toiseen vaununosastoon — hätä ja epätoivo pakottavat
minut näin menettelemään ja te teette onnettomalle olennolle suuren
palveluksen.»

»Ohoi!» ajatteli kauppaneuvos ja katsoi hämmästyneenä naapurittareensa,
jonka herttaiset, omituisen tilanteen punaisiksi tekemät kasvot olivat
käännetyt häneen niin rukoilevina ja luottavaisina, niin tuskaisina
ja huolestuneina, ja jonka uskollisissa tummissa silmissä päilyi
kokonainen taivas. Kun hän oli ymmärtänyt vain puolet sanoista, niin
hän ei käsittänyt laisinkaan, mitä nuori tyttö hänestä tahtoi, mutta
ei hän myöskään olisi hennonut kieltää, vaikkapa se olisi ollut
mitä tahansa. Pitkää miettimisaikaa hän ei saanutkaan, sillä herra
Fädchen, jolta ei ollut jäänyt huomaamatta, että hänen tuleva kälynsä
oli kuiskaillut jotakin setänsä kanssa ja varmaankin ilmoittanut
tälle, kuka hän itse oli — vanha herra oli silloin näyttänyt varsin
hämmästyneeltä —, uskoi nyt jälleen tulleen sellaisen suotuisan hetken,
jolloin hän itsekin saattoi sanoa jonkin sanan.

»Toivottavasti teillä on ollut onnellinen matka, herra hallintoneuvos?»
sanoi hän imelällä, mairittelevalla äänellään, joka taipui kaikkeen
muuhun, mutta ei vastustamiseen.

»Hallintoneuvos?» Kauppaneuvos tahtoi panna vastalauseensa sellaisen
hänelle kuulumattoman arvonimen johdosta, mutta hiljainen kosketus,
jonka hän tunsi käsivarressaan, oli hänelle samaa kuin vangitulle on
tietoisuus kahleista — hän ei ollut enää vapaa, ja hämärästi aavistaen
kaikkia mahdollisia uusia ikävyyksiä hän taas teki hiukan kömpelön
kumarruksen nuorta vaaleaveristä miestä kohti.

»Toivottavasti teillä on ollut hyvä ja onnellinen matka?» huusi tämä,
mutta nyt kovemmalla äänellä kuin äsken, sillä hän lienee luullut, että
vanha herra ei ollut ymmärtänyt häntä, ja sitäpaitsi hänellä oli hämärä
tunne, että joku oli sanonut tämän kuulevan hiukan huonosti.

»Onnellinen matka?» mutisi kauppaneuvos, jonka sielun silmien eteen
nyt nousivat viimeisten kahdeksanviidettä tunnin kärsimykset, »hyvä
matka? — tähän saakka se on ollut pelkkää kärsimystä, ja jos olisin
noudattanut Dorotheen neuvoa...»

»Bambergissa minulla on suuri ilo viedä teidät erään setäni luokse»,
huusi nuori toivorikas mies edelleen, »hänellä on mauste- ja
siirtomaatavarainkauppa ja hän on kelpo vanha herra — soittaa myös
oivallisesti huilua — tänä iltana hän soittaa meille jotakin — hän
soittaa joka ilta, usein kaksi, kolme tuntia —hän on omituinen kunnon
ukko. — Kai te tulette Bambergiin asti?»

Kauppaneuvos, jolla oli vain epämääräinen aavistus siitä, missä
Bamberg oli, olisi tehnyt kierroksen, kun hän vain kuuli huilusta
puhuttavankin, sillä ensiksikin oli hänestä jokainen soittokone
epämiellyttävä lukuunottamatta huuliharppua, ja huilua hän vihasi
vielä aivan erikoisesti. Mutta hän tunsi myöskin, että hän joutuisi
tässä nuoren sievän tytön ja toisaalta niin narrimaiselta näyttävän
nuoren miehen kanssa joka tapauksessa kommelluksiin, jotka hän kenties
vielä saattaisi välttää peräytymällä ajoissa. Seikkailuja — eikö hän
ollut jo ennakolta sanonut sitä tohtorille? Kiehumistilassa hän oli
päässyt tulelta ja joutunut sille heti taas uudestaan, tullakseen
tuhotuksi. Sepä vielä olisi puuttunut: yöllä ei unta laisinkaan, ja
kirkkaalla päivällä mielenliikutuksia ja selkkauksia! Ei, sitä vastaan
oli olemassa varma keino: seuraavalla asemalla hän ottaa hiljaa ja
kenellekään sanaakaan sanomatta matkalaukkunsa ja istuinpatjansa
kainaloonsa ja lähtee; sitten saa muu seurue mennä rauhassa Bambergiin
tai mihin vain haluaa, ja kun hän on siellä levännyt yhden päivän,
kykenee hän taas jatkamaan matkaansa mukavasti ja huolettomasti. Ennen
kaikkea hän päätti pysyä loitolla naisista, jotka olivat nyt saattaneet
hänet säännöllisesti mitä erilaatuisimpiin pulmiin, ja jos on totta,
että vahingosta viisaaksi tullaan, niin tahtoi hän pitää sen mielessään
ja ottaa sen opikseen.

Ja jottei häntä ainakaan enää puhuteltaisi ja vaivattaisi, nojasi hän
nurkkaansa, sulki silmänsä ja oli nukkuvinaan.




7. VELJENTYTÄR


Myöskin hänen nuori naapurittarensa oli lujasti kietoutunut huiviinsa
ja nojautunut taaksepäin, mutta vaaleaverinen tuleva lankomies ei
näyttänyt sen antavan säikähdyttää itseään, vaan jatkoi juttelua
hellittämättä, vaikkakin yksin, kunnes juna vihelsi seuraavan aseman,
Lichtenfelsin, lähellä.

»Jumalan kiitos!» mutisi kauppaneuvos hiljaa itsekseen, »siitä pulasta
pääsen siis pian!» Ja pannen sateensuojansa hiljaa paikoilleen sekä
kääntäen vieressään olevan matkalaukun niin, että hän saattaisi heti
tarttua kädensijaan, hän istui lähtövalmiina ja tarkkaavaisesti
avoimesta ikkunasta katsellen, kunnes juna pysähtyi ja junailija avasi
oven.

»Lichtenfels!»

»Aiotteko jättää meidät jo tässä, herra hallintoneuvos?» kajahti ääni
keskeltä vaunua — se oli viheriähattuinen nainen, joka ei tahtonut
ainakaan vihassa erota miehestä, kenellä oli sellainen arvonimi.

»Toivotan kaikinpuolin onnellista matkaa!» sanoi kauppaneuvos,
katsomatta taakseen ja suomatta edes tulevillekaan ainoatakaan katsetta.

»Mieltäni pahoittaa niin äärettömästi, kun meidän täytyy menettää
näin hauska matkaseura jo nyt», kuuli hän vielä takaansa, ja mutisten
partaansa: »Kiitos, hyvin suuri kiitos!» kapusi hän, matkalaukkua ja
istuinpatjaa perässään riepoittaen, rautaisia portaita alas, ja riensi
nyt täyttä vauhtia ja taakseen katsomatta ravintolaa kohti, pannakseen
sinne tavaransa ja mennäkseen huolehtimaan muista matkakapineistaan.
Muuan pikku poika, joka palvelushaluisena tarjoutui hänen oppaakseen,
saattoi hänet nopeasti takaisin matkatavaravaunulle, missä vaunumies,
joka oli jo nostanut pois Lichtenfelsiin määrätyt tavarat, otti vastaan
mukaantulevia kääröjä.

»Tahtoisin mielelläni saada matkatavarani!» huusi kauppaneuvos.

»Ne ovat tuolla», kuului nopsa vastaus, ja herra Mahlhuber pudisti
hämmästyneenä päätään ja sanoi ihmetellen: »Minun täytyy myöntää, että
se on erinomaisen nopeaa toimintaa.»

Mutta juna pysähtyi täällä vain muutamia minuutteja; merkki annettiin,
junailijat hyppäsivät paikoilleen, ja pitkä tumma vaunurivi lähti taas
hitaasti, ketjujen tempaisuittain kiristyessä, liikkeelle.

»Sulkeudun nöyrimmin suosioonne, herra hallintoneuvos!» huusi
vaaleaverinen mies ulos vaununosaston ikkunasta ja viittoi kädellään.

»... sioonne! — Piru vieköön sinut ja sinun hallintoneuvoksesi!»
mutisi herra Mahlhuber hiljaa ja synkkänä itsekseen, katsahtamattakaan
sinnepäin, mistä ääni tuli, sillä hänen huomionsa oli nyt ennen kaikkea
kiintynyt pieneen matkatavarakasaan, joka oli pinottu laiturille ja
jossa hän ei voinut huomata ainoatakaan omaa tavaraansa.

»Missä minun matka-arkkuni ovat?» kysyi hän, kun hänet valtasi hämärä
aavistus uudesta onnettomuudesta, eräältä rautatieläiseltä, joka seisoi
tavarain luona ja jonka tehtävänä näytti olevan niiden jakelu.

»Teidän matka-arkkunne? — En tiedä!» mutisi tämä, hampaitten välissä
lyijykynän pää ja kädessä kapea kirja; hän näytti laskevan yksityisiä
matkakapineita: »Kolme, neljä, viisi, kuusi —»

»Mutta niidenhän piti olla tässä!» huusi kauppaneuvos.

»En tiedä —seitsemän, kahdeksan, yhdeksän, kymmenen — oliko ne määrätty
jätettäviksi Lichtenfelsiin? — yksitoista, kaksitoista, kolmetoista,
neljätoista.»

»Ei, vaan Müncheniin. Mutta minä kysyin senvuoksi tavarain purkajalta —»

Rautatieläinen käänsi päänsä syrjään ja viittasi lyijykynällään,
muuttamatta ollenkaan kasvojensa ilmettä, kohisten poiskiitävään junaan
olkapäänsä yli.

»Sinne meni!» sanoi hän sitä tehdessään niin totisesti kuin pieniä
ryppyjä ja uurtoja täynnä olevat kasvot suinkin saattoivat ilmaista, ja
merkitsi samalla pieneen kirjaansa saapuneiden ja luetteloissa olevien
tavarayksiköiden oikeaksi huomaamansa summan.

Kauppaneuvos jäi tosiaankin ensi silmänräpäyksessä pelästyksestä
sanattomaksi, sillä kaikista kovista kohtalon iskuista huolimatta eli
hänelle vielä liian uusi se ajatus, että hän oli maailmassa yksin ja
vain omassa varassaan, sellaisenaan. Mutta sitten, niinkuin meille
usein elämässä tapahtuu, jos liian paljon onnettomuuksia äkkiä ja
rajusti kasautuu yllemme, hän suorastaan naurahti ja näytti sitten heti
senjälkeen taas niin vakavalta kuin olisi nielaissut nuppineulan.

Rautatieläinen katsoi häntä puolittain epäluuloisesti, puolittain
hämmästyneesti; mutta kun hänen mielenkiintoaan herätti tavattoman
vähässä määrin se, mitä matkustaja puuhasi, kääntyi hän sanaakaan enää
sanomatta ja meni hitaasti töihinsä.

Kauppaneuvos jäi neuvottomana seisomaan siihen, missä hän paraikaa
oli, ja harkitsi juuri, mitä hänen nyt olisi tehtävä, matkustettavako
seuraavassa junassa tavaroittensa perässä vai ilmoitettavako niistä
kirjeellisesti ja odotettava täällä niiden tuloa, kun eräs muu seikka
antoi hänen ajatuksilleen uuden suunnan.

Hän ei ollut uskoa silmiään, kun hän näki nuoren sievän tytön,
vaunussa olleen naapurittarensa, jonka hän luuli olevan ainakin
puolitiessä matkalla seuraavalle asemalle, poliisin seurassa tulevan
suoraan häntä kohden, ja hänen hämmästyksensä kasvoi, kun kaunotar
mitä sydämellisimmällä tavalla puhutteli häntä »rakkaaksi sedäksi» ja
puoleksi pidätetyin hymyin kertoi, että tuo »herra» — poliisi nimittäin
— oli kysynyt häneltä, mistä hän oli tulossa ja mihin menossa, sekä
kaikin mokomin vaatinut saada nähdä hänen setänsä.

Kauppaneuvos katsoi ensiksi poliisia ja sitten nuorta sievää tyttöä,
ja samalla hän salavihkaa nipisti käsivarttaan, päästäkseen ensin
vähitellen vakuutetuksi ennen kaikkea siitä, että hän ei uneksinut,
vaan että hän todellakin koki nämä hupsut asiat aivan täysjärkisenä.
Mutta siitä ei ollut epäilystäkään, ja poliisin siistiltä näyttävälle
vanhalle herralle varsin kohteliaasti tekemä kysymys, kenen kanssa
hänellä oli ilo puhua, saattoi hänet vihdoin täysiin tajuihinsa.

»Nimeni on Mahlhuber — kauppaneuvos Mahlhuber», sanoi hän hiukan
itsetietoisesti, sillä kuninkaallisen virkamiehen edessä lakkasi
kaikenlaatuinen tuntemattomana-olo. Lieneekö se ollut tarkoitus vai
sattuma — kuka voi tutkia ihmissydämen salatut komerot? — mutta
hänen päällystakkinsa avautui samassa hiukkasen, eikä poliisin
tarkkaavaiselta katseelta jäänyt huomaamatta sen alla oleva
ritarimerkki, joka äkkiä nosti leveille kasvoille kohteliaan hymyn.

»Suokaa anteeksi», sanoi hän varsin onnistuneesti kumartaen, »että
olen häirinnyt teidän veljentytärtänne, mutta neiti kulki tuolla
yksin matkalaukkuineen edestakaisin, ja noin neljännestuntia sitten
pyydettiin meitä sähkösanomalla etsiskelemään yksinäistä tyttöä,
jonka epätäydellinen kuvaus oli sellainen, että saattoi sen kenties
sovelluttaa teidän veljentyttäreenne. Nuoren naisen piti luultavasti
astua junasta Bambergissa, mahdollisesti jo Lichtenfelsissä. Herra
kauppaneuvos suonee anteeksi —»

»Ei mitään, ei mitään», sanoi tämä, vastaten nuoren vieraan
kiittävään katseeseen, »mutta — sattuipa tässä nyt! — kaikki tavarani
menivät epähuomiosta Müncheniin, sensijaan että olisivat tulleet
Lichtenfelsiin, ja kuinka minä nyt saan ne takaisin?»

»Oletteko jo lähettänyt sähkösanoman, herra kauppaneuvos?» kysyi
poliisi, pitäen suurena kunniana sitä, että oli voinut antaa
sellaiselle herralle neuvon.

»Sähkösanoman? — En — ja milloin voivat tavarani saapua takaisin tänne?»

»Pitääkö ne palauttaa tänne?»

»Pitää», sanoi herra Mahlhuber lyhyen vaitiolon jälkeen päättäväisesti.

»Ainakin yöjunassa —sallitteko, että toimitan asian teille?»

»Mielelläni», sanoi kauppaneuvos, ja nuori tyttö näytti tuon hieman
kauan kestävän neuvottelun aikana, kun palvelushaluinen mies
annatti itselleen tavaralipun numerot ja meni sitten ne mukanaan
sähkösanomakonttoriin, seisovan kuin tulisilla hiilillä. Vihdoin oli
kaikesta pidetty huoli. Tieto, että matkatavarat on palautettava tänne,
oli jo asianomaisessa paikassa, ja poliisi oli lähtenyt toimiinsa.
Kauppaneuvos Mahlhuber seisoi yksin nuoren vieraan tytön kanssa
asemasillalla.

»Mutta nyt, hyvä neiti», katkaisi hän vihdoinkin hiljaisuuden, kuivaten
samalla silmälasinsa ja pannen ne sitten taas nenälleen, »tahtoisin
kuitenkin kaikitenkin pyytää teitä sanomaan minulle, mitä minulta
oikeastaan haluatte, ja kuinka minä itse asiassa saan sen kunnian...»

»Niin suuressa kiitollisuudenvelassa kuin teille olenkin», sanoi nuori
vieras tyttö punaiseksi sävähtäen, »en kuitenkaan saa antaa teille
vielä tällä hetkellä täydellistä selitystä; mutta te olette tehnyt
minulle ja eräälle toiselle suuren palveluksen, ja kenties tulee kerran
aika, jolloin voin osoittaa kiitollisuuttani teille. Saanko vain pyytää
teitä vielä saattamaan minut joelle, jonka yli minun on mentävä?
Täkäläiset ihmiset eivät saa nähdä minun kulkevan yksin.»

»Se ei teitä paljonkaan auta, hyvä neiti», sanoi kauppaneuvos, jolle
tämä pakollinen ritarillisuus alkoi käydä tukalaksi, »sillä heti kun
pääsette virran ylitse, olette kuitenkin yksin, sillä minä vakuutan
teille, että minä en aio enempää sekautua tähän minulle muutoinkin
erittäin epämiellyttävään asiaan — asemani valtion kansalaisena ja
maksatautini estävät minua —»

»Heti kun pääsen toiselle rannalle», keskeytti nuori nainen nopeasti
hänen puheensa, »olen poissa kaiken vainoamisen ulottuvilta.»

»Vainoamisen?» toisti huolestunut kauppaneuvos, joka tunsi yleensä
levottomuutta siitä, että hän auttaisi sellaisen pakenemista, jota
poliisi oli tiedustellut, »ettehän vain ole tehnyt — tehnyt jotakin —
jotakin pahaa?»

»En mitään pahaa», hymyili nuori tyttö. Tumma puna nousi hänen niin
sanoessaan hänen lempeille piirteilleen, ja uskolliset silmät katsoivat
niin avoimesti ja viattomasti kauppaneuvokseen, että tämän oli aivan
mahdoton epäillä hänen sanojaan.

»Mutta mitä te sitten vielä vaaditte minulta?» kysyi kauppaneuvos,
jonka hyvä sydän vastusti kaikkia muita itsekkäitä ja
kauppaneuvoksellisia tunteita. »Mitä minun on tehtävä, jotta ainakin
hetkeksi vapautan teidät jostakin — jostakin epämiellyttävästä
tilanteesta?»

»Saatettava minut joelle, tai, jos tahdotte kruunata hyvyytenne, sen
ylitse — siellä minulla on ystäviä.»

Kauppaneuvos pudisti päätänsä; koko juttu tuntui hänestä pikemminkin
kuin sadulta, jota joku hänelle kertoi, ja jonka hän saattoi uskoa
tai olla uskomatta — aivan niinkuin häntä halutti Mutta nyt hän ei
voinut muuta kuin myöntyä, sillä pettää hän ei saanut tuota kenties
onnettomien perhesuhteiden sellaiseen tekoon saattamaa nuorta tyttöä,
ja jättää hänet nyt pulaan olisi ollut melkein samaa. Tarjoten
hänelle siis sydämensä pohjasta huoaten käsivartensa hän vei kauniin
suojattinsa — tai pikemminkin tämä vei hänet — kapeata polkua rantaan.
Mutta kun hän noin puoli tuntia myöhemmin palasi ravintolaan, tilasi
hän itselleen huoneen vuoteineen, söi hiukan, riisuutui, ja suljettuaan
ja lukittuaan huolellisesti oven laskeutui kunnollisesti nukkumaan.

Tarjoilijalle oli annettu ankara määräys, ettei häntä saa häiritä
ennenkuin hän itse nousee, ja sellaisin rauhoittavin tuntein, että hän
on päässyt kaikista ikävyyksistä ja on muutaman hetken kuluttua poissa
kaikesta vieraasta hälinästä, pani hän kätensä ristiin ja nukkui pian
levollisesti ja makeasti.

Kauppaneuvos Mahlhuber oli lujasti päättänyt joidenkuiden narrien
ja tunnottomien ihmisten pilkasta huolimatta lähteä kotimatkalle
ensimmäisessä aamujunassa, heti kun saisi takaisin matka-arkkunsa.




8. HYÖKKÄYS


Matkat — niin, tulkoonpa vielä joku ja aikokoon lähettää hänet
matkoille! Kyllä hän sille sanoo, mitä hänestä ajattelee! — Matkat
— kaikenlainen irstas roskaväki matkustelee: valepukuiset tytöt,
hirvittävät naiset hatturasioineen ja ilman päällyskenkiä — ja kuinka
paljon rahaa silloin heitetäänkään menemään! Laupias taivas, mitä
olikaan hän näinä kahtena päivänä maksanut yksistään vahingonkorvausta
hatusta ja hatturasiasta, ikkunaruudusta, päällyskengistä, sitäpaitsi
hänen matkatavaransa olivat menneet kaiken maailman tietä, hänellä
oli ollut menoja sähkösanoman lähettämisestä ja majataloissa
oleskelemisesta, ja kuinka häntä olikaan kohdeltu!

Erittäinkin Dorotheelle hän oli vihainen — Dorothee se joka tapauksessa
varmaan oli panostanut hänen pistoolinsa — ja sitten hirveälle
viheriähattuiselle naiselle, jonka kengät hän oli heittänyt ikkunasta
ulos. — Eipä ihme, että kauppaneuvos Mahlhuber makasi pitkän aikaa
muutoin varsin hyvässä vuoteessa valveillaan, turhaan koettaen nukkua.
Myöskin maksa alkoi taas painaa häntä, ja leikattua paisetta hän
puristi niin kauan, että siihenkin teki kipeää.

Matkat — Käsityöläiset matkustivat, ja sillä oli jokin tarkoitus;
kyytimiehet matkustivat, kun heille maksettiin siitä; he tiesivät
myöskin, mihin aikoivat, eivätkä kuljeksineet seuduilla, joihin eivät
kuuluneet. Mutta hän, mitä oli hänellä, kauppaneuvos Mahlhuberilla
Gidelsbachista, tekemistä täällä Lichtenfelsissä? Miksi hän oli täällä?
Mitä hän täällä toimitti, ja mitä sellainen matka hyödyttäisi häntä?
Pienentäisikö hänen maksansa? Hän olisi voinut vannoa, että maksa oli
viimeisten neljänkymmenenkahdeksan tunnin kuluessa kasvanut puolitoista
naulaa, se ulottui nyt hänen selkänikamiinsa, ja leikatun paiseen
arpeen oli varmaankin eilinen vilustuminen vaikuttanut pahaa, sillä
sitä poltti kuin tuli. Ja villakoiran pentu — hyvä Jumala, kun hän ajat
teli sitä vikisevää paholaista, niin kylmänväreet kävivät vieläkin
pitkin hänen selkäpiitänsä.

Sellaisissa ajatuksissa hän vihdoinkin vaipui levottomaan, virkistystä
tuottamattomaan uneen, joka johti hänet jollei suorastaan jo
koettuihin, niin kuitenkin muihin niiden kaltaisiin tuskallisiin
elämyksiin. — Hän uneksi makaavansa Gidelsbachissa omassa vuoteessaan —
mitäpä hän olisikaan antanut, jos se olisi ollut totta! — ja Dorothee
oli juuri leiponut ja toi sisään ison ruisleivän, jonka pani peitteelle
ja juuri hänen rintansa päälle. Hän ihmetteli yhä, miksi se oli
tapahtunut, kun Dorothee toi toisen ja pani sen ensimmäisen päälle;
hän aikoi huutaa ja panna vastalauseensa sitä vastaan, mutta ei saanut
ainoatakaan ääntä kurkustaan, ja palvelustyttö tuli myöskin ja hinasi
sinne kolmannen jättiläiskokoisen leivän, ja sitten viheriähattuinen
nainen, ja sitten Otzlebenin majatalon neiti ylöskäärittyine hioineen
ja pitkine kutreineen, ja sitten vaununosastossa ollut nuori tyttö,
jonka setä hänestä oli tahtomattaan tullut, ja lopuksi kyytivaunun
vaitelias matkustaja, jota hän oli pitänyt englantilaisena ja joka
lopuksi oli sanonut hänelle: »Hyvää yötä, herra kauppaneuvos!» Hänelle
tuli kauhea hätä, joka vei melkein järjen häneltä ja antoi hänelle nyt
vihdoinkin, hänen kauan aikaa taisteltuaan heikkoutta vastaan, kylliksi
voimaa syöksyä, kiireessä käteensä sieppaamansa sateensuoja muassaan,
portaita alas, ja ulos talosta. »Minun kenkäni!» huusi viheriähattuinen
nainen hänen jälkeensä; »Rakas setä!» sanoi nuori tyttö. »Mutta herra
kauppaneuvos», virkkoi vanha Dorothee. — Hän ei kuullut eikä nähnyt
enää, ja hän juoksi yhtämittaa, kunnes kauhukseen huomasi olevansa
Gidelsbachin vilkkaimmassa osassa mahdollisimman vähissä vaatteissa,
todellakin pelkässä paidassa, keskipäivän auringon heloittaessa.
Jalat uhkasivat silloin kieltäytyä häntä palvelemasta, kylmä hiki
nousi hänen otsalleen, ja painautuen nyt nopeasti läheisimpiä taloja
vasten hän pingoitti sateensuojansa, ollakseen sen takana niin paljon
kuin mahdollista piilossa kansanjoukon katseilta ja päästäkseen
kotiinsa. »Hyvää huomenta, herra kauppaneuvos», sanoi vastaantuleva
kamarikirjuri Weber. »Herrainen aika, tehän kuljette paljain jaloin!»
— »Hyvää huomenta, herra kauppaneuvos!» nyökäytti hänelle päätään
salaneuvoksetar Bentel vastapäätä olevasta talosta; »ah, olkaa
hyvä ja tulkaa hiukan tälle puolelle, minulla on välttämätöntä
puhuttavaa teille.» — »Hyvää huomenta, herra kauppaneuvos!» huusi
sekatavarakauppias Bohne, jonka avonaisen oven ohitse hänen täytyi
kulkea kylki peittämättömänä, »Herran tähden, te vilustutte!» — »Ei,
mutta katsokaahan... tuolla menee yksi paljaassa paidassa!» huusi äkkiä
muuan nuori, joutavanpäiväinen maleksija, joka seisoi jossakin nurkassa.

»Eläköön, eläköön!» kuuli kauppaneuvos unessaan poikien kirkuvan ja
tulevan katua myöten yhä lähemmäksi, yhä kovaäänisemmin huutaen.
»Mutta, herra kauppaneuvos», sanoi rakennusneuvoksetar Brilling,
joka tuli katua pitkin suoraan häntä vastaan ja otti nopeasti ja
pelästyneenä viheriät silmälasinsa nenältään. — Kauppaneuvos ei
kuunnellut enempää, ei odottanut enää, vaan ryntäsi, välittämättä mihin
joutui, ensimmäiseen eteentulevaan lukitsemattomaan taloon, jonka hän
huomasi ja tavattomaksi helpotuksekseen tunsi. Hän muisti nimittäin,
että tämän talon takaseinä rajoittui hänen omaan taloonsa, ja jos hän
pääsisi huomaamatta ullakolle, joka oli yhteydessä hänen kattonsa
kanssa, niin hän olisi pelastettu.

Niin nopeasti kuin jalat kannattivat hän juoksi portaita ylös ja oli
ensimmäisessä kerroksessa vähällä työntää kumoon erään palvelustytön,
joka hänet nähdessään pudotti täysinäisen vesisangon ja huusi apua.
Hänen takanaan haukkui koira, huudettiin, paukutettiin ovia: hän pakeni
kuin ajettu kauris ylös jyrkkiä portaita, ajattelematta yhtä vähän
maksaansa kuin paisettaankaan, kunnes pääsi ullakolle, huomaten oven
sinne olevan auki. Nyt hän oli pelastettu, juoksi läpi ensimmäisen
huoneen, sitten läpi toisen, läpi kolmannen, kunnes vihdoin äkkiä
saapui viimeisen katonkannattimen kohdalle. Siinä ei ullakko enää ollut
laudoitettua, ja lattia loppui. Vain ristiin asetetut parrut, jotka
olivat noin kolmen jalan päässä toisistaan, veivät siitä ylitse, mutta
aivan hänen takanaan kaikuivat vainoojien huudot, eikä valitsemisen
varaa ollut — hänen täytyi päästä ylitse. Hän hyppäsi ensimmäiselle
parrulle, siitä toiselle — hän tunsi, kuinka silloin maksa löi vasten
kylkiluita, kuinka veri sykki hänen päälaellaan olevassa arvessa, hän
tahtoi pysähtyä, mutta ei voinut enää, hänen painava ruumiinsa oli
kertakaikkiaan joutunut liikkeelle, hänen täytyi hypätä eteenpäin. —
Ja hänen allansa ammotti synkkä syvyys — kuilu, jonka olemassaolosta
hänellä ei ollut aavistustakaan ja jonka syvyyttä hän ei voinut
aralla katseellaan mitata. Ja eri parrujen välimatka kävi pitemmäksi,
ollen nyt kolme ja puoli, nyt neljä jalkaa; yhä hän hyppäsi ylitse,
ja oli kuin hätä olisi siivittänyt hänet. Nyt ne olivat neljän ja
puolen, nyt viiden, nyt kuuden jalan päässä toisistaan. Hengähtämättä
hän kiiti parrulta parrulle eikä voinut huomata loppua, niin kauas
äärettömyyteen ulottui vaarallinen tie, jota hän kulki ja jota
pitkin jokin vahingoniloinen henki häntä kiidätti Tuskin hän vielä
varpaittensa kärjillä ulottui kapeaan parruun, nyt hän horjahti,
koetti saavuttaa uudelleen tasapainonsa, — turhaan, vielä hän uskalsi
tehdä epätoivoisen hypyn lähimmälle parrulle, se räsähti, taittui
hänen painonsa alla, ja kädellään, jota hän ojensi tarttuakseen
pelastukselleen johonkin kiinni, kauppaneuvos löi vuoteensa vieressä
olevaan valkoiseen kalkkiseinään niin, että hän, tuskanhiessä uiden ja
kaikilta jäseniltään vapisten, heräsi ja hyppäsi pystyyn vuoteessaan.
Ensi silmänräpäyksessä hänellä tosiaankaan ei ollut aavistustakaan
siitä, missä hän oli.

Kova koputus ovelle saattoi hänet vihdoin sikäli ennalleen, että hän
saattoi ajatella, ettei ollut juossut tuossa sopimattomassa puvussa
pitkin Gidelsbachin katuja eikä myöskään syöksynyt alas ullakon
parruilta, vaikkakin hänen jäseniään itse asiassa juuri sillä tavein
pakotti. Mutta kuka koputti niin itsepintaisesti hänen oveaan? Ja
hänhän oli antanut ankaran määräyksen — hän katsoi kelloaan, se näytti
viittä, iltapäivällä, ja hän lienee nukkunut noin neljä tuntia —, ettei
häntä saanut millään ehdolla häiritä!

»Oih, Dorothee», valitti kiusattu mies itsekseen, »jospa olisin
noudattanut sinun enkä tuon kirotun tohtorin tahtoa, niin istuisin
vielä nyt — sisään sieltä, piru vieköön! Kuka siellä on, ja miksi
te hakkaatte niinkuin aikoisitte murtaa oven?»

»Minä en pääse sisälle», sanoi ulkoa ystävällinen ääni, joka ainakin
oli miehen, »ovi on sisältä suljettu».

»Mutta kuka te olette, mitä te tahdotte?» huusi kauppaneuvos, jolla
oli jonkinlainen epämääräinen aavistus siitä, että tämänpäiväisellä
poliisilla saattoi olla jotakin lähempää tekemistä tuossa koputuksessa.

»Minulla on annettavana teille ilahduttava tieto», sanoi taas ääni
ulkoa, »ja pyydän, ettette kainostelisi minun takiani».

»Kainostelisi?» murisi kauppaneuvos ja ojensi, puolittain
harkitsevasti, toisen jalkansa vuoteesta; »mies luulee kai, että
pukeudun hännystakkiin —. Mutta ilahduttava tieto? Luultavasti
matkatavarani ovat saapuneet — Jumalan kiitos, että siitäkin vihdoinkin
on päästy! Odottakaa hetkinen», huusi hän sitten taas kovalla äänellä
ja niin pontevasti, ettei hän tähän saakka ollut ainoassakaan elämänsä
vaiheessa sellaista pontevuutta osoittanut, »minä avaan heti»; nousi
sitten vuoteesta, väänsi lukon auki, kiiruhti hiljaa tuskaisesti
valittaen ja »Oi, minun maksani!» peitteen alle ja sanoi: »Sisälle!»

»Hyvää huomenta, herra kauppaneuvos!» kuului miltei yht’aikaa
kuin »Sisälle», vieno, erittäin kohtelias ääni, ja huolellisesti
sudittu ja käherretty pää, keskellä jakaus, mikä teki pään kantajan
eittämättömästi hiukan tyhmän näköiseksi, kuroittautui samassa
silmänräpäyksessä huoneeseen muun ruumiin seuraamana. Vieras oli
muutoin hyvin hienosti, joskaan ei juuri aistikkaasti puettu: hänellä
oli paksut kultaiset taikka luultavasti kullatut kellonperät,
kaulahuivineulana jättiläismäinen korkokuvakivi, sormissa sormuksia,
jopa vasemmassa korvassa hyvin pieni ja hyvin siro korvarengas;
sitäpaitsi kiiltonahkaiset saappaat, alaspäin käännetty, posken alle
suippeneva irtokaulus ja hyvin pitkät valkoiset kalvostimet.

»Kenen kanssa minulla on kunnia?» sanoi kauppaneuvos, joka, tuntien
pukeutumattoman epämiellyttävää tunnetta sellaisen juhlapuvun edessä,
vetäytyi, jos mahdollista, entistä syvemmälle peitteensä alle. »Te
tahdoitte ilmoittaa minulle jotakin hauskaa. Minun täytyy pyytää
tuhannesti anteeksi, että tähän aikaan päivästä —»

»Herran tähden, älkää ensinkään kursailko, hyvä herra kauppaneuvos»,
virkkoi vieras, joka oli turhaan katsonut tyhjää paikkaa, mihin panisi
hattunsa, ja jonka vihdoin täytyi panna se täysinäisen matkalaukun
päälle, missä se ei oikein näyttänyt pysyvän tasapainossa; »kuten olen
kuullut, aiotte asettua asumaan tänne Lichtenfelsiin».

»Minäkö?» huusi kauppaneuvos, kurkistaen hämmästyneenä peitteen alta.

»Niin minä tiedän, että sen pitää pysyä vielä salaisuutena», rauhoitti
vieras häntä, »ja minun vaiteliaisuuteeni voitte luottaa. Mutta joka
tapauksessa on teille hyvin onnellinen sattuma, että myöhästyin tänään
aamujunalta ja saavuin liian myöhään Koburgista: olen kauppahuone
Helboldt ja Pojan matkustaja ja myyn hienoja viinejä ja samppanjoja.
—Helboldt ja Poika, herra kauppaneuvos, minun tarvitsee mainita teille
ainoastaan se nimi, ja te ymmärrätte, että vain onnellinen sattuma
saattoi pidättää minua vielä täällä. Helboldt ja Poika pitää kaupaksi
todellakin loistavia viinejä, enkä epäile vähintäkään, että te tilaatte
niitä runsaasti parhaan valikoiman mukaan. Tässä», jatkoi hän sitten,
ottaen vähitellen kaikista lukuisista taskuistaan pienen-pieniä
nimilapuilla varustettuja pulloja ja asettaen ne hämmästyksestä todella
sanattoman kauppaneuvoksen yöpöydälle, »olen tuonut teille mukanani
heti parhaat laadut, joista varmaan löydätte sen, mitä etsitte».

»Mutta herra, totta vieköön», purkautui vihdoinkin kauppaneuvoksen
suuttumus ilmoille, »piruko teitä riivaa, vai tahdotteko pitää minua
narrinanne?»

»Minäkö, herra kauppaneuvos?»

»Siksikö te tänne tulitte? Ylistämään minulle happamia viinejä?»
huusi nyt levossaan, unessaan — maksaa ja paisetta vielä laisinkaan
lukuunottamatta — pahasti häiritty mies. »Sekö oli se hyvä uutinen,
joka teillä oli minulle tuotavana?»

»Happamia viinejä, herra kauppaneuvos?» toisti viinien kauppamatkustaja
aivan niinkuin joku olisi pistänyt häntä tikarilla. »Helboldt ja Poika
— happamia viinejä — taivaan tähden, pyydän tuhannesti — ei edes meidän
viinietikkamme —»

»Menkää helvettiin, herra!» keskeytti hänet tuo muutoin niin hiljainen,
mutta nyt kuitenkin epätoivoiseksi saatettu pieni mies, »makaan täällä
puolikuolleena vuoteessani, levätäkseni, hoitaakseni terveyttäni ja
voidakseni jättää tämän kirotun pesän jo päivän koittaessa, ja te
hyökkäätte petollisesti, vastoin kaikkia maan- ja kansanoikeuksia,
huoneeseeni, rääkätäksenne minua omassa vuoteessani! Pankaa kirotut
pullonne taas taskuihinne, älkääkä kiusatko minua!

»Mutta, herra kauppaneuvos, oleskellessanne täällä kauemmin — Helboldt
ja Poika —»

»Minähän sanon teille, että matkustan vain tämän paikan kautta, herra!
Eikö se ole teille tarpeeksi selvää?»

»Mutta teidän veljentyttärenne —»

»Veljentyttäreni!» huusi kauppaneuvos nolostuen ja heristäen korviaan.

»Teidän veljentyttärenne», jatkoi mies, jota ei ollut niinkään helppo
saada poistumaan, »sanoi minun läsnäollessani, että aiotte asettua
tänne asumaan, kun seutu teitä tavattomasti miellytti».

»Minun veljentyttäreni? Herra, jättäkää minut rauhaan viineinenne
ja veljentyttärineni!» jymähytti kauppaneuvos, jota uusi todistus
ei ollut tehnyt vähimmässäkään määrin lempeämmäksi, »minä en tahdo
tietää kumpaisistakaan mitään; ja nyt olkaa niin hyvä ja pankaa
nuo kirotut pullot takaisin taskuihinne — ymmärrättehän kai selvää
puhetta? — ja jättäkää minut rauhaan! Minä en jää tänne, minulla ei ole
veljentytärtä, minä en tahdo viinejä, enkä halua keskustella vieraiden
ihmisten kanssa, kun makaan vuoteessani. Hyvästi, herra Helboldt ja
Poika!»

»Herra kauppaneuvos», sanoi viinimatkustaja loukattuna, pannen
pullot takaisin taskuihinsa ja tarttuen hattuunsa, »jollei minulle
henkilökohtaisesti niin ainakin Helboldt ja Pojan takia pitäisi teidän
-»

»Menköön Helboldt ja Poika —», mutisi kauppaneuvos, kääntyen
tahtomattaankin vuoteessaan seinään päin, mutta kiepauttaen itsensä
nopeasti ympäri, kun ajatteli pöydällä olevaa kelloaan ja kukkaroaan.

»No, minä näen», sanoi kauppamatkustaja olkapäitään kohauttaen,
»ettemme voi ryhtyä toistemme kanssa mihinkään liikeyhteyteen; mieltäni
pahoittaa myöskin, että olen vaivannut teitä ja sillä tavoin tuhlannut
aikaani. Minä olen matkustaja —»

»Hauskaa matkaa!» murahti kauppaneuvos puolittain ivallisesti
peitteensä alta.

»Hyvästi, herra kauppaneuvos!» keskeytti kauppamatkustaja nopeasti ja
paukautti oven mennessään kiinni, niin että ikkunaruudut helähtivät ja
pesulaitteen päällä oleva lasi ja vesiastia kilahtivat yhteen.

»Pöhkö!» murisi kauppaneuvos hiljaa itsekseen, painautuessaan takaisin
vuoteeseensa, ja uudelleen hän sulki silmänsä, näyttäen koettavan
vielä nukahtaa. Mutta se ei onnistunut millään ehdolla; hän oli niin
kiihtynyt suuttuessaan tuohon hävyttömään, tunkeilevaan mieheen, että
hänen keskeytyneen ja kylläkin keskinkertaisen leponsa jatkamista
ei ollut ajateltavissakaan. Vihdoin hän raskaasti huoaten nousi
vuoteestaan, peseytyi ja pukeutui sekä päätti tehdä kävelyretken
todellakin kauniiseen ympäristöön, väsyäkseen ja voidakseen sitten
toivoa saavansa ainakin yöllä unta. Hänen matkatavarainsahan täytyi
saapua vielä tänään tai myöhäisintään aikaisin huomisaamuna, eikä
Gidelsbach ollut niin kauhean kaukana, ettei sinne voisi päästä
takaisin.

Kävely ei näyttänyt olleen varsin huono ajatus; häntä häiritsivät
vain lukemattomat pyhimysten ja marttyyrien kuvat, joita hän näki
kaikkialla, ja niiden veriset hahmot ja haavat toivat kiusallisesti
hänen ajatuksiinsa takaisin hänen oman maksansa ja paiseleikkauksen.
Väkisin hän pakottautui joka kerta olemaan niitä ajattelematta, mutta
tuskin oli jokin toinen esine saattanut hänen mietteensä toisaalle,
kun jälleen tuli hänen näkyviinsä uusi, aina korein värein kiveen tai
puuhun maalattu kuva.

»Tämä saattaa aivan epätoivoon!» huokasi kauppaneuvos hiljaa
itsekseen, vetäytyen arkana niin kauas kuin mahdollista häneen
tuollaisen pahan vaikutuksen tekevistä taideteoksista, »tämä saattaa
tosiaankin aivan epätoivoon, enkä oikeastaan sentään käsitä, mihin
näin monia muistomerkkejä tarvitaan». Kauppaneuvoksena ja hyvänä
kristittynä hän ei kuitenkaan saanut enempää ajatella, vieläpä hän
sisimmässään hirveästi soimasi itseään siitä, että oli ajatellut
niin paljon, ja koetti vihdoin saada helpotusta siten, että lähti
pyrkimään erään pellon halki lähimpään metsään, saadakseen siellä
olla »häiritsemättömämpänä». Siitä oli kyllä vain se ikävä seuraus
häneen nähden, että juuri hänen kulkiessaan erästä hiukan pehmeätä
ja epämukavaa oraspeltoa muuan maamies, sen omistaja, pysäytti hänet
ja vaati häneltä kaksi guldenia sakkoa tieltä poikkeamisesta, muussa
tapauksessa hän, talonpoika, katsoisi olevansa pakotettu ottamaan
vieraalta jotakin pantiksi.

Kauppaneuvos koetti kyllä panna vastalauseensa sitä vastaan, vieläpä
antaakseen hänelle nimikorttinsa ja todistaakseen, ettei hän ollut
ehdoin tahdoin tuottanut vahinkoa, aukaisi takkinsa, jonka alta näkyi
ritarimerkin nauha. Mutta talonpoika pysyi aivan tunteettomana,
vieläpä vieraan napinlävessä olevaa koreaa nauhaakin kohtaan, jota
hän kenties ei edes nähnyt; ainakaan hän ei kiinnittänyt siihen
huomiota. Hän tiukkasi vain kahta guldenia tai hattua ja nenäliinaa
asetusten rikkojalta, kävipä niin töykeäksi pientä, avutonta miestä
kohtaan, ettei tämä voinut mitään muuta kuin myöntyä hänen ehdottomasti
kohtuuttomaan vaatimukseensa ja maksaa.

Silti hän ei edes päässyt metsään, vaan hänet lähetettiin pakkokyydillä
takaisin tielle, missä hänen täytyi vielä kerran kestää kujanjuoksu
hänelle surkeiden muistelmien lävitse Lichtenfelsiin asti.

Mutta se hyvä oli kävelystä hänelle, että hän saapui nälkäisenä ja
janoisena takaisin pikku kaupunkiin, jossa meni ensi työkseen asemalle,
saadakseen siellä varmuuden siitä, että hänen tavaransa eivät olleet
vielä saapuneet, ja sitten hitaammin pitkin mutkikkaita, kurjasti
kivettyjä katuja majapaikkaansa.




9. »HIRVEN» SEURUE


»Hirven» vierashuone oli tänään kutakuinkin täynnä juhlapukuisia
ihmisiä, joita matkustaja oli jo koko joukon kaduillakin tavannut.
Siellä juotiin paljon olutta, ja kaikkiin suuntiin kannettiin
lukemattomia ruoka-annoksia, jotka kuitenkin katosivat yhtä pian kuin
tulivatkin. Siitäkin sai kauppaneuvos kärsiä, sillä hän tahtoi ensin
syödä huoneessaan, jonne tilasi häränpaistia ja tuoreita papuja sekä
pullollisen viiniä; mutta turhaan hän odotti sitä puoli tuntia: se
ei tullut. Hän huusi portailta, mutta kukaan ei kuunnellut häntä. —
Alhaalla avattiin ja suljettiin ovia ja sieltä kuului katkonaista
puhetta, kuten: »Annos vasikanpaistia» — »Perunoita» — »Kolme
puolikasta olutta» — »Heti» — »Tulen paikalla». Joitakuita tällaisia
huudahduksia hänkin sai vastaukseksi, mutta ei muuta mitään, ja
hän ymmärsi vihdoin, että jos hän ylimalkaan aikoi syödä jotakin
tänään, niin hänen täytyi mennä vierashuoneeseen, päästäkseen siellä
liikuteltavien elintarpeiden ja juomien kohdalle.

Se onnistuikin hänelle vihdoin vaivan jälkeen, ja kun nuori viinuri
eli tarjoilijapoika, joka kantoi lautasta aivan kuin olisi hommannut
jollakin tavoin sattumalta tai omaksi huvikseen, oli tuonut hänelle
varsin hyvää häränpaistia ja varsin huonoa punaviiniä, painautui
pieni mies nurkkaansa parin politikoivan baijerilaisen porvarin
väliin ja kuunteli kärsivällisesti heidän hänen ylitseen vaihtamiansa
mielipiteitä uusimmista tapahtumista, vast'ikään puhjenneen
Venäjän-sodan puoltelua ja tuomitsemista, sekä heidän arvosteluaan
isänmaan ministeriöstä. Nuo molemmat väkevän oluen hiukkasen
kiihoittamat miehet esittivät silloin lausuntoja, jotka täyttivät aran
kauppaneuvoksen ensin hämmästyksellä, sitten todellisella kauhulla. Jos
joku, joka piti Baijerin ministeriön puolta, olisi heitä kuunnellut,
niin hänenhän olisi täytynyt luulla, että hän, kauppaneuvos Mahlhuber,
Ludviginristin omistaja ja uskollisin alamainen, oli yhtä mieltä kuin
nämä miehet, ja jos hän nyt nousisi ja kantaisi lautasensa toiselle
pöydälle — olettaen, että toinen pöytä olisi vapaana —, niin voisi
siitä syntyä kaunis selkkaus noiden kaikkeen valmiiden ihmisten kanssa.
Niin suuresti kuin hän olikin iloinnut ajatellessaan ankaran kävelyn
jälkeen, syötävää ateriaa, ei ruoka eikä juoma maistunut hänestä
miltään. Vaikka se olikin ikävää häränpaistiin nähden, niin se oli
hyväkin viinin tullessa nautittavaksi, ja hän oli juuri tyhjentänyt
pullon ja syönyt paistiannoksensa, kun vielä kaksi virkapukuista
miestä, eilinen poliisi ja Thüringenistä tulevan kyytivaunun
kuljettaja, astui huoneeseen ja tuli heidän pöytäänsä. Jumalan kiitos,
nuo punaiset tasavaltalaiset lakkasivat nyt politikoimasta!

»Hyvää iltaa, hyvät herrat», sanoi kyytivaunun kuljettaja, nostaen
käden sotilaallisesti lakkiinsa tervehdykseksi; »tämä paikka kai ei
vielä ole otettu?»

»Ei, olkaa niin hyvä vain!» sanoi toinen poliitikko. »Oletteko kuullut
mitään uutta sotanäyttämöltä? — Onko uusia sanomalehtiä?»

»Minullako? Ei!» sanoi kyytilaitoksen virkailija. »Mutta tässä
kaupungissa on juuri vastikään tapahtunut onnettomuus», lisäsi hän
sitten vakavammin.

»Onnettomuus? Täälläkö Lichtenfelsissä?»

»Niin», sanoi kyytivaununkuljettaja, »Porraskadulla putosi muuan
muurari parka, suuriperheinen, telineiltä».

»Sanoitteko: perheineen?» huudahti keskustelua hiukan hajamielisesti
kuunnellut kauppaneuvos säikähtyneenä.

»Ei, ei», nauroi kuljettaja, »miehellä oli vain suuri perhe kotona,
mutta hän taittoi niskansa».

»Tehän nilkutatte, herra vaununkuljettaja?» sanoi toinen
kauppaneuvoksen pöytänaapureista, joka oli noussut antaakseen paikkansa
kyytivirkailijalle, »mikä teidän jalassanne on?»

»Oh, ei mitään», tuumi hän, puolittain kauppaneuvokseen kääntyneenä,
»äskettäin eräänä iltana, vähää ennen maatamenoa, kävelin vielä kerran
paljain jaloin huoneeni poikki; mutta samana päivänä oli nuorin tyttöni
rikkonut ikkunaruudun, ja yksi terävä-, piikin tapainen sirpale oli
sattumalta joutunut lattianrakoon ja jäänyt siihen pystyyn. Kun siis
kuljen tuvassa —»

»Taivaan tähden, lakatkaa!» pyysi häntä kauppaneuvos, joka jo
ajatellessaankin niin pelottavaa haavoittumista tunsi kuin puukonpiston
kiireestä kantapäähän saakka, »sehän menee läpi luiden ja ytimien».

»Mikä sitten?» kysyi kuljettaja hämmästyneenä.

»No se, että astuitte niin terävään lasiin», sanoi kauppaneuvos, yhä
vielä silminnähtävästi tutisten.

»Minäkö?» kysyi kauppaneuvos hämmästyneenä. »Minäkö astuin lasiin?»

»Mutta tehän kerroitte meille juuri —»

»Ettäkö sellainen lasinsirpale oli huoneessani? Niinpä kyllä,» nauroi
kuljettaja, »mutta onhan ihmisellä silmät, ja kun minä kuljin paljain
jaloin, niin olen aina hirveän varovainen».

»Mutta tehän sanoitte, että se oli syynä teidän nilkuttamiseenne —»

»Minun nilkuttamiseeni? Minä en nilkuta enää ensinkään», sanoi
kuljettaja levollisesti, »jalkani oli vain hiukan puutunut».

Muut nauroivat, ja kuljettaja nousi seisomaan, sytyttäen sikaarinsa,
mutta kauppaneuvos katsoi hiukan hämmästyneenä ympärilleen, sillä
hän ei oikein tiennyt, oliko mies tosissaan vai tahtoiko pitää häntä
pilkkanaan. Mutta poliisi keskeytti hänen ajattelunsa, käyttäen
hyväkseen tyhjäksi tullutta paikkaa sekä oluttuvan vapautta,
ja istuutui, nostaen kätensä kunnioittavasti lakin reunaan,
kauppaneuvoksen viereen.

»Ettekö vielä ole kuullut mitään tavaroistanne, herra kauppaneuvos?»
kysyi hän niin ystävällisesti kuin poliisi ylimalkaan voi olla
ystävällisen näköinen.

»Ah, te olette se herra, joka lähetti sähkösanoman minun puolestani?»
vastasi kauppaneuvos ja punastui samassa, sillä hän valehteli tällä
hetkellä, teeskennellessään järjestysviranomaiselle, ettei ollut
tuntenut häntä. Hyvä Jumala, hänhän tahtoi salata, ettei hän tuntenut
oloansa tämänpäiväisten tapahtumain jälkeen varsin turvalliseksi,
ja luuli voivansa parhaiten toteuttaa sen olemalla olevinaan
välinpitämätön. Mutta poliisi, jolla ei ollut vähintäkään epäilystä
siivoon vieraaseen nähden, sanoi hymyillen ja kohteliaasti:

»Niinpä niin, herra kauppaneuvos, palvelukseksenne! Ikävä asia se,
että noin menettää matkatavaransa! Ja anteeksiantamatonta on, ettei
tavarain vastaanottaja pitänyt parempaa huolta. Totta totisesti, jos
tavarat kerran on määrätty menemään Lichtenfelsiin, niin ne on myöskin
jätettävä Lichtenfelsiin. Muutoin on ystävyys lopussa.»

Kauppaneuvos harkitsi vielä, pitäisikö hänen ilmoittaa miehelle, että
matkatavarat eivät suinkaan olleet määrätyt Lichtenfelsiin, ja ajatteli
juuri, minkä tekosyyn hän keksisi sille, että oli ihan odottamatta
astunut täällä junasta, kun poliisi tuli hiukan lähemmäksi häntä, toi
paksut viiksensä niin liki kauppaneuvoksen korvaa kuin mahdollista —
itse asiassa niin liki, että muutamat pystyt karvat kutittivat hänen
korvaansa — ja sanoi hiljaisella äänellä:

»Tiedättehän, herra kauppaneuvos, mitä teille tänä aamuna sanoin siitä
karanneesta neidistä —»

»Karanneesta?» huusi kauppaneuvos säikähtyneenä, »onko siis taas
onnettomuus tapahtunut?»

»Onnettomuusko? — No, onnettomuus se ei kai juuri ole», tuumi poliisi
puolustellen, »nuorilla ihmisillä on vilkas veri, ja he tekevät monta
kertaa kepposia, joita eivät tekisi, jos olisivat viisikolmattavuotta
vanhempia. Mutta me saimme viime junassa tiedon kartanosta, joka on
tuon nuoren naisen koti. Näyttää siltä, että hän on näinä päivinä —»

»Mutta Herran nimessä», sanoi kauppaneuvos kauhuissaan, »mistä nuoresta
naisesta te sitten puhutte? En ymmärrä sanaakaan kaikesta siitä, mitä
sanotte?»

»Mistä nuoresta naisesta?» sanoi poliisi, »no, siitä paenneesta,
josta meille sähkötettiin tänne, ja jonka takia me aluksi pidätimme
teidän veljentyttärenne, kun hän kulki niin yksin iso käsityölaukku
kainalossaan».

Kauppaneuvos huokasi syvään, mutta ei vastannut enää sanaakaan, ja
poliisi jatkoi, käyden tuttavallisemmaksi, kun saattoi antaa niin
mieltäkiinnittäviä tietoja:

»Näyttää siltä, että tuon nuoren tytön piti lähipäivinä mennä naimisiin
miehen kanssa, joka oli hänelle vastenmielinen, mutta että hän teki
vielä oikeaan aikaan ratkaisevan päätöksen ja karkasi. Kaikesta
päättäen hän on noussut junasta Bambergissa, sillä sikäläinen poliisi
on, kuten meille ilmoitettiin, saanut tietoonsa ja pidättänyt kaksi
epäluulonalaista henkilöä.»

»Bambergissako?» sanoi kauppaneuvos.

»Niin», vakuutti poliisi. »Ja viime junassa, joka meni täältä ohitse
noin tunti sitten, tulivat myöskin hänen molemmat veljensä kartanosta
ja jatkoivat heti matkaansa Bambergiin. He tiedustivat minulta, eikö
täällä ollut näkynyt mitään epäluulonalaista, Ja minä saatoin ilmoittaa
heille jo noiden kahden nuoren naisen pidättämisen. — Oivallinen
keksintö, tuo sähkösanomalaitos», lisäsi poliisi hymähdellen, »ja
poliisi kuuluukin sen keksineen».

»Minkä? Kenet? Sen nuoren tytönkö?»

»Ei, sähköttämisen», vakuutti poliisi itsetyytyväisesti hymyillen, »ja
kaikkein yksinkertaisimmalla tavalla. Kun hän oli sen tehnyt, niin
kuuluu herra poliisimestari huudahtaneen: 'Tuo ei ole mikään ihme,
osaan minäkin tuon tehdä' — Mutta niin se käy aina. Viisaat ihmiset
keksivät, ja muut herrat sanovat sitten: 'Niin, tuo ei ole mikään ihme,
osaan minäkin tuon tehdä'.»

»Mutta millä tavoin se on keksitty?» kysyi kauppaneuvos, sillä
huolimatta niistä monenlaisista ajatuksesta, jotka hänen aivoissaan
pyörivät, hän kuitenkin oli utelias saadakseen kuulla, millä tavoin
kirkaskypäräinen mies perustelisi ja kehittelisi sellaista olettamusta.

»Se on kauhean yksinkertaista», nauroi tämä; »koko juttuhan perustuu
kellojensoiton periaatteeseen, kuten esimerkiksi ravintoloissa. Jos
soittaa kerran, tulee viinuri, kaksi, niin siivoojatar, kolmasti, niin
renki. Sama on laita poliisilaitoksessa, missä erilaisilla soitoilla,
yhden kerran tai useampia kertoja vetäisemällä, kutsutaan sitä tai
tätä järjestyksenvalvojaa, ja meilläkin on täällä kaksi tai kolme
kellonvedintä päälletysten. Virkaveljeni oli oikeudenistuntosalin
odotushuoneessa parin sinne tuomansa vangin kanssa, kun asia juolahti
mieleen. Mutta sensijaan että olisi ollut viisas ja ottanut sille
patentin, hän kertoi sen eräälle kirjurille, tämä jutteli siitä jonkun
professorin kanssa, ja kuinka olikaan, järjesti professori jutun sen
mukaan — ja nyt on joka kerta, kun kellon nuorasta vedetään, vaikkapa
soitettaisiin vain Bambergiin, maksettava kolmekymmentä kreuzeria —
laskekaahan kuinka monta puolikasta olutta sillä voisi juoda!»

»Hm», sanoi kauppaneuvos, jonka piti nyt poliisin mielestä olla täysin
selvillä sähköttämisestä, mutta joka kuitenkin oli enemmän huvitettu
toisesta asiasta, »kaksi tuon nuoren naisen veljeä matkusti siis tämän
kautta Bambergiin noutamaan pakolaista?»

»Aivan niin, herra kauppaneuvos», vastasi poliisi. »Minua säälittää
tyttö-raukka. Hyvä Jumala, jos hän kerran ei halua ottaa sulhastaan,
niin on kovaa pakottaa hänet siihen; mutta se on asia, jonka perhe saa
ratkaista omassa keskuudessaan. Poliisin täytyy joka tapauksessa tehdä
velvollisuutensa, ja jos hän olisi joutunut minun käsiini, niin olisin
luovuttanut hänet, vaikkapa hän olisi ollut minun oma sisareni.»

Tämän uljaan tunnustuksen jälkeen virkapukuinen mies nousi kolisten
seisomaan, ryyppäsi oluensa loppuun, antaen samalla katseensa
tarkastaen kiertää salissa olevissa henkilöissä, ja aikoi juuri
sotilaalliseen tapaan hyvästellen lähteä huoneesta, kun eräs unohtunut
kohteliaisuus johtui hänen mieleensä.

»Teidän veljentyttärenne toivottavasti voi oikein hyvin, jos saan
kysyä», sanoi hän kohteliaasti kumartuen kauppaneuvokseen päin,
»kenties vain hiukan väsynyt matkasta?»

»Kyllä — kiitos», vastasi kauppaneuvos ja tunsi, kuinka veri oikein
syöksymällä tulvi hänen otsalleen ja ohimoilleen, kun hänen täytyi
valehdella kuninkaalliselle virkamiehelle.

»On ikävää, varsinkin naisille», lisäsi kohtelias poliisi, »menettää
matkatavaransa, vaikkapa vain vähäksi aikaa. No, toivottavasti saatte
kaikki tänne takaisin huomenna aamujunassa. — Toivon teille hauskaa
iltaa, herra kauppaneuvos!»

Ja kilisevin kannuksin ja kalahtelevin miekanhankkiluksin mies mennä
jytyytti ovesta ulos.




10. MAKUUTOVERI


»Tässä sitä nyt ollaan!» voihkaisi kauppaneuvos hiljaa surumielin
itsekseen, kun poliisi oli jättänyt hänet ja mennyt varsinaisiin
tehtäviinsä. »Tässä minä istun, jo tätä ilmankin puolittain vankina,
ja odotan matkatavaroitani. Ja tuon mamsellin molemmat veljet, jotka
tehden minut sedäkseen ovat saattaneet minut mitä joutavanpäiväisimpään
pulaan, matkustavat ympäri seudun ja tulevat varmasti tänne takaisin,
kun näkevät olleensa väärillä jäljillä. Jos huomaavat minut
kanssarikolliseksi, niin saanpa onnitella itseäni, sillä että minä
olen koko kirottuun juttuun niin syytön kuin vastasyntynyt lapsi, sitä
ei tietysti kukaan usko. Ja miten olen menetellyt poliisiin nähden?
Taivaan Jumala, jos se myöhemmin tulisi sanomalehtiin ja Dorothee saisi
sen lukea — silloin olisin myöty mies!»

Kauppaneuvos jäi vielä pitkäksi aikaa istumaan pöydän ääreen
mietteissään, jotka eivät olleet juuri ilahduttavia. Mutta kun yö yhä
läheni ja tupakansavu ahtaassa vierashuoneessa kävi yhä tiheämmäksi,
päätti hän mieluummin mennä omaan huoneeseensa. Hän pyysi senvuoksi
itselleen kynttilän, nousi hitaasti portaita ylös, kulki pitkin
käytävää ovelleen, avasi sen ja aikoi juuri haukotellen astua sisään,
kun näki siellä tulta ja pöydän ääressä vieraan istumassa.

»Oh, pyydän tuhannesti anteeksi», huudahti kauppaneuvos, peräytyen
tämän odottamattoman huomion tehdessään, »olen erehtynyt ovesta».

Vieras nyökäytti välinpitämättömästi hiukkasen päätään, aivan kuin
olisi tahtonut sanoa: »Saatte mielellänne anteeksi!» ja tutki sitten
edelleen edessään olevia papereita. Kauppaneuvos sitävastoin painoi
oven hiljaa ja kohteliaasti jälleen lukkoon, ollakseen sisällä olevaa
vierasta enää häiritsemättä ja etsiäkseen oman huoneensa. Mutta missä
se oli? Käytävän monien ovien joukosta hän ei enää sitä löytänyt, ja
missä hän yrittikin sisälle, oli joku huoneessa tai ovi oli suljettu.
Vielä kerran hän meni takaisin portaille, löytääkseen sieltä tullessaan
oven ikäänkuin vaistomaisesti. Mutta hänen tiensä johti hänet taas
samaan huoneeseen, jossa mies istui pöydän ääressä lukemassa, eikä
hänelle jäänyt muuta neuvoksi kuin mennä alakertaan kysymään numeroaan.

»Herra kauppaneuvoksen numero — mikä numero on herra kauppaneuvoksella?»

»Numero seitsemän.»

»Numero seitsemän, herra kauppaneuvos!» toisti isäntä.

»Ei, se ei ole mahdollista», sanoi herra Mahlhuber; »siinä huoneessa
asuu eräs toinen herra. Numero seitsemäntoista kenties.»

»Ei, numero seitsemän», sanoi nyt isäntä, kumartaen hiukan hämillään,
»ah, hyvä herra kauppaneuvos, teidän ei pidä panna pahaksenne —»

»Mutta numero seitsemässä asuu jo joku», sanoi tämä lujasti. »Minä
katsoin varmasti sinne.»

»Minä tiedän kyllä, herra kauppaneuvos», sanoi isäntä, hymyillen
ystävälliseltä hymyään, »mutta kauhean lukuisat vieraat, jotka juuri
tänä iltana tulivat — pelkkiä pyhiinvaeltajia —»

»Niin, sitä vastaan minulla ei ole mitään muistutettavaa; sanokaa
minulle vain numeroni!»

»Minun täytyi sijoittaa se herra teidän kanssanne samaan huoneeseen»,
lausui mies epätoivoisen päättäväisesti.

»Minun huoneeseeni?» huusi kauppaneuvos, ja vähällä oli, ettei hän
pudottanut kädessään pitämäänsä kynttilää; kynttiläsakset ainakin
putosivat.

»Muu ei tosiaankaan ollut mahdollista.»

»Minun pitää siis maata tuon vieraan kanssa samassa huoneessa?»

»Vain yksi yö, paras herra kauppaneuvos. Hän on oikein kelpo mies ja
minun hyvä ystäväni.»

»Mutta, piru viekään, miksi ette sitten ota häntä omaan huoneeseenne?»
kysyi kauppaneuvos varsin johdonmukaisesti.

»Paras herra kauppaneuvos, minun huoneessani on jo vaimo ja neljä
lasta», puolustelihe isäntä, samalla ikäänkuin lepytelläkseen
silitellen hänen olkapäätään. »Kaikki, mikä on oikein —»

»Vaimo ja neljä lasta _yhdessä_ huoneessa?» sanoi kauppaneuvos päätään
pudistaen. »Mutta mitäpä se minuun kuuluu? Minä vuokrasin teiltä tänään
iltapäivällä huoneen minulle yksin, ja maksan mielelläni siitä sen,
mitä voitte vaatia molemmilta yhteensä. Toimittakaa vain vieras mies
ulos sieltä; minä en voi maata toisen kanssa samassa huoneessa! Se on
vastoin minun luontoani.»

»Oletteko te naimisissa?» kysyi isäntä.

»En — kuinka niin?»

»Niin, minä vain ajattelin — mutta enhän minä toki voi sitä herraa
heittää ulos huoneesta, arvoisa herra kauppaneuvos», valitti isäntä,
»eikä koko kaupungissa ole enää ainoatakaan vapaata paikkaa. Tiedän,
että teillä on täysi oikeus, ja jos te ehdottomasti tahdotte, niin
toisen herran täytyy lähteä, mutta ette uskokaan, kuinka suuren
ystävyydentyön teette minulle, jos annatte hänen olla. Mihinkään
muuhunkaan huoneeseen en voi häntä panna, sillä yhdessäkään ei ole
vähempää kuin neljä tai viisi, ja monessa on vielä useampiakin. Se oli
ainoa tyhjä vuode. Ja niin kelpo mies!» — Ja nyt ryhtyi kaunopuhelias
isäntä pyytämään ja vannottamaan sekä esittämään kuvauksia
kauppaneuvoksen saamasta rakastettavasta makuutoverista, niin että
hyväntahtoinen kauppaneuvos, joka tuskin voi kieltäytyä täyttämästä
ainoankaan ihmisen pyyntöä, lopuksi myöntyi ja palasi vihdoin huoaten,
kynttilä kädessä, numero seitsemään.

Sinne saavuttuaan hän koputti kohteliaasti ovelle ja astui, hänelle
tyrkytetyn huonetoverin muristua: »Sisälle!» omaan huoneeseensa,
lausuen arasti: »Hyvää iltaa — suonette anteeksi.»

»Hyvää iltaa», sanoi huoneessa olija, taivuttaen päätänsä taaksepäin
ja varjostaen kädellään silmiään, voidakseen paremmin tuntea tulijan,
»aiotteko tekin nukkua täällä?»

»Kyllähän minulla oli sellainen aikomus», vastasi kauppaneuvos,
kuitenkin hiukan hämmästyneenä kysymyksestä. »Olen asunut tässä
huoneessa puoleltapäivin saakka.»

»Ah, niin, minä tiedän», sanoi vieras, »näin tavaranne tänne
tullessani. Isäntä aikoi koettaa hankkia teille toisen makuuhuoneen.»

»Minulle?» huudahti kauppaneuvos, todellakin äimistyneenä tuon miehen
levollisesta kylmyydestä, jonka kuitenkin oikeastaan olisi pitänyt
— hän tunsi sen epäselvästi — pyytää häneltä anteeksi. Mutta vieras
katkaisi nämä ajatukset lyhyesti, sanoen ystävällisemmin kuin hän
tähän saakka oli puhunut:' »No, katsokaammepa, miten voimme tänne
sijoittua, herra makuutoveri! Kyllä sopu sijaa antaa. Ja sitäpaitsihan
meidän täytyy sietää toisiamme vain _yksi_ yö, ja tämä on minulle joka
tapauksessa mieluisempaa kuin jos isäntä olisi pannut minut yhteen
jonkun hurskaan kanssa. Olkaa hyvä ja painakaa puuta!»

Vieras asetti sitten kynttilän hiukan mukavammin, nojasi päätään
vasempaan käteensä ja syventyi uudelleen edessään oleviin kirjeisiin
tai papereihin, joista ei enää nostanut katsettaan.

Hän oli nuori, kaikesta päättäen solakka mies, iältään noin
neljänkolmatta ja kuudenkolmatta väliltä, hyvin ja muodinmukaisesti
puettu, mutta hänellä oli silmäänpistävän pitkä, tumma tukka, otsalla
kaksi ylöspäin käännettyä Jupiter-Ammon-kähärää, ja myös pitkä, suippo
täysiparta; joka tapauksessa hän oli muukalainen, ja murteestaan
päättäen itävaltalainen. Vasemman käden etusormessa hänellä oli iso
sinettisormus, jossa oli punainen kaiverrettu kivi; hänen mustassa
kaulahuivissaan oli kenties oikea briljantti — kauppaneuvos ei ollut
jalokiventuntija — ja takki, jossa oli yksi nappirivi, oli kiinni
kaulanauhan neulaan saakka.

Kauppaneuvos Mahlhuber istui sohvalla, edessään himmeästi palava
talikynttilä, johon oli tullut pitkä karsi, ja tuijotti syvissä
ajatuksissa lukijaan, joka ei laisinkaan enää kiinnittänyt häneen
huomiota. Hänen edessään palava kynttilä loi häneen punertavaa,
tutisevaa valoa, joka pani pään ääriviivat liikkumaan ja näytti
hiljaisilta vavahduksilta, ja syvät huokaukset, joita hän samaan
aikaan näytti voivan vain vaivoin pidättää, kunnes ei enää voinut
niitä ehkäistä, kävivät vihdoin pienelle hyväluontoiselle miehelle
itselleenkin kamaliksi.

Vieras oli varmaan hyvin onneton — oli kenties saanut kotimaastaan
surullisen kirjeen ja istui nyt miettien sitä mielessään. — Mutta,
hyvä Jumala, eihän hän voinut auttaa, hän oli jo osallisena useammissa
vieraissa jutuissa kuin halusi ollakaan, ja miesparan täytyi katsoa,
miten itse suoriutuisi osakseen tulleista kärsimyksistä. Jokaisella
ihmisellä on yleensä kuormansa kannettavanaan, toisilla raskaampi,
toisilla kevyempi — hänellä oli paiseensa, ainakin sen seuraukset, ja
maksansa — hänen huonetoverinsa vääntelehti varmaan muissa huolissa.

Ajattelemisesta hän tuli väsyneeksi, mutta hillitsi itseään kuitenkin
vielä ja olisi oikeastaan mieluummin suonut, että vieras olisi ensin
mennyt makuulle. Silloin tämä äkkiä alkoi haukotella, ja kauppaneuvos
tuskin huomasi sen, kun hänenkin leukaluunsa alkoivat liikkua, eikä hän
enää voinut laisinkaan pidättäytyä.

»Teitä rupeaa nukuttamaan», sanoi vieras.

»Minuako? Suokaa anteeksi, tässä vain veti niin —» Taas keskeytti
haukotus kaikki kenties aiotut huomautukset. »Tunsin vain leuoissani
hiukan vetoa. Mutta se tulee vilustumisesta, jonka alaiseksi hiljakkoin
jouduin. Kaikki paha kerääntyy minulla maksaan ja leukoihin; minä
sairastan maksatautia.»

»Niinkö?» sanoi vieras, välittämättä hänestä sen enempää.

»Niin», sanoi kauppaneuvos huoaten, »minun maksani on kolmea tuumaa
liian iso — se ei sovi minulle enää, eikä se pienenekään, suurenee
vain, kunnes se kerran työntää sydämeni paikoiltaan».

Vieras huokasi syvästi, osanottavasti, mutta ei vastannut mitään,
kunnes herra Mahlhuber, joka sentään entisten matkamuistojensa takia
halusi saada tietää, kenen kanssa hän oikeastaan tulisi makaamaan yön
samassa huoneessa, sanoi hyvin kohteliaasti: »Mutta, arvoisa herra,
kenen kanssa minulla oikeastaan on ilo olla niin läheinen naapuri?»

»Olen tohtori Wickendorf Wienistä», sanoi vieras, katsomatta ylös
papereistaan.

»Ah, Wienistä — vai niin, katsokaahan!» huudahti kauppaneuvos,
jonka päähän pälkähti uusi ajatus. »Olen tosiaankin jo kerran
aikonut matkustaa Wieniin, jotta — hm, sepä sopisikin todella oikein
erinomaisesti ja saattaisi olla meidät tänne niin onnellisesti yhteen
tuoneen kaitselmuksen hyvänsuopa viittaus. Sallitteko, että teen teille
erään kysymyksen?»

»Mitä te haluatte?» kysyi vieras, suunnaten katseensa hitaasti
kynttilän ylitse, mutta hämmästyi varsin suuresti, kun hänen
makuutoverinsa, joka oli noussut sohvalta, tuli häntä kohti pää alas
taivutettuna, niinkuin olisi tahtonut pässin tavoin puskea hänet
tuolilta alas.

»Olkaapa hyvä ja koettakaa tätä paikkaa» sanoi kauppaneuvos, tultuaan
niin lähelle vierasta, että tämä jo aikoi hypähtää tuoliltaan,
ja ojensi alastaivutettua päätään hänelle sekä viittasi oikealla
etusormella lähelle päälakeaan. »Olkaa niin hyvä ja koettakaa tätä
paikkaa!»

»Mutta mitä te tahdotte?»

»Tähän, jos saan pyytää — vielä hiukan enemmän oikealle — niin, se on
oikea paikka, ettekö tunne siinä mitään?»

»En.»

»Ettekö kerrassaan mitään, ettekö mitään kuhmua?»

»En, pikemminkin kolon —», sanoi tohtori Wickendorf. »Löitte kai ylös
tullessanne päänne portaisiin?»

Kauppaneuvos voihkaisi.

»Löin pääni portaisiin?» toisti hän huoaten, »suokoon Jumala, ettei
se olisi mitään muuta kuin sitä, mutta minä olen jo kauan tahtonut
neuvotella jonkun kuuluisan wieniläisen lääkärin kanssa, ja kohtalo
näyttää nyt olevan minulle suotuisa. Maksani on nimittäin kolme
tuumaa liian iso», jatkoi kauppaneuvos nopeasti, kun nuori mies aikoi
keskeyttää. »Minulla on ihramainen kasvettuina maksassani, jonka tunnen
ulottuvan kylkiluihin, palleaan ja vatsalaukkuun. Mutta pahinta on,
mitä kotilääkärini kuitenkaan ei tahdo myöntää, sen kanssa yhteydessä
oleva aikaisemmin leikattu paise.»

»Herra, tehkää niin hyvin ja olkaa vaiti», huusi tohtori Wickendorf,
vääntäen kasvojaan niinkuin olisi niellyt katkerovettä, »minä rupean
heti voimaan pahoin, kun kuulen tuollaista».

»Pahoin?» huusi kauppaneuvos; »lääkäri, ja rupeatte voimaan pahoin
— koettakaahan tätä paikkaa — paise oli kutakuinkin kyyhkysenmunan
kokoinen, se liikkui hiukan, kun koski sitä sormillaan, ja —»

»Mutta mitä se minuun kuuluu?» huusi nuori mies ja kääntyi inhoten
poispäin, »enhän minä ole lääkäri, että kiusaisitte minua sellaisilla
perin surkeilla asioilla.»

»Ettekö lääkäri?» huudahti kauppaneuvos todellakin hämmästyneenä,
»mutta ettekö te äsken itse sanonut olevanne tohtori?»

»Minä olen filosofiantohtori, mutta en lääkäri» mutisi nuori mies
suuttuneena itsekseen.

»Oh, siinä tapauksessa pyydän tuhannesti anteeksi» sanoi pieni mies
hyvin säikähtyneenä ja hiipi takaisin sohvannurkkaansa, väärin
ymmärretyn tohtorin syventyessä jälleen pohtimaan kirjoituksiaan.

Mutta kauppaneuvokselle kävi kolkoksi tai kenties pitkäveteiseksi istua
sillä tavoin vastapäätä tuota hiljaista, synkkää miestä, kun ei edes
saanut puhua maksastaan. »Tohtori — kenenkään ihmisen ei oikeastaan
pitäisi saada lupaa sanoa itseään tohtoriksi, jollei ole oikea lääkäri,
sillä siitähän täytyy lopuksi johtua rangaistavaa sekavuutta. — Eikä
tuolla miehellä ole vähintäkään tunnetta toisten kärsimyksille», lisäsi
hän ajatuksissaan, päätään vakavasti pudistaen, »rupeaa voimaan pahoin,
kun lähimmäinen kertoo hänelle tuskiaan, — ja on kaiken lisäksi töykeä.
Minä menen maata.» Ja sydämen pohjasta huoaten hän päätti heti panna
toimeen tämän hyvän aikomuksen.

Vuode oli hyvä — peite hiukan raskas ja lämmin, mutta sitä ei käynyt
muuttaminen; miksi hän makasi vieraissa vuoteissa, kun hänellä
oli kotona parempi! Kunpa hän edes saattaisi nukkua, korvatakseen
jotenkuten viime yön laiminlyönnit ja säikähdykset. Hyvä Jumala, mitä
kaikkea hän olikaan näinä viimeisinä neljänäkymmenenäkahdeksana tuntina
kokenut! — Ja missä hän nyt oli? — Hän sammutti kynttilän, jottei hänen
vain tarvitsisi enää laisinkaan nähdä epämiellyttävää vierasta paikkaa,
ja aikoi sitten, sanoen huonetoverilleen kohteliaasti »Hyvää yötä!»
kääntyä oikealle kyljelleen; mutta toinen kynttilä paloi vielä, eikä
hän voinut nukkua, jos huoneessa paloi valkea. Se ei käynyt, olkoonpa
hän kuinka väsynyt tahansa; aikoiko tuo mies siis lukea koko yön?

Kauppaneuvos kääntelehti melkein kokonaisen tunnin vuoteessaan,
nukkumista ei käynyt ajatteleminenkaan, ja hänen ähkimisensä teki
vihdoin vieraankin tarkkaavaiseksi.

»Ettekö voi nukkua?» sanoi tämä, kääntäen päätään puoleksi häneen päin.

»En, herra tohtori — ainakaan en niin kauan kuin kynttilässä on
tulta», vastasi kauppaneuvos, joka oli lujasti päättänyt ainakin antaa
uuden kiusanhenkensä tietää, mikä hänet teki rauhattomaksi. Mutta
tohtori Wickendorf joko ei ollut laisinkaan kuullut viittausta, tai
ei ollut sitä ymmärtänyt, sillä hän luki levollisesti edelleen, ja
vasta unettoman uudistunut voihke herätti hänet vihdoin jälleen hänen
ajatuksistaan.

»Hyvä herra», sanoi hän ja katsoi raskaasti huoaten ylös kirjastaan,
kääntyen kokonaan toisen vuodetta kohti, »kuulkaahan, te ette ole vielä
sanonut minulle edes nimeänne».

»Mahlhuber!» voihkaisi kauppaneuvos.

»Ah, rakas Mahlhuber, näyttää siltä, että ette kuitenkaan voi nukkua —»

»Ainakaan en niin kauan kuin kynttiläni palaa.»

»Siinä tapauksessa kenties suostuisitte», jatkoi tohtori, kuuntelematta
vastaväitettä, »antamaan minulle apuanne eräässä hyvin vaikeassa
asiassa».

»Apuani?» sanoi kauppaneuvos, nousten säikähtyneenä istumaan
vuoteessaan, »hyvä herra tohtori, minä en voi auttaa itseänikään enkä
laisinkaan aio sekaantua toisten ihmisten asioihin enempää kuin jo olen
aivan vastoin tahtoani niihin sekaantunut. Kun vain sallisitte minun —»

»En pyydä teiltä mitään muuta kuin neuvoanne», sanoi tohtori,
kiinnittämättä suurempaa huomiota puheeseen. »Teille ei tule siitä
vähintäkään vastuunalaisuutta, teidän nimeänne ei edes mainita asian
yhteydessä. Kuten sanottu, vain neuvoanne minä toivon, sillä olen
jo usein huomannut, että aivan puolueettoman, levollisen miehen
arvostelu monta kertaa osuu helposti ja kuin leikkien oikeaan, meidän
kuolevais-parkojen koettaessa turhaan päästä jotakin keinotekoista
tietä onnelliseen, tyydyttävään tulokseen. Se koskee erään sellaisen
ihmisen elämää ja kuolemaa, joka teki mitä inhoittavimpia, mitä
kehnoimpia rikoksia —»

»Elämää ja kuolemaa?» huusi kauppaneuvos, säikähtyneenä.

»Pyydän, älkää keskeyttäkö!» sanoi tohtori, ojentaen samalla kättään
kaukaista tyhjää huoneennurkkaa kohti ja jatkaen kumealla, mutta
innostuneella äänellä, »— joka teki mitä inhoittavimpia, mitä
kehnoimpia rikoksia kristillisen tai, oikeammin, teeskennellyn
hurskauden varjossa, pääsi luikertelemalla perheisiin ja vietteli
tyttäret, tunkeutui liikkeisiin ja saattoi ne vararikkoon, liittyi
miljoonamiehiin ja imi heidät tyhjiksi, kunnes he epätoivoissaan
riensivät nopeaan kuolemaan tai kurjuudessa ja hivuttavassa taudissa
hoippuivat hautaansa kohti. Viimeinen sattunut tapaus on pelottavin,
enkä tiedä vielä, mitä seurauksia siitä on. Siveellisten lakiemme
mukaan ei sellainen rikollinen saa jäädä rankaisematta, ja kuitenkaan
häntä ei voi panna kiinni, kuitenkin hän on tähän saakka ovelasti
osannut välttää kaikkea, mikä antaisi oikeudelle vähimmässäkään määrin
tilaisuutta ahdistaa häntä —»

»Senhän täytyy olla paatunut roisto!» huudahti kauppaneuvos,
puolittain siinä toivossa, että hän tämän huomautuksen tehtyään taas
voisi vetäytyä peitteensä alle ja saisi katkaistuksi keskustelun
tältä päivältä, mutta puoleksi myöskin valtionkansalaisen oikein
kauhuntuntein sellaista hirviötä kohtaan uskonnon varjossa kylvi
tuskaa ja kurjuutta maailmaan ja jota maallinen oikeus kaiken lisäksi,
huolimatta siitä, että hänen syyllisyytensä oli todistettu, ei voinut
vangita ja murskata.

»Saanko ehkä lukea teille nämä muistiinpanot?» sanoi tohtori nyt taas,
luoden ystävällisen katseen kauppaneuvokseen, »kun ensin opitte tästä
tuntemaan rikoksentekijän luonteen vaikuttimet, niin sitä paremmin
voitte lausua arvostelunne. Minä pelkään, että hyvän Jumalan itsensä
täytyy lähettää salama tai kamala tauti tai jotakin muuta senkaltaista
tuollaisen ihmisen rangaistukseksi, sillä en näe muuta keinoa, miten
päästä hänen kimppuunsa — viimeinen rikos olisi muuten selvästi
näytettävä toteen ja sen olisi todistettava häntä vastaan.»

»Mutta minä luulisin, että poliisiviranomaisten pitäisi kuitenkin kyetä
todistamaan hänen syyllisyytensä!» huudahti kauppaneuvos. »Mitä varten
he sitten ovat olemassa?»

»Teitte tuossa vaikean kysymyksen», hymyili tohtori, »mutta saatuanne
kuulla yksityiskohdat myönnätte minun olevan oikeassa.»

»Kuinka paljon kello nyt oikeastaan on?» sanoi kauppaneuvos, turhaan
koetettuaan pimeässä nurkassaan nähdä kellonsa taulua.

»Oh, kello on tuskin kymmentä, meillä on vielä kylliksi aikaa
nukkumiseen. Mutta olkaa nyt hyvä ja seuratkaa tarkkaavaisesti
yksityiskohtia, niin hämmästytte sellaista pahuuden verkkoa.»

Kauppaneuvos aikoi vielä tehdä vastaväitteitä: kello oli kymmenen, ja
hänen oli mentävä levolle, sillä jos hän valvoi yli tuon ajan, niin
hän sai auttamattomasti kärsiä siitä seuraavana päivänä; mutta hän
häpesi tällaisenkin pelottavan välttämättömyyden edessä osoittautua
välinpitämättömäksi asiassa, joka koski todella vaarallisen ihmisen
rankaisemista tai ilmisaamista. Ja hän koetteli vielä kerran maksaansa
ja päätänsä, huokasi raskaasti ja tuskaisesti sekä sanoi vihdoin
alistuen:

»No hyvä, herra tohtori, jos asia todella niin on, niin alkakaa Jumalan
nimessä. — Se kai ei kestä kovin kauan?»

»Tuskin puoltakaan tuntia», kuului ainakin tässä suhteessa lohdullinen
vastaus, ja tohtori niisti kynttilän, kakisteli kurkkuaan, joi
kulauksen olutta vieressään olevasta lasista, nojasi jälleen päänsä
vasempaan käteensä ja alkoi:




11. HIRVIÖN TARINA


»Eräässä Saksan suuressa kaupungissa, jota tahdomme sanoa Yburgiksi, —
olen tahallani jättänyt pois oikean nimen — erinäisistä syistä — eli
kauppaneuvos Schöler —»

»Kauppaneuvosko?» kysyi ystävämme jännittyneenä ja kurottautui hiukan
ulommaksi vuoteestaan, voidakseen paremmin kuulla jutun.

»Kauppaneuvos Schöler; mutta minun täytyy pyytää teitä, että ette enää
keskeytä minua, sillä muutoin eksytte juonesta ettekä voi seurata
kertomusta kyllin tarkkaavaisesti. Alanpa vielä kerran alusta: Eräässä
Saksan kaupungissa, jota tahdomme sanoa Yburgiksi, eli kauppaneuvos
Schöler hyvin onnellisissa, kaikilla maallisilla elämänlahjoilla
runsaasti varustetuissa oloissa. Hänellä oli komea talo keskellä
kaupunkia, parailla paikoilla, — ensimmäisessä kerroksessa asui
hän itse, toinen yksin tuotti hänelle neljäsataa taaleria vuokraa
—, seurusteli kaikkein hienoimmissa perheissä, häntä pidettiin sen
ohessa kuninkaan suosikkina, hän kantoi kolmen eri kuninkaan maiden
ritarimerkkejä, sai valtiolta vielä sen lisäksi tuhatkaksisataa
taaleria eläkettä, jotapaitsi hänellä erään rikkaan, jonkun aikaa
sitten kuolleen pankkiirin tyttären holhoojana oli käytettävissään
varsin huomattava pääoma. Tämän nuoren naisen nimi oli Rosaura.

»Kauppaneuvos Schöler oli tunnustetusti kunnianarvoisa ja sen
lisäksi hyvin hurskas mies, Gustav Adolf-yhdistyksen jäsen,
erään köyhäinhoitolaitoksen johtaja, orpokodin rahastonhoitaja,
lähetysyhdistyksen esimies ja kaikkien muiden kaupungissa ja
ympäristössä toimivien hyväntekeväisyyslaitosten suojelija, sen ohessa
noin viidenkymmenenkahden vuoden ikäinen, yhä vielä varsin reipas ja
naimaton —»

»Mutta ette kai toki tahdo väittää, että tämä mies —» huomautti
kauppaneuvos Mahlhuber melkein yhtä säikähtyneenä kuin hämmästyneenäkin.

»Pyydän, älkää keskeyttäkö minua», sanoi tohtori nopeasti; »meidän
seuraelämässämme tapahtuu paljon sellaista, mitä emme voi uneksiakaan;
mutta saattepa heti itse kuulla! Pääsuperintendentin talossa, johon
kauppaneuvoksella oli vapaa pääsy, sairastui tytär niin vaikeasti, että
hänen lääkärinsä, muuan kauppaneuvoksen läheinen ystävä, ei tiennyt
siitä muuta pelastusta kuin että hänet lähetettäisiin lääkärin omien
sukulaisten omistamaan, verrattain kaukana olevaan kylpylaitokseen;
se tapahtuikin. Orpokodin kassa löydettiin eräänä päivänä murrettuna.
Huoneistossa, jossa sitä säilytettiin, oli selviä jälkiä, jotka
osoittivat jonkun talonväestä olleen yhteistyössä roistojen kanssa
— sieltä oli varastettu 15,000 taaleria; mutta poliisin kaikista
tiedusteluista huolimatta ei varasta löydetty. Kauppaneuvos oli sinä
iltapäivänä ollut viimeinen toimistossa, niinkuin hän oli varsin
usein tärkeiden töiden tähden. Hän itse sanoi, että kaikki oli hänen
lähtiessään tavallisessa ja asianmukaisessa kunnossa ja että hän vielä
itse oli omin käsin koetellut, olivatko ikkunat lujasti ja hyvin
suljetut. Mutta selvyyteen ei päästy, ja useita, rahastonhoitajan
apulainen, talonmies sekä joitakuita alempia virkamiehiä, joita tässä
tapauksessa täytyi epäillä, pidätettiin ja pidettiin jonkun aikaa
tutkintovankeudessa, mutta kun heitä vastaan ei voitu mitään todistaa,
maksettiin heille palkka ja heidät erotettiin virasta.»

»Se on kauheata!» ähki kauppaneuvos.

»Lähetysyhdistyksen esimiehenä», jatkoi tohtori, »oli kauppaneuvos,
joka oli kirjeyhteydessä Austraalian ja Afrikan kanssa ja jolla oli
niissä maissa joitakuita ystäviä, ottanut tehtäväkseen toimittaa
pakanalapsille menevät rahat ja villaiset alushameet sekä sukat
asianomaisiin paikkoihin. Alushameet ja sukat tulivat perille, raha ei
—»

»Mutta postikuiteistahan olisi pitänyt heti käydä selville, mihin rahat
olivat joutuneet», huusi kauppaneuvos hämmästyneenä.

»Tosiaankin, te olette oikeassa», sanoi tohtori, »sitä en ole vielä
laisinkaan ajatellut. Nähkääs, se oli hyvä ajatus, sitä minun täytyy
harkita. Mutta kuulkaahan edelleen! Kauppaneuvos Schöler ottaa
joitakuita vuosia sitten luoksensa erään nuoren tyttöparan, erään
orvon, jonka isä ja äiti menettivät kamalalla tavalla henkensä
talonsa tulipalossa, antaa hänelle opetusta ja kasvattaa hänet
taloudenhoitajattarekseen. Tytön nimi on Susanna. Pankkiirin tytär,
hänen holhokkinsa, jolla on muutamia huoneita kauppaneuvoksen
asunnossa, sairastuu, ja häntä hoitaa sama lääkäri, joka on lähettänyt
pääsuperintendentin tyttären kylpylaitokseen. Hänen sairautensa on
omituista laatua, hermoja tylsyttävää, ja siihen liittyy tuimia sydämen
ja vatsankouristuksia.»

»Sen minä tunnen», huusi kauppaneuvos vilkkaasti »se on hypertrofian
alku».

Tohtori, joka oli kääntynyt pöydän ääressä olevine tuoleineen häntä
kohti, katsoi häneen hämmästyneenä paperiensa ylitse ja sanoi
levollisesti: »Minun täytyy vakavasti pyytää teitä välttämään kaikkia
senlaatuisia keskeytyksiä; muutoin katson olevani pakotettu lopettamaan
lukemisen.» Kauppaneuvos harkitsi juuri, onko tuo ylimalkaan mikään
uhkaus, kun tohtori, etsien kirjoituksestaan paikkaa, joka oli häipynyt
hänen silmistään, jatkoi: »Hänen rintaansa ahdistaa, hengitys on
raskasta, otsalla vahva hiki, yleistä pahoinvointia ja päänsärkyä —»

»Vakuutan teille, että —», huudahti kauppaneuvos ehdottomasti, mutta
katkaisi nopeasti lauseensa ja nieli loput sanansa, kohdatessaan
lukijan synkän, vihaisen katseen.

»Ihmeellistä», jatkoi tämä, antamatta sen enempää häiritä itseään,
»että tämä tila usein lyhyeksi aikaa parani, jopa tauti miltei
tykkänään poistuikin, palatakseen sitten sitä voimakkaampana, kunnes
se vihdoin surmasi hänet. Nyt astui voimaan jälkisäädös, jonka mukaan
— siinä tapauksessa, että perijätär kuolisi ennenkuin ehti tulla
täysikäiseksi — huomattavia rahaeriä joutui hyväntekeväisyyslaitoksille
ja muihin kristillisiin tarkoituksiin; mutta noin 100,000:aan taaleriin
nousevan jäännöksen perijäksi oli määrätty kauppaneuvos Schöler.»

»Tyttö sai myrkkyä!» huusi toinen kauppaneuvos, lyöden kauhusta kädet
yhteen vuoteessaan.

»Kauppaneuvos Schöler oli nyt vielä rikkaampi mies kuin ennen», luki
tohtori hymyillen edelleen, »hän suri kyllä nuoren perijättären
kuolemaa kokonaisen vuoden, käyttäen mustaa pukua sekä leveätä harsoa
lakkinsa ympärillä, mutta otti tuntuvan omaisuuden viivyttelemättä
haltuunsa ja eli komeasti ja iloisesti.

»Vielä oli olemassa pankkiirin köyhä, mutta läheinen sukulainen, hänen
sisarensa poikapuoli, joka kuitenkaan, ollen nuori ja kevytmielinen,
ei koskaan ollut vanhan rikkaan herran suosiossa. Karl, se oli nuoren
miehen nimi, oli erittäin hyvä, kunnon poika, tosin kyllä useimmiten
pennitön, mutta aina iloinen sielultaan ja mieleltään, kunnes hän
kerran, ollessaan käynnillä enonsa talossa, oppi tuntemaan tämän
tyttären ja — astui kuolettava nuoli sydämessään takaisin talon
kynnyksen ylitse.

»Perheessä oli olemassa sellainen tarina, että tämän nuoren miehen
isoäiti oli aikoinaan mennyt Intiassa naimisiin, kuollut siellä
sittemmin ja jättänyt jälkeensä suunnattoman omaisuuden, jonka
kuitenkin muuan malaijilainen hallitsija tahtoi tehdä erään väärin
haltuun otetun seudun takia riidanalaiseksi ja joka jo lienee senvuoksi
saattanut syntymään levottomuuksia eräässä tuolla seudulla olevassa
piirissä. Muuanna aamuna astuu äkkiä eräs päivänpaahtama mies, näöltään
matruusia muistuttava, nuoren miehen ovesta sisään, kysyy häneltä, eikö
hän ole Karl Neumann, erään Intiassa kuolleen Katarina Neumann-nimisen
rouvan pojanpoika, ja onko hän saanut käsiinsä sieltä hänelle tulevan
perinnön, noin seitsemän miljoonaa Espanjan taaleria.»

»Seitsemän miljoonaa taaleria!» kuiskasi kauppaneuvos hämmästyneenä
puoliääneen itsekseen.

»Karl hätkähti», jatkoi tohtori, »aivan kuin hän olisi tehnyt rikoksen
ja yllätetty; veri pakeni hänen poskiltaan, hänen jäsenensä tutisivat,
ja hänen täytyi pitää tuolista kiinni, pysyäkseen pystyssä.»

»'Seitsemän miljoonaa taaleria', ähki hän, seitsemän miljoonaa taaleria
— Intiassa?'

»'Ettekö ole saanut mitään.?' huusi merimies äkkiä hämmästyneenä;
'olisiko mahdollista, että tuo intialainen rajah olisi petollisesti
ne teiltä anastanut? Mutta sitten hänet perii paha! Allahin viha ja
minun kostoni kohtaavat hänet, ja vaikkapa hän pakenisi temppelinsä
portaille, ikuisen ruumisarkun pyhättöön, niin tavoitan hänet.»

»'Kuka te olette?' kysyi Karl häneltä, 'kun osoitatte sellaista
osanottoa kohtalooni, ja luuletteko, että voitte auttaa minua saamaan
takaisin perintöni tai ainakin osan siitä?'

»'Luulenko?' toisti merimies loukkautuneena, 'tiedän varmaan, että
jollei rahaa todellakaan ole vielä lähetetty, niin se joutuu omaksenne,
vaikkapa ensimmäinen rajah olisi jo itse pannut sen päälle ahneet
kätensä. Olimme saaneet Intiassa erään miehen osoitteen, jolle rahat
oli lähetettävä; intialainen ruhtinas vannoi minulle, että hän
toimittaa ne kunnollisesti perille.'

»'Ja mikä oli sen miehen nimi, jonka huostaan tuollainen pääoma
uskottiin, minulle annettavaksi?' huusi Karl pelottavan aavistuksen
valtaamana.

»'Kauppaneuvos Schöler', sanoi merimies, ja Karl vaipui tajuttomana
tuolille, joka oli hänen vieressään. Kuinka kauan hän oli sillä tavoin
maannut, sitä hän ei tiennyt; kun hän tuli jälleen tajuihinsa, tunsi
hän, että joku valoi kylmää vettä hänen kasvoilleen, ja hän voihki:
'Missä minä olen?' Intialainen merimies oli yhä hänen luonansa ja
koetti virvoittaa häntä henkiin, ja heti niin paljon toinnuttuaan,
että saattoi taas puhua, täytyi nuoren miehen nyt kertoa hänelle, mitä
pelkäsi; hän sanoi olevansa vakuutettu siitä, että kauppaneuvos oli
ottanut nuo rahat haltuunsa.»

»Mutta Herran tähden», keskeytti nyt vaitiolonsa kiusattu
Mahlhuber-parka, jonka mielestä tuo kauhea mies ei yhä vieläkään
ollut päässyt varsinaiseen asiaan ja josta myöskin tuntui tavattoman
epätodennäköiseltä, että saksalainen kauppaneuvos saattaisi anastaa
seitsemän miljoonaa taaleria. Hän oli jyrkästi päättänyt sanoa hänkin
nyt sanan.

»Olette aivan oikeassa, tämä henkilö on varmaan ollut oikea hirviö, ja
jos kello olisi seitsemän illalla, arvoisa herra, niin vähimmittäkään
arveluitta kuuntelisin teitä mitä suurimmalla mielenkiinnolla, sillä
asia on todellakin tavallisuudesta poikkeava ja herättää epäilemättä
heti julkisuuteen päästyään tavatonta huomiota; mutta olkaa niin
hyvä — aivan siitä huolimatta, että luulen teidän aiheettomasti
epäilevän kauppaneuvosta noiden seitsemän miljoonan anastamisesta — ja
esittäkää minulle mieluummin yleiskatsaus kaikesta, pelkät tosiasiat
sellaisinaan, ja jättäkää erittäinkin ihmisten keskustelut pois, sillä
muutoin minä tosiaankaan en voi lausua puolueetonta arvostelua. Jo
nyt on pääni — voin vakuuttaa! — niin sekaisin ja täynnä nimiä ja
tapahtumia, että alan joutua pyörälle. — Kuinka paljon kello nyt on?»

»Oh, on vielä aikaista», sanoi tohtori, nopeasti silmäten kelloaan,
vastaamatta itse kysymykseen. »Mutta en, muuten, voi teitä auttaa,
sillä nämä yksityiskohdat, jotka juuri muodostavat kokonaisuuden,
täytyy teidän oppia tuntemaan, jotta kykenisitte lausumaan oikean
arvostelun. Sitäpaitsi pääasia tulee juuri nyt, ja minä olen varmasti
vakuutettu siitä, että heti kun olemme sitä kosketelleet, tulette niin
jännittyneeksi ja kiihtyneeksi, ettette voi enää nukkua koko yönä.»

»Mutta siitä minä en olisi mielissäni», voihkaisi kauppaneuvos
itsekseen; »koko viime yön heittämässä koiria ulos ovesta, ja nyt
ihmiselämää arvostelemassa — jota kenties saa kauheasti katua,
joutuu ehkä näkemään vuosikausia silmissään verisen olennon ja
olettaa jokaisen oven takana, jokaiset vuoteen, mutta erittäinkin
oman vuoteensa alla olevan jonkin kamalan olennon — viime hitunenkin
sielunrauhaa on silloin tipotiessään! — Hyvä Jumala, ja tuo kehno
tekopyhä teeskentelijä oli kauppaneuvos — se on häpeä muutoin
niin kunnianarvoiselle säädylle. Pitäisi tosiaankin tehdä valtion
hallitukselle anomus, että häneltä otettaisiin pois nimi ja arvo heti
kun hänen rikoksensa kerran on todettu niin että hän menettäisi kaikki
kunniaoikeutensa. - Oikea hirviö kauppaneuvokseksi!»

Tohtori oli sillä välin taas ryypännyt, ja ottaen käsikirjoituksen
pöydältä hän alkoi uudelleen: »Minun on vielä kerrottava, että talo,
jossa Karl asui, oli aivan kauppaneuvos Schölerin talon vieressä,
ja että siinä oli yksi kellari, jota eroitti vain ohut seinä
kauppaneuvoksen talon kellarista. Karl ei ollut rikas, mutta hän piti
kuitenkin mielellään omassa kellarissaan oman olutvaraston, ja hän
tunsi itsensä nyt niin heikoksi, että tarvitsi jotakin vahvistusta,
mitä tahansa. Hän meni kellariin, noutaakseen sieltä olutta, ja kuuli
alhaalta, avattuaan hitaasti oven, kumeaa kaivamista ja jyminää, aivan
kuin maata olisi lapioitu. Mutta sillä hetkellä hän ei kiinnittänyt
siihen huomiota, vaan otti muutamia olutpulloja kainaloonsa ja lähti
sieltä taas pois.

»Merimiehelle hän nyt avasi koko sydämensä, myönsi hänelle olevansa
köyhä, mutta rehellinen, ja pyysi häneltä neuvoa, kuinka hän voisi
saada ahnaalta holhoojaltaan tämän todennäköisesti anastaman omaisuuden.

»'En rahan tähden', huusi nuori mies, ja jalo tuli salamoi hänen
silmistään, 'en kurjan mammonan takia kaipaa omaisuutta; mitä
tarvitsen, sen ansaitsen kynälläni, ja vapaana ja riippumattomana olen
maailmassa, mutta voi minua — minä rakastan toivottomasti, ja minun
rakastettuni on petollisen enoni holhokki!'»

»Mutta hänhän on jo kuollut!» huudahti kauppaneuvos hämmästyksissään,
»olen ollut jo varmasti vakuutettu siitä, että tuo kehno ihminen on
myrkyttänyt hänet».

»Niin — olette oikeassa», sanoi tohtori, »mutta tässä minä annan
lukijan aavistaa oletettua valekuolemaa — panen hänet tavallansa
piinapenkille, ja luulenpa, että tämä käänne on minulta oivallisesti
onnistunut. Odottakaahan nyt — nyt katoaa tyttö, jonka hän on ottanut
taloonsa, ja sen nojalla, että Karl kuuli kellarissa kaivamista ja
mullan lapioimista, on kauppaneuvos täydellisesti vallassani — voin
todistaa hänet syylliseksi ja saattaa rikoksen ilmi toimituttamalla
kotitarkastuksen — tai antaa kenties ennemminkin merimiehen, joka sen
johdosta saa osan noista seitsemästä miljoonasta, varoittaa häntä, ja
päästää hänet pakenemaan Ameriikkaan.»

»Minä tulen vielä hulluksi!» voihki kauppaneuvos, tarttuen molemmin
käsin otsaansa ja puristaen sitä. »Onko holhokki sitten todella
kuollut, vai elääkö hän vielä?»

»Minähän sanon teille, että voin sen vielä järjestää kuinka tahdon»,
vastasi tohtori ystävällisesti. »Ja pyytäisin kuulla mielipiteenne
siitäkin, ettekö usko, että lukijan mielenkiintoa voisi suuresti
jännittää onnellisella valekuolemalla.»

Kauppaneuvos kiepautti molemmat jalkansa yhtaikaa peitteen alta.

»Oletteko esittänyt minulle tosiasioita?» huusi hän samassa, »vai
oletteko pitänyt minua narrinanne lukemalla minulle järjettömän,
keksityn jutun, herra?»

»Pitänyt narrina? Järjettömän jutun? Hyvä herra, se on tai siitä
pikemminkin tulee novelli, joka etsii kirjallisuudessa vertaistaan,
jos kykenen viemään aiheen loppuun sillä tavoin kuin on tarkoitus,
ja teille minä luin sen vain saadakseni kuulla ajatuksenne siitä ja
kenties jonkun yksinkertaisen käytännöllisen neuvon.»

»Herra tohtori!» huudahti kauppaneuvos, vetäen jälleen jalkansa
peitteen alle, aivan kuin olisi astunut kuumalle raudalle, ja
kiskaisten molemmilla käsillään valkoisen yömyssynsä korvilleen, »jos
minä nyt sanoisin teille, mitä teistä ajattelen, niin voisitte missä
tuomioistuimessa tahansa syyttää minua mitä hirveimmästä solvauksesta.
Mutta niin paljon minä tahdon ja niin paljon minun täytyy teille
huomauttaa, että minä olen sairas mies, enkä saanut viime yönä
ummistaakaan silmiäni, ja että ylen suuresta, ja, kuten näen, hupsusta
hyvästätahdosta otin teidät omaan huoneeseeni, joutuakseni nyt,
sillä tekosyyllä, että minulle kerrottaisiin tärkeitä tosiasioita,
kiusattavaksi sekavalla, typerällä novellilla. Pyydän vakavasti, että
jätätte minut rauhaan ja vihdoinkin sammutatte kynttilänne, jotta
saatan nukkua, ja — ja toivotan teille hyvää unta.»

Niin sanoen hän vaipui korvapatjalleen kuin kuolleeksi lyötynä, sulki
silmänsä ja otti kasvoilleen sellaisen ilmeen kuin olisi nauttinut
arsenikkia ja olisi nyt valmis kuolemaan.

»Typerällä novellilla?» huusi tohtori Wickendorf, jonka arimpaan
kohtaan oli satutettu. »Hyvä herra, olin luullut teillä olevan enemmän
arvostelukykyä kuin teillä todella näyttää olevan, ja voin vain
valittaa, että olen tiedustanut teidän mielipidettänne siitä. Nukkukaa
hyvin!»

Mies oli hypännyt seisomaan ja kulki nyt, kauppaneuvoksen hiljaiseksi
suuttumukseksi, kynttilää sammuttamatta nopein askelin, käsivarret
ristissä rinnalla, huoneessa edestakaisin. Vain silloin tällöin hän loi
kiukkuisen katseen sinnepäin, missä hänen kärsivällinen makuutoverinsa,
joka makasi selällään, päässään korvien ylitse vedetty yömyssy, oli
ulkonaisesti hiljaisen rauhan kuvana, mutta sisimmässään toivoen tuota
levotonta miestä sinne, missä pippuri kasvaa. Jonkinlaisen epätoivoisen
alistumisen vallassa näytti kauppaneuvos kuitenkin päättäneen kärsiä
pahimmankin mutisematta vastaan.

»Se on sinulle parahiksi, Hieronymus», murisi hän kuulumattomasti
itsekseen, »se on sinulle parahiksi, ja minua ilahduttaa suuresti, että
niin on käynyt. Sinun iälläsi sinun olisi pitänyt olla ymmärtäväisempi
eikä antaa narrimaisen lääkärin lähettää itseäsi maailmaa kiertämään.
Dorothee tunsi minut paremmin, kuin itse tunsin itseäni, ja näiden
öiden epämukavuuden ja kurjuuden, päivien mielenliikutukset ja
suuttumiset, kaiken sen minä olen ansainnut, runsaassa määrin ansainnut
kevytmielisyydelläni. Mutta maksan kamalaa kasvamista kahden viime
päivän kuluessa, joka on minun kuolemani, sitä minä en ole ansainnut,
ja minä kuolen pyhiinvaeltajain mukavuuden marttyyrinä, heidän kun
pitää saada maata huoneissa, katon alla. — Pyhiinvaeltajain!» jatkoi
hän, suunnaten suuttumuksensa toiselle tolalle, »tuollaista ihmiset nyt
sanovat pyhiinvaellukseksi; palaavat illaksi takaisin, menevät juomaan
ja syömään, pelaamaan ja nukkumaan, ja karkoittavat muut sairaat
matkustajat heidän totutusta levostaan ja mukavuudestaan.

»Pyhiinvaeltajia! — Ja tuo onneton mies laukkaa yhä huoneessa kuin
riivattu eikä sammuta kynttilää. Jos olisi olemassa siveellisten
rikosten tuomioistuin, niin syyttäisin häntä kylmäverisesti harkitusta,
tahallisesta murhasta — tuo mies tahtoo tappaa minut.» Kauppaneuvos
näytti kuitenkin tehneen hänelle väärin, vai oliko tohtori Wickendorf
itse väsynyt? Hän astui äkkiä pöydän ääreen, pani paperinsa kokoon ja
sulki ne matkalaukkuunsa, alkoi riisuutua ja astui sitten vuoteeseen,
jättäen palavan kynttilän sammuttamattomana viereensä pienelle pöydälle.

»Kyllä hän nyt sammuttaa sen», lohduttelihe kauppaneuvos, salaa
vilkuillen häneen, »ei suinkaan hän aio lukea enää vuoteessa? — Se
on tulenvaarallista.» Tohtori Wickendorf ei kuitenkaan lukenut eikä
sammuttanut kynttilää; mutta jos kauppaneuvos olisi nähnyt kirjailijan
hänestä poispäin käännetyt, häijysti hymyilevät kasvot, niin hän olisi
vapissut.

Hyvän aikaa sieti kiusattu Mahlhuber raukka sitä nurkumatta; hän ei
kehdannut vaivata tohtoria puhuttelemalla häntä — täytyihän tohtorin
kuitenkin vihdoin sammuttaa kynttilä. Tämä näytti kuitenkin ajattelevan
kaikkea muuta kuin sitä, ja kauppaneuvos kääntyi vihdoin, lujan
päätöksen tehden, häntä kohti, yskähti kerran ja sanoi sitten: »Herra
tohtori —»

»Mitä?»

»Ettekö nuku vielä?»

»En.»

»Saisinko pyytää teitä sammuttamaan kynttilän? Minä en voi ennen
nukkua, ja se on tulenvaarallistakin.»

»Sanonpa teille jotakin, herra Mahlhuber», vastasi hänen makuutoverinsa
ystävällisesti; »katson olevani pakotettu antamaan teille selvityksen,
jotta ette olisi levottomampi kuin on tarpeen: — olen tahallani
jättänyt kynttilän palamaan.»

»Mutta miksi, taivaan tähden?»

»Sanonpa teille», huokasi tohtori, »että niin kauan kuin täyden kuun
aikana kynttilä palaa yöllä huoneessani, makaan levollisesti, — mutta
heti kun sen sammutan, rupean kävelemään unissani.»

»Hyvä Jumala», voihkaisi kauppaneuvos, »se nyt vielä puuttui!»

»Jos haluatte», jatkoi tuo kamala mies levollisesti, »niin sammutan
kynttilän heti, mutta pyydän teitä vakavasti sitten pidättämään minua,
jos yritän kiivetä ulos ikkunasta. Me asumme kyllä vain toisessa
kerroksessa, mutta ikkunan alla on kiviä.»

»Hyvä herra», sanoi kauppaneuvos, ollen aivan suunniltaan, »älkää
pahastuko, mutta kun teillä on sellainen tauti, niin teidän pitäisi
asua yksin ja mieluimmin sellaisessa huoneessa, jossa on ristikot
ikkunain edessä».

»Teidän takianne olinkin pyytänyt, että isäntä sijoittaisi teidät
muualle», sanoi tohtori aivan levollisesti. »Siis: vaaditteko, että
sammutan kynttilän?»

»En, Herran tähden, en!» huusi kauppaneuvos.

»Niinpä toivotan teille oikein hyvää lepoa!» sanoi tohtori Wickendorf,
kääntyi, ja oli jo seuraavassa silmänräpäyksessä vaipunut makeaan ja
syvään uneen.




12. OLETTEKO TE HERRA MAHLHUBER?


Kauppaneuvos Mahlhuber vietti kamalan yön. Niin kauan kuin kynttilä
paloi, hän heittelehti kiusaantuneena vuoteellaan, ajatellen maksaansa,
ja kun kynttilä oli palanut loppuun ja sammui, levittäen ilkeätä hajua
ja katkua huoneeseen, kiusasi häntä tuon hirveän pitkätukkaisen miehen
uhkaama unissakävely, kunnes hän vihdoin vasta päivänkoitteessa vaipui
levottomaan, kuumeiseen uneen.

Kun renki herätti hänet seuraavana aamuna — unissakävelijä-tohtori
nukkui vielä, — saattoi hän tuskin liikuttaa jäseniään; kaikkein
ensimmäiseksi hän kysyi sähköteitse tiedusteltuja tavaroitaan, ja renki
sai kolmekymmentä kreuzeria, voidessaan antaa hänelle sen iloisen
tiedon, että ne olivat kaikki alhaalla vierastuvassa.

Gidelsbach — siinä päämäärä, johon hänen oli pyrittävä, Gidelsbach —
mitä hän välitti muusta maailmasta! — Se oli hänen kotiseutunsa, siellä
oli hänelle varattuna terveyttä ja rauhaa, ja Dorothee oli ollut aivan
oikeassa: hän oli ollut hullu, kun hän oli jalallaankaan astunut pois
siitä kelpo kaupungista.

Nopeasti hän pukeutui, jotta ei ainakaan tänä aamuna myöhästyisi
junasta ja olisi pakotettu jäämään tähän kamalaan pesään vielä
kauemmaksi aikaa. Mutta aamujunalta hän oli jo myöhästynyt, sillä se
sivuutti Lichtenfelsin puoli kuudelta, ja seuraava matkustajajuna
lähti sen sijaan vasta kello kaksi iltapäivällä, ja niin paljon aikaa
jäi hänelle nyt, hänen levätäkseen viime yön rasituksista. Oleskelu
ihmisten täyttämässä vierashuoneessa — sinne olikin tänään kokoontunut
vielä suurempia joukkoja kuin eilen — oli muutoin niin epämiellyttävää,
että hän päätti mieluummin käyttää tämän ajan kävelyretkeen. Hänen
huoneessaan makasi vielä se hirveä tohtori, eikä hän tahtonut olla
sellaisen miehen kanssa enää millään ehdolla missään tekemisissä.

Mutta Lichtenfelsin ympäristö, jossa hän oli maksanut kaksi guldenia
sakkoa, herätti hänessä vielä liian ikäviä muistoja, ja hän päätti sen
vuoksi kävellä laaksoa pitkin lähimmälle, tuskin kolmen neljännestunnin
matkan päässä olevalle rautatieasemalle, juoda siellä lasin olutta ja
palata sitten, varaten itselleen runsaasti aikaa, hitaasti takaisin.
Matkatavaransa hän kuitenkin käski ennen kaikkea viedä asemalle,
missä jätti sen poliisin huostaan, otti sitten sateensuojansa, asetti
kellonsa Lichtenfelsin asemakellon mukaan, kirjoitti odotetun junan
tarkan lähtöajan taskukirjaansa — lujasti päättäen olla kokonaista
tuntia ennen paikalla — ja kulki sitten hitaasti vuorenrinnettä myöten
alas ihanaa Mainin laaksoa kohti.

Ilma oli ihmeen kaunis ja vain tie hiukan kuuma ja pölyinen. Mutta
kauppaneuvos ei ajatellutkaan poiketa siltä: hän ei aikonut taas maksaa
sakkoa, ja hitaasti kävellen leveätä, helteistä tietä hän saapui
Staffelsteinin pieneen rautatieravintolaan juuri kun ylimääräinen
kyytivaunu pysähtyi sen eteen ja siitä astui kaksi nuorta, hienosti
puettua miestä. Kauppaneuvos astui heidän perässään anniskeluhuoneeseen
ja kuuli vielä rautatieläisten tekevän pilaa kyydistä, joka, kuten
ajaja kertoi, tuli Bambergista.

»Eivätpä nekään voineet odottaa, kunnes juna tuli» nauroi yksi, »tai
ehkäpä ne kaiken lopuksi pelkäsivät junan nytkähdyksiä».

»Niin, Herran tähden, istuapa tuollaisessa vanhassa hölkyttimessä neljä
tuntia», sanoi toinen, »kun olisivat voineet tänään päivällä tehdä
saman matkan kolmessa neljännestunnissa! On niitä hulluja olemassa!»

Kauppaneuvos oli tänään lämpimän ilman takia puettu aivan
yksinkertaiseen harmaaseen kesätakkiin, joka sattumalta oli ollut hänen
matkalaukussaan ja jonka napinlävessä ei ollut edes ritarimerkkiä, ja
muistutti puuvillaisille sateensuojineen — hän oli saanut päähänsä,
että silkkiset sateensuojat eivät ole terveellisiä — ja harmaine
lippalakkineen enemmän hyväntuulista pikkukaupungin kauppiasta kuin
kuninkaallista kauppaneuvosta. Hänen vaatimaton, kohtelias olemuksensa
oli omansa vielä enemmän vahvistamaan vieraita tässä luulossa, ja
molemmat matkustajat, jotka, hiljaa kuiskittuaan keskenään, olivat
hetkisen katselleet häntä tarkkaavaisesti, näyttivätkin todella
keskustelevan hänestä.

Mutta samalta kuin miehestä, joka oli varastanut kauroja ja joka
myöhemmin, heti kun näki kahden miehen salaa kuiskailevan keskenään,
lähetti aina kolmannen kuuntelemaan, eivätkö he puhuneet kauroista,
samalta tuntui nyt kauppaneuvoksesta, kun hän muisti tyttöä, jota oli
poliisille luulotellut veljentyttärekseen. Hänellä oli paha omatunto,
ja hän ajattelikin jo juoda oluensa nopeasti loppuun ja jättää molemmat
vieraat yksin, kun toinen matkustajista tuli hänen luoksensa ja
sanoi hänelle ystävällisesti: »Saisinkohan kysyä, asutteko täällä ja
tunnetteko tämän seudun?»

»En erikoisesti — hyvää huomenta, hyvät herrat!» sanoi kauppaneuvos,
sormien hiukan hämillään hattuaan, »olen itse ollut vasta vähän aikaa
täällä ja tulen Lichtenfelsistä».

»Lichtenfelsistä, niinkö?» kysyi toinen nopeasti, »juuri sinne me
aiomme — te siis tunnette Lichtenfelsin?»

»Vain niukasti.»

»Olitteko siellä eilen?»

»Eilen — olinpa kyllä», vastasi herra Mahlhuber, ja omituinen
painostava tunne lähestyvästä vaarasta yllätti hänet, vaikkei hän itse
vielä voinutkaan tietää sen oikeata syytä, »eilen minä olin siellä».

»Ja asemalla, kun aamujuna tuli Hofista?»

»Olin — sattumalta», sanoi herra Mahlhuber, katsellen molempia miehiä,
toista toisensa jälkeen, hämmästyneesti ja kuitenkin myös arasti.

»Eikö siellä», teki vanhempi veljeksistä äkkiä lopun hänen viimeisistä
epäilyistään, »astunut junasta muuan nuori, hyvin soma ja hienosti,
vaikka yksinkertaisesti puettu nainen erään vanhan, ruman, hiukan
kumarassa kulkevan herran kanssa, joka ilmoitti olevansa hallintoneuvos
Redmeier, mutta joka oli Lichtenfelsissä esiintynyt kauppaneuvos
Mahlhuberina? Kuten muutoin verrattain hyvästä lähteestä tiedän, ei
hän ole kumpainenkaan, vaan huijari, joka jollakin tavoin on saanut
tuon nuoren naisen järjiltään ja nyt esiintyy jo hänen setänään,
välttääkseen enempiä epäluuloja. Nuo molemmat henkilöt varmaan
herättivät huomiotanne, ja ilahduttaisitte meitä suuresti, jos
neuvoisitte meidät oikeille jäljille.»

Pommi oli räjähtänyt. Ne olivat varmasti tuon nuoren naisen molemmat
veljet, ja kuinka voimakkaita, väkeviä, hurjannäköisiä miehiä ne
olivatkaan! Ja kuinka kiirettä he pitivät! Ei ollut edes aikaa odottaa
päiväjunaa, ei. Herra varjelkoon, heidän täytyi ottaa ylimääräinen
kyyti, päästäkseen tuntia aikaisemmin paikalle. Maria ja Josef! se
vielä puuttui, ja hänen hyväntahtoisuutensa takia voitaisiin siitä
keittää hänelle korea liemi! Ja kuinka törkeätä — ruma, kumarassa
kulkeva herra — mutta jumalankiitos, se oli kuitenkin sähkölennättimen
keksimä ilkeä vihjaus, joka hänelle nyt soveltui oivallisesti ja jota
hän saattoi käyttää hyväkseen.

»No, ettekö muista?» kysyi ensimmäinen taas, »naisella oli, jollen
erehdy, valkaisematon silkkipuku ja olkihattu».

»Niin, aivan oikein», sanoi kauppaneuvos, jolle ei suotu enempää aikaa
asian harkitsemiseen, »luulenpa muistavani sellaisen parin — nuori,
hyvin sievä tyttö ja vanha, arvokas herra —»

»Arvokas aasi!» huusi toinen raivoissaan, »sen vanhan lurjuksen pitäisi
ajatella hautaansa, sen sijaan että ikäisenään tekee tuollaisia
temppuja. Mutta perhe on nyt häväisty, ja jos tyttö kerran tahtoo
olla niin järjetön, hyvä, ottakoon hänet minun puolestani, mutta
meidän läsnäollessamme on häät vietettävä, ja minä revin palasiksi sen
heittiön, jos hän vain silmäänsä räpäyttämälläkään vastustaa sitä!»

»Mutta, hyvät herrat», puuttui nyt kauppaneuvos hämillään puheeseen,
»tiedättekö siis myöskin, että vanha herra todellakin on paennut tuon
naisen kanssa? — Saattavathan loppujen lopuksi olosuhteet — omituinen
sattuma —»

»Ohoi!» huudahti toinen heistä äkkiä, katsoen kauppaneuvosta silmät
selällään, »onko teidän nimenne loppujen lopuksi Mahlhuber?»

»Minunko? — Ei!» huusi kauppaneuvos, ennenkuin vielä tiesikään, mitä
oli sanonut, ja itsesäilytysvaistosta kieltäen nimensä, aivonsa,
ritarimerkkinsä, lyhyesti sanoen: kaikki, — »hehehe! näytänkö minä —
näytänkö minä — kauppaneuvokselta?»

»Ette», nauroi toinen tuollaista typerää kysymystä, »ette suinkaan,
ja veljeni teki vain pilaa, mutta sellaista kummallista olosuhteiden,
kuten te sanotte, yhteensattumaa ei myöskään ole voinut olla olemassa
sillä muuan vanha herra, luultavasti sama, on viime aikoina usein nähty
hänen kanssansa. Nielköön maa sen kelvottoman! Sappeni paisuu, kun
vain ajattelen häntä, ja Herra armahtakoon häntä, jos hän joutuu minun
käsiini! Tahdonpa ensin hiukan jäähdyttää vertani häntä käsittelemällä,
myöhemmin esittäköön hän anteeksipyyntönsä. Ja mihin he molemmat ovat
joutuneet? Lichtenfelsissä siitä kai kuitenkin saa selvän!»

»Varmaankin», vastasi hänelle kauppaneuvos, jonka otsalle nousi kylmä
tuskanhiki, »jos — jos vain heti kysytte asemalla matkatavarain
vastaanottajalta tai ravintolassa isännältä siellä he luullakseni ovat
asuneet».

Hän ei enää laisinkaan tiennyt, mitä puhui.

Nuorempi miehistä polki jalkaansa, niin että pöydällä olevat lasit
kilisivät.

»Ovat asuneet?» kysyi vanhempi, käyden tarkkaavaiseksi.

»Niin —», sanoi kauppaneuvos ja tunsi sitä sanoessaan, kuinka hänen
valheensa kietoi hänet yhä lujemmin selkkausten verkkoon, johon
hän auttamattomasti takertuisi, jollei nopeasti _yhdellä_ iskulla
vapauttaisi itseänsä siitä. Harkitsemisaikaa hänellä ei ollut
laisinkaan, ja vain jonkinlaisesta vaistosta hän änkytti: »Niin, ovat
asuneet, mutta — mutta — nainen on matkustanut!»

»Mihin?» huusivat molemmat yht'aikaa.

Kauppaneuvos Mahlhuber ei ollut vielä eläissään ajatellut niin
nopeasti kuin tällä hetkellä. Heti kun nuo molemmat hirveät miehet
tulisivat Lichtenfelsiin, jossa miltei jokainen kipsi rautatieasemalla
tunsi hänet ja jossa asema poliisi piti häntä erikoisena ystävänään,
olisi hän hukassa. Sieltä he tietysti ensiksi kyselisivät tietoja.
— Poliisille hän oli ilmoittanut tytön veljentyttärekseen, ainakin
ääneti sietänyt, että tyttö nimitti häntä sedäkseen, ja kaikki hänen
matkatavaransa olivat siellä: hän ei voinut mitenkään päästä pakoon
heidän käsistään. Sinne he siis eivät saisi lähteä, ja vain yksi ainoa
keino oli, millä hän voisi voittaa ainakin pari tuntia.

Salamannopeasti risteilivät ajatukset hänen päässänsä, ja
epätoivoissaan, itsesäilytysvaistosta, tarttuen viimeiseen keinoon
hän huudahti nopeasti ja päättäväisesti: »Koburgiin — he matkustivat
molemmat noin tunti sitten — tuskin siitä on niinkään kauan, ja juuri
samalla hetkellä kun lähdin tänne — suljetuissa vaunuissa Koburgiin.
Tiedän, että he vielä asemalla kysyivät matkatavarain hoitajalta
Koburgin parasta majataloa, ja jollen erehdy, neuvoi tämä heitä
menemään 'Karhuun'.»

Kauppaneuvos valehteli kuin hautakivi.

»Ja sen te tiedätte varmasti?» huudahti nuorempi miehistä.

»Sen tiedän varmasti — he aikoivat syödä päivällistä Koburgissa ja
matkustaa sitten Sonnebergiin.»

»Sieltäpäin varmaan se vanha vintiö on kotoisin», huudahti vanhempi
vilkkaasti. »Ja hän oli mukana?»

Kauppaneuvos puri huultaan, mutta näytti olevan lujasti päättänyt olla
ottamatta tällä hetkellä mitään pahakseen, ja sanoi: »Vanhaa herraa en
itse nähnyt, mutta matka-arkku oli sidottu vaunujen taakse.»

»Sitten hän on meidän käsissämme!» huusi nuorempi riemuiten, ja juosten
ovelle hän sanoi kyytimiehelle, että tämän oli pidettävä itseään
valmiina lähtemään tuossa tuokiossa Koburgiin.

»Koburgiin!» huudahti tämä perin hämmästyneenä, »Lichtenfelsin
kauttako?»

Kauppaneuvoksen sydän lakkasi sykkimästä, mutta vanhempi teki pikaisen
lopun hänen tuskastaan »Jumala varjelkoon», huusi hän, »me menemme
Banzin kautta, siten lyhenee tie koko lailla, ja me voimme kahdessa
tunnissa olla Koburgissa. Tule Heinrich, juo oluesi loppuun, emme saa
enää hukata silmänräpäystäkään. Asiasta toiseen, mikä on nimenne, hyvä
herra?»

»Minunko nimeni?» huudahti kauppaneuvos, jolle kysymys oli tehty,
ällistyneenä. »Müller— kauppias Müller.»

»Ottakaa vastaan sydämellisin kiitoksemme — te olette tehnyt meille
erittäin suuren palveluksen. Onko kaikki järjestyksessä, kyytimies?»

»Kaikki», sanoi tämä tyhjentäen lasinsa yhdellä siemauksella ja
ojentaen sen jonkinlaiselle edeskäyvälle.

»Siis Koburgiin!» huusi nuorempi, hypäten veljensä edellä vaunuihin,
ja hetkistä myöhemmin vierivät ajopelit ratisten Banziin vievää tietä,
ajajan soittaessa iloisesti torveaan. Mutta kauppaneuvos jäi kuin
lattiaan juurtuneena paikoilleen ja tuijotti vaunujen jälkeen niin
kauan kuin saattoi seurata niitä katseellaan.

»Suvaitsetteko vielä lasillisen oluita, herra Müller?»

Mahlhuber katsoi aivan ällistyneenä ympärilleen, muistaen sitten, että
itsehän hän oli ilmoittanut sen nimen, ja käyden tummanpunaiseksi
kasvoiltaan. Kiireesti kiittäen hän kääntyi poispäin edeskäyvästä,
maksoi juomansa oluen ja lähti sitten itse takaisin Lichtenfelsiin,
mutta ei yhtä iloisella mielellä kuin oli tänne tullut.




13. PAKO


Kello kaksi tuli juna, siihen oli vielä melkein kolme tuntia, ja
vasta nyt johtui hänen mieleensä koko sen vaaran suuruus, johon hän
oli oikeastaan ehdoin tahdoin antautunut. Niin juuri, ehdoin tahdoin,
sillä mitäpä hänelle olisi voinut tapahtua, jos hän olisi selittänyt
noille nuorille miehille, että hän on Mahlhuber ja että niin ja niin
on asianlaita! Eikö hän ollut aivan syytön, ja eikö sata muuta vanhaa
herraa hänen sijassaan olisi tehnyt samoin ja auttanut heiltä apua
pyytävää nuorta sievää naista pulasta? Mutta jos nyt nuo tuittupäät
eivät olisi kuunnelleet eivätkä uskoneet häntä, niin kuka olisi siinä
kiireessä voinut suojella häntä heidän pahoinpitelyltään? — Poliisiko?
— Niin, poliisin laita on varsin omituinen: sellaisissa tapauksissa
hän tulee aina hiukkasen liian myöhään ja ainakin rankaisee myöhemmin,
jos todella saa kiinni pahantekijän, mutta välittää muutoin ylimalkaan
hyvin vähän loukatusta itsestään, joka on hänen silmissään vain _corpus
delicti_ ja jolla on vain sellaisena hänelle arvoa. Säädetyn lain
rikkomisesta rangaistaan eikä vahingosta, jota toinen asianosainen on
kärsinyt; hän voi mennä mihin haluaa. Ja sopiko hänen yleensä niin
suuresti turvata poliisiin? Eikö hän ollut — hän, kuninkaallinen
kauppaneuvos, jolla oli Ludviginristi napinlävessään — tietoisesti
valehdellut poliisille, oikeuden viralliselle palvelijalle, kun hänen
asemansa olisi velvoittanut häntä kolminkertaisesti ennemmin tukemaan
kuin kiertämään lakia.

Hän huokaisi syvään, ja kaunis kävelymatka, josta hän oli toivonut
hiukan virkistystä kiusatulle maksalleen, oli siten tullut hänelle
karvaaksi ja katkeraksi. — Ja kun nuo molemmat onnettomat, petollisesti
Koburgiin toimitetut miehet eivät löytäisikään sisartaan, niin ehkäpä
he saisivat sen tuhoisan ajatuksen, että palaavat heti takaisin
Lichtenfelsiin? — Hevoset juoksivat kuin oikeat paholaiset, ja
saadessaan runsaasti juomarahaa ajaa kevytmielinen kyytipoika vaikkapa
tallinsa paraat eläimet kuoliaiksi. Olisipa se kaunis juttu, jos nuo
molemmat miehet sieppaisivat hänet kiinni vielä nyt, juuri ennen lähtöä.

Kiusaantunut kauppaneuvos-parka pikemminkin juoksi kuin käveli,
kuumista auringonsäteistä huolimatta, Lichtenfelsiä kohti, ikäänkuin
hän omalla kiirehtimisellään olisi voinut jouduttaa junan lähtöä.
Hiki valui suurina pisaroina hänen otsaltaan, ja vatsan seutuvilla
oli sellainen tunne, että maksa oli kiireisestä kulusta kasvanut taas
ainakin puoli tuumaa. Kuinka tämä päättyisi?

Huohottaen ja kuolemaan saakka väsyneenä hän vihdoinkin tuli
Lichtenfelsiin ja vietti siellä vielä puolitoista tuskallista
tuntia, ennenkuin Staffelsteinistä tuli tieto, että niin hartaasti
kaivattu juna lähenee. Sillä välin hän oli ostattanut eräällä
asemamiehellä matkalipun itselleen ja toimittanut matkatavaransa
menemään Burgkundstadtiin; sillä tavoin saattoi hän kenties johtaa
vainoojiansa harhaan, erittäinkin jos hän sikäläisessä kyytilaitoksessa
ilmoittaisi väärän nimen. Pyhä Jumala, kuinka paljon valheita olikaan
tuo ainoa totuudesta poikkeaminen tuonut mukanaan, ja mihinkä kauheaan
kierouden verkkoon olikaan hänen kova kohtalonsa ajanut hänet suoran,
yksinkertaisen pikkukaupunkilaisen! Eikö hänen viimein täytynyt
menettää itsekunnioituksensa ja punastua, kun hän taas kiinnittäisi
niin autuaasti saatua Ludviginristiä napinläpeensä? Tästä saattoi
joutua epätoivoon!

Hänen katseensa siirtyili sillä välin Staffelsteinistä tulevilta
ratakiskoilta Lichtenfelsin tielle, jonka valkea viiru terävästi
eroittui metsän muodostamasta tummasta taustasta — sieltä tulivat
vaunut. Hevoset juoksivat minkä jaksoivat, ja vaunuissa — jos nuo
molemmat miehet olivat niissä, niin hän oli hukassa!

»Menkäähän pois kiskoilta, hyvä herra kauppaneuvos!» sanoi poliisi,
taputtaen häntä ystävällisesti olkapäälle, ja Mahlhuberin sydän löi
miltei kuuluvasti, kun hän tunsi virkapuvun, »tuolla takananne voitte
jo nähdä saapuvan junan savun».

»Minä — minä olen teille hyvin kiitollinen», änkytti kauppaneuvos,
»eikö totta, että juna pysähtyy tässä vain vähän aikaa?»

»Noin viisi minuuttia —»

Viisi minuuttia — siihen mennessä oli vaunujen täytynyt ehtiä
Lichtenfelsiin.

»Teidän veljentyttärenne matkatavaroista on kai myöskin pidetty huolta?»

»Minun veljentyttäreni?» voihkaisi kiusattu.

»Oh, kaikki on kai järjestyksessä», tyynnytti muuan kulkuri
hänen säikähdystään, »minä näin, että hän antoi ne äsken
matkatavaratoimistoon».

Kauppaneuvos oli vähällä vaipua pelästyksestä polvilleen, eikä hän
kuitenkaan saanut osoittaa miehelle vähintäkään hämmästystä hänen
antamastaan tiedosta. Hänen veljentyttärensä, luo onneton nainen,
oli taas täällä, matkusti luultavasti jälleen samassa junassa kuin
hänkin, ja jokaisen asioita tietämättömänhän täytyi vahvistua siinä
epäluulossa, että he toimivat yhteisen suunnitelman mukaan. Ja sen
lisäksi vaunut — se vielä puuttui! Mutta yksi mahdollinen pelastuksen
tie jäi hänelle sentään: hänellä oli aikaa vaihtaa matkalippua, ja
ensimmäisen luokan vaunussa istui tavallisesti, sen hän jo ennen
oli huomannut, vain hyvin vähän ihmisiä. Siellä hän saattoi sitten
painautua nurkkaansa ja jäädä siihen asemalleen asti. Toteuttaen heti
päätöksensä hän suoritti lisämaksun ensimmäisen luokan matkalipusta ja
astui juuri oikeaan aikaan takaisin asemarakennuksen eteen, nähdäkseen
junan porhaltavan asemalle ja pysähtyvän, samalla kun ravintolan takaa
kuului kyytivaunujen ajajan torventoitotus.

Hänen silmissään kiilsi ja välkkyi; mutta kääntämättä päätään
mihinkään suuntaan hän kietoi vaippansa lujasti ympärilleen, tarttui
matkalaukkuunsa sateensuojaansa ja keppiinsä ja kääntyi ensimmäisen
junasta hyppäävän junailijan puoleen, jotta hänelle näytettäisiin
paikka ensimmäisessä luokassa.

»Mihin?»

»Burgkundstadtiin!»

»Nouskaa vain tähän vaunuun», huusi mies varsin kohteliaasti, »täällä
on kyllä tilaa».

»Sulkeudun suosioonne, herra kauppaneuvos», sanoi poliisi, ja
seuraavassa silmänräpäyksessä istui kiusautunut Mahlhuber, tuntien
sydämessään kuolettavaa tuskaa, lujasti painautuneena aivan tyhjän
vaununosaston nurkkaan ja laski peläten ja vavisten, kuinka monta
sekuntia oli lähtöön.

Ulkoa vaununosaston edestä alkoi nyt kuulua ääniä.

»Kiiruhtakaa, hyvä herrasväki!» joudutti junailija; »aika on kulunut,
ja jo ilmankin me olemme myöhästyneet seitsemän minuuttia».

»Tässä vaununosastossa on kauppaneuvos Mahlhuber», sanoi poliisin
kohtelias ääni — ja Mahlhuberin veri tyrehtyi — hänen valtimonsa
lakkasi lyömästä.

Ovi kiskaistiin samassa auki, ja joku nuori mies katsahti sisälle;
veturin kimeä vihellys ei kuitenkaan suonut hänelle valinnan varaa,
ja hän hyppäsi nopeasti ylös rautaisia portaita, kääntyi ovessa,
ottaakseen vastaan matkalaukun, ja auttoi sitten jonkun nuoren naisen
vaunuun. Ovi suljettiin. »Matkalippunne, hyvät herrasväet», sanoi
junailija, ja juna lähti hitaasti liikkeelle.




14. TAAS MATKALLA


Kun kauppaneuvos näki naisen hatun, hengähti hän vapaammin: hän oli
pelastunut, juna oli liikkeellä, eikä noiden kahden raivoavan miehen
takaa-ajoa tarvinnut enää ajatellakaan. Se vain hänen vielä oli
tehtävä, että poistui Burgkundstadtissa asemalta niin huomaamatta
kuin suinkin, eksyttääkseen kenties myöhemmin tulevat takaa-ajajat
jäljiltä, ja kun häntä ei siellä tunnettu, niin täytyi ollakin helppoa
kirjoituttaa väärä nimi luetteloihin oman nimen sijasta. Passia ei
häneltä koko matkalla ollut kukaan kysynyt.

Molemmat nuoret ihmiset, jotka istuivat samassa vaununosastossa kuin
hänkin, olivat sillä välin nopeasti ja salaperäisesti kuiskailleet
toistensa kanssa ja erittäinkin nainen oli useita kertoja kääntänyt
päätään häneen päin. Mutta viimeisten katkerain kokemusten johdosta
kauppaneuvos oli lujasti päättänyt olla enää ryhtymättä tällä matkalla
keskusteluihin kenenkään kanssa, olkoonpa kysymyksessä kuka hyvänsä.
Eihän voinut koskaan tietää, mitä kaiken takana oli, ja erittäinkin
naisista hän oli saanut näiden parin päivän kuluessa aivan tarpeeksi
asti kokemuksia.

»Jollen tykkänään erehdy», puhutteli silloin nuori nainen
kauppaneuvosta, joka lämpimästä ilmasta huolimatta oli kietoutunut
vaippaansa, »oli minulla jo eilen ilo matkustaa kanssanne samassa
vaununosastossa, hyvä herra, ja olen jäänyt teille suureen
kiitollisuudenvelkaan».

»Minulle?» sanoi kauppaneuvos ja katsoi naapuriaan suurin pelästynein
silmin, »minulle kiitollisuudenvelkaa?» Hän hypähti kuitenkin
äkkiä istuimeltaan: »Kaiken pyhän nimessä — sehän — sehän on minun
veljentyttäreni!»

»Hyvä herra, en voi teille sanoakaan, kuinka suuren palveluksen
meille eilen teitte esiintyessänne ystävällisesti setänä», puuttui
nyt nuori mies syvästi punastuvan nuoren naisen sijasta puheeseen;
»Marie-parkani, joka rakkaudesta minuun pakeni vihaamaansa avioliittoa,
kun hänen isäpuolensa tahtoi pakottaa häntä, olisi kyllä joutunut
ilmiannetuksi ja sitten joka tapauksessa lähetetty kotiinsa, ennenkuin
olisin voinut saada tiedon hänen tulostaan. Nyt sitä ei enää tarvitse
pelätä, ja me olemme juuri matkalla esittelemään itseämme hänen
isällensä, jonka täytyy hyvällä tai pahalla mukautua siihen, mitä
kerran on tapahtunut.»

»No, onnittelen teitä», sanoi kauppaneuvos varsin kaksimielisellä
äänellä. »Jos muutoin joudutte niiden kahden nuoren miehen käsiin, —
neidin veljien, jollen erehdy, — jotka lähetin tänään Staffelsteinistä
Koburgiin, päästäkseni vain heistä erilleni, niin kiitänpä Jumalaani,
jos en ole lähellä.»

»Onko veljeni lähetetty Koburgiin?» huudahti nuori nainen, ruveten
tarkasti kuuntelemaan, ja kauppaneuvoksen täytyi nyt kertoa, kuinka
se oli tapahtunut ja mitä tuskia hän itse silloin oli rikostoverina
kärsinyt. Molemmat nuoret kuuntelivat häntä aluksi aivan vakavina;
mutta nuoren naisen kauniit, ruusuiset kasvot välähtelivät ja
värähtelivät silloin tällöin kuin auringon kimmellys puron
ailahtelevilla aalloilla, hänen suurissa ruskeissa silmissään säkenöi
tuskin enää pidätettävissä oleva iloisuus, ja kun kauppaneuvos
vihdoin pääsi siihen kohtaan, missä veljet olivat kysyneet häneltä,
oliko hän kenties itse tuo vanha herra, ei hän enää voinut hillitä
itseään vaan purskahti nauruun. Että se kajahti niin kirkkaana ja
hopeanheleänä, ja että pikku kasvot samalla näyttivät niin somilta ja
hyväntahtoisilta se ei voinut rauhoittaa kauppaneuvosta, ja kooten
yhteen koko suuttumuksensa kärsityn vääryyden ja häpeällisen kohtelun
johdosta hän sanoi vihaisimmin äänenpainoin ja katsein, mutta kuitenkin
kohteliaasti, mikä oli aina hänelle ominaista: »Arvoisa neiti, teidän
on kyllä hyvä nyt nauraa, mutta jos teidän maksanne —»

»Rakas, hyvä herra», keskeytti nuori nainen hänet rukoillen ja
mielistelevästi, »olkaa vain minulle hyvin vihainen, olen hyvin
ansainnut sen kiittämättömyyteni takia, mutta antakaa sitten myöskin
anteeksi ja olkaa vakuutettu siitä, että Oskar ja minä emme eläissämme
unohda sitä kiitollisuudenvelkaa, jossa teille olemme».

»Älkäähän, älkäähän», sanoi kauppaneuvos torjuen ja sydämellisten
sanain jo kokonaan rauhoittamana. »Muttei — sallittehan minun tehdä
yhden kysymyksen: kuinka te saatatte nyt uskaltaa palata kotiin sen
jälkeen, mitä eilen tapahtui? Teidän herra isänne ei asiain näin ollen
suostu millään ehdolla päästämään teitä naimisiin tämän nuoren herran
kanssa.»

»Me _olemme_ naimisissa», sanoi nuori mies, nuoren rouvan karahtaessa
punaiseksi, »eivätkä koko maailmankaan isät kykene enää purkamaan tätä
liittoa».

»_Niin_ nopeasti?» huudahti kauppaneuvos hämmästyneenä.

»Vaimoni setä, joka on aina vastustanut avioliittoa tuon typerän miehen
kanssa, on pappi, ja kun hän tiesi rakkautemme, niin eilen illalla hän
kirkkomme säännösten mukaan, vaikkakin ilman tarpeellisia kuulutuksia,
vihki meidät.»

»Se ilahduttaa minua todellakin», sanoi kauppaneuvos, jonka sydämeltä,
veljiinkin nähden, täten putosi kivi, »kaikki tuo on varsin oivallista,
mutta enpä tahtoisi kokea uudestaan niitä neljänkymmenenkahdeksan
tunnin kärsimyksiä, jotka minulla sen asian takia on ollut — en,
vaikkapa voisin saada aikaan puoli tusinaa avioliittoja!»

»Oi, minun mieltäni niin pahoittaa», sanoi nuori pikku rouva
pelästyneenä, pannen kätensä ristiin ja katsoen vanhaa herraa niin
säälien, että tämä tuli aivan pehmeäksi ja helläksi sydämeltään.

»Oh, älkää olko sen takia pahoillanne», sanoi kauppaneuvos, »tein sen
aivan mielelläni —».

»Jos milloinkaan kykenisin ainakin jossakin määrin palkitsemaan
ystävällisyyttänne», huudahti nyt nuori mieskin, »niin olen kokonaan
käytettävissänne. Tässä on nimikorttini; voisinko minäkin nyt saada
tietää teidän nimenne?»

»Nimeni?» sanoi kauppaneuvos, katsahtaen häneen nopeasti ja
epäluuloisesti, »ei, suokaa anteeksi te olette hyvin ystävällinen,
mutta nimeni on viime päivinä tuottanut minulle niin paljon haittaa
ja selkkauksia, että luopuisin siitä tykkänään, jos se vain jotenkin
kävisi laatuun, mutta asiain näin ollen koetan tästä lähtien olla niin
pidättyväinen siihen nähden kuin suinkin mahdollista.»

»Mutta, Herran tähden, pyydän —»

»Sanokaa minua ajatuksissanne Mülleriksi», sanoi kauppaneuvos, »se on
ollut jo kerran tänään nimenäni, ja se oli minulle varsin hyödyllistä».

»En osaa sanoakaan, kuinka mieltäni pahoittaa se, että teillä näyttää
olleen niin paljon ikävyyksiä Marien takia, mutta ehkäpä kuitenkin
hiukan tyynnyttää mieltänne se, että olette siten tehnyt kaksi ihmistä
onnellisiksi.»

»Jos vain voisin sillä saada taas maksani pienenemään», sanoi
kauppaneuvos; »mutta luulenpa, että tulemme asemalle, sillä juna
viheltää. No, toivotan teille oikein onnellista matkaa ja oikein hyvää
vastaanottoa kotona!»

»Kiitämme kaikesta sydämestämme.»

»Olen kuitenkin hyvin mielissäni siitä, ettei minun tarvitse tulla
mukaan», lisäsi kauppaneuvos.

»Ja ettekö todellakaan tahdo sanoa meille osoitettanne?» kysyi Marie.

»Nyt johtuu mieleeni, että nimeni saatte joka tapauksessa tietää
veljeltänne, jotka, ikävä kyllä, tietävät sen», huokasi kauppaneuvos,
»osoitteeni suhteen sallinette minun olla vaiti. Olen iloinen, jos
pääsen... jos ei kotona kukaan saa kuulla seikkailuistani. Jos
ajaisitte minua takaa sinne saakka, niin olisin kahden viikon kuluessa
kuollut mies!»

»Burgkundstadtin asema — kolmen minuutin pysähdys», sanoi tällä
hetkellä junailija, avaten oven. »Te jäätte kai tänne, hyvä herra?»

»Jäänpä niinkin», huusi kauppaneuvos, ottaen matkatavaransa. »Ettekö
voi sanoa minulle, milloin kyyti lähtee?»

»Se lähtee kai aivan heti», kuului tervetullut vastaus; »kyytivaunut
ovat jo täällä».

»Ah, suuri kiitos; sulkeudun siis vielä kerran suosioonne.»

»Oikein onnellista matkaa!» huusivat nuoret aviopuolisot väkipakolla
otetun sedän jälkeen, ja kauppaneuvos huomasi seuraavassa
silmänräpäyksessä suureksi tyydytyksekseen jälleen seisovansa lähellä
kyytivaunuja, jotka veisivät hänet takaisin hänen Dorotheensa luokse,
hänen kotoiseen mukavuuteensa, lepoon ja rauhaan. Välittämättä enää
vähääkään junasta hän antoi eräälle numeroidulle, siis valantehneelle
kantajalle tavaralappunsa, käskien kantamaan matka-arkkunsa sikäläiseen
kyytirakennukseen ja punnituttamaan ne, ja itsekin hän lähti sinne
nopeasti, lunastaakseen matkalipun suoraan Gidelsbachiin. Veljeksiä
hänen ei, Jumalan kiitos, saamiensa tietojen jälkeen enää tarvinnut
pelätä, eikä hän lainkaan aikonut uudistaa jossakin kolmannessa
majatalossa molempien viime öiden kamalia kohtauksia — niistä hän oli
saanut kyllänsä!

Hänen matkalippunsa oli lunastettu, hänen matkatavaransa otettu junasta
ja viety jo kyytivaunuihin, jotka ajettiin junan postivaunun viereen
ottamaan sieltä sisämaahan menevät kirjeet ja paketit.

Juna seisoi muuten tänään Burgkundstadtissa hiukan kauemmin kuin
tavallisesti, sillä useita tavaravaunuja jätettiin tänne, toisia taas
kiinnitettiin junan perään, ja kyyti oli siten miltei yhtaikaa valmis
lähtemään. Kauppaneuvos seisoi juuri kyytivaunun avoimen oven edessä,
josta hän jo oli työntänyt sisälle matkalaukun ja sateensuojan, ja eräs
hattukoteloita kantava nainen tuli juuri häntä kohti, kun äkkiä syvä
ääni huusi eräästä avatusta toisen luokan vaunun ikkunasta: »Herra
kauppaneuvos Mahlhuber! Herra kauppaneuvos Mahlhuber!»

Kauppaneuvos kääntyi kuin kyykäärmeen pistämänä ääntä kohti ja tunsi
silloin kauhukseen Gidelsbachista tulleessa kyytivaunussa olleen
vaiteliaan miehen, joka kurkotti puolta ruumiistaan ulos vaunun
ikkunasta, viittoen hänelle ystävällisesti ja tuttavallisesti.

»No, mitä kuuluu?» huusi hän samalla, koko kasvoillaan leveä hymy, ja
tervehti kättään heilauttaen, »takaisinko Gidelsbachiin nyt jo? — Kai
teidän pistoolinne ovat taas ladatut? — Toivotan teille onnellista
matkaa!»

Kauppaneuvos kääntyi puoleksi tuota julkeata miestä kohti ja loi
häneen halveksivan katseen, kun veturi samassa silmänräpäyksessä
vihelsi terävästi, kimakasti. Mutta herra Mahlhuber, joka tähänastisen
rautatiematkansa johdosta yhä vielä oli alituisessa pelossa, että hän
jää pois vaunusta, unhotti tykkänään, ettei hän laisinkaan kuulu enää
junaan, ja aikoi siekailemattoman kiireesti hypätä edessään olevaan
avoimeen kyytivaunuun.

»No, Herra Jeesus, Jumalan tähden, mikä teillä nyt on? Tehän juoksette
minut kumoon!» huusi nainen, jota vastaan hän oli hädissään törmännyt.

»Pyydän tuhannesti anteeksi!» huusi kauppaneuvos kun taas juuri
liikkeelle lähtevästä junasta kajahti hänen korviinsa pilkallinen
nauru, »veturi vihelsi —»

»No, kyytivaunu ei teitä silti jätä, hyvä mies», vastasi nainen,
painaen, muutamia perin epäystävällisiä sanoja hiljaa mutisten,
hattuaan kuntoon. »Eipä minulle ole tällaistakaan koskaan ennen
elämässäni sattunut!»

Murtuneena, mutta vastaamatta enää sanaakaan asettui vainottu,
pahoinpidelty kauppaneuvos naisen jälkeen vastapäätä olevaan nurkkaan,
mutta nyt hän oli lujasti päättänyt olla, tapahtuipa mitä tahansa,
antamatta häijylle kohtalolle tilaisuutta käydä kimppuun. Ääneti
hän painautui taaksepäin, veti lakkinsa syvään otsalle ja sulki
silmänsä. Hän ei sanonut mitään, hän ei kuullut mitään, mitä hänelle
puhuttiin, ei valittanut vetoa eikä kuumuutta, ei välittänyt seudun
kauneudesta eikä vanhasta naapuritalostaan ja sieti todellakin
liikuttavan alistuvaisesti hänen väsyneelle ruumiilleen tuskin lyhyeksi
hetkeksikään lepoa suovan öisen kyytimatkan tuottamat uudet kärsimykset.

Erittäinkin Otzlebenissä hän pysyi liikahtamatta paikallaan ja loi
suljetusta ikkunasta vain pikaisen syrjäsilmäyksen vanhaan majataloon,
palauttaakseen siten toissayön kohtaukset vielä kerran muistiinsa ja
kiittääkseen Jumalaansa siitä, että ne kuuluivat jo menneeseen yöhön.

Oli ilta neiti seisoi ovensa ylöskäärityin hihoin, kädet puuskassa, iso
avainnippu edessä, esiliinan päällä, ja vieressä olevasta tallista toi
puolittainen renki levänneitä hevosia, pahantuulisena käydä kolistaen
tohveleissaan pihakivityksen yli. Mikä hiljaisen rauhan kuva — ja sen
takana?

»Perhanan penikka!» mutisi kauppaneuvos hampaittensa välitse,
nähdessään pienen, seitsemäntoista kertaa ulos heitetyn villakoiran
istuvan ovella ja raapivan itseään aivan samalla tavoin kuin hänen
sieltä lähtiessään. »Mitään muuta minulta ei puuttuisi kuin tänä yönä
vielä sellainen majapaikka vihreässä huoneessa.»

Nainen, ainoa vaunussa oleva matkatoveri, joka oli matkan kestäessä jo
useita kertoja puhutellut kauppaneuvosta kysellen yhtä ja toista, mutta
ei ollut saanut kertaakaan vastausta, näytti vihdoin tulleen siihen
vakuutukseen, että mies oli joko tuiki kuuro taikka ainakin kuuli hyvin
huonosti. Saadakseen sen selville — sillä äänetönnä vaunussa istuminen
oli hirveätä! — hän taivuttautui nopeasti niin lähelle kauppaneuvosta
kuin voi ja huusi hänen korvaansa: »Mikä tämä paikan nimi on?»

»Herrainen aika», sanoi kauppaneuvos hätkähtäen, »kylläpä te
pelästytitte minut!»

»Tuon se sentään kuulee», mutisi nainen itsekseen tyytyväisenä. »No»,
huusi hän sitten taas, »ettekö tiedä, mikä paikan nimi on?»

»Otzleben, mikäli muistan», sanoi kauppaneuvos, siten ahdistettuna.

»Sievä pikku kylä, vai?» huusi nainen taas. Mutta Mahlhuber ei mennyt
ansaan. Hän ajatteli rikkiammuttua hatturasiaa, päällyskenkiä,
veljentytärtä. — Ne kaikki olivat olleet seurauksia kevytmielisesti
aloitetusta keskustelusta.

»Sievä pikku kylä!» huusi hänen naapurittarensa vielä kerran, jotta
hänen sanansa ainakin kuultaisiin. Mutta kauppaneuvos loi vielä
silmäyksen ystävättäreensä, neitiin, jolla oli pitkät kiharat ja
ylöskäärityt hihat, pahantuuliseen renkiin ja villakoiraan, kietoutui
sitten vaippaansa, painautui lujasti nurkkaansa ja kieltäytyi
itsepintaisesti edes yhtymästä Otzlebenin viattomaan ylistykseen.

»Tuopa on kuuro aasi!» mutisi nainen puoliääneen, mutta täysin
ymmärrettävästi hampaittensa välitse; »hyvänen aika, että tässä saa
kiusakseen vielä tuommoisen ikävän matkakumppanin!» Ja siirtäen isoa
eväskoriaan viereensä hän ponnisti molemmilla jaloillaan vastapäätä
olevaan istuimeen, pani kädet ristiin syliinsä ja sulki silmänsä hänkin.




15. KOTIINPALUU


Sillä tavoin he sivuuttivat aseman toisensa jälkeen, vaihtamatta enää
sanaakaan toistensa kanssa, mutta myös ilman mitään vähimmässäkään
määrässä tavallisuudesta poikkeavaa tai häiritsevää tapausta.
Nukkumista ei matkustamiseen tottumattoman kauppaneuvoksen tietysti
tarvinnut ajatellakaan, ja hänen maksansa oli hänen arvelujensa
mukaan varmaankin saanut mustelmia, kun se edelleen, sen hän olisi
vaikka vannonut, löi vatsaa ja kylkiluita vastaan. Mutta jokainen
peninkulma, jonka he jättivät taaksensa, toi häntä myös lähemmäksi
hänen kotipaikkaansa, lähemmäksi kodikkuutta, lähemmäksi mukavaa
aamunuttuelämää; jokainen vaunun kolahdus auttoi hänet jonkin, hänen
ja Gidelsbachin välillä vielä olevan kiven ylitse, ja pahimmankin hän
sieti hymy sydämessään.

Yön kuluessa tuli vaunuun vielä useampia matkustajia: muuan paksu
herra, jolla oli kamala nuha nousi vaunuun keskiyön tienoissa, kun
he vaihtoivat hevosia eräässä pienessä kaupungissa, jossa oli kauhea
katukivitys ja käheä-ääninen yövartija, ja aamupuolella tuli vielä
nuori poika, jolla oli jättiläiskokoinen viheriäksi kiilloitettu
kasvisäiliö, kertoen olleensa ensimmäistä kertaa jalkamatkalla ja
palaavansa nyt jälleen vanhempiensa luokse. Hänen nimensä oli — hänen
sanansa mukaan — Karl Becker, hän oli neljäntoista vuoden vanha,
koulussa neljännellä luokalla, ja oli viime kokeissa saanut parhaat
arvosanat. Mutta kaikki tuo meni kauppaneuvoksen korvien ohitse, ja
nainen alkoi sitten paksun herran kanssa keskustella lapsista ja
voinhinnoista. Tämäkin kääntyi keskustelun kuluessa kerran Mahlhuberin
puoleen. »Hän on kuuro kuin pölkky», sanoi nainen kauppaneuvoksen
puolustukseksi, ja niin hän sai olla häiritsemättä.

Tuossa oli Gidelsbach — tien käänne paljasti sen äkkiä heidän
katseilleen — nyt he menivät ajosillan ylitse, nyt sivuuttivat
viertotien varrella olevan talon — tuolla oli kesäpuutarha, edempänä
vasemmalla tuulimylly, ja hiljainen tuulenväre kantoi heidän korviinsa
vanhan tornikellon sointuvat lyönnit, jotka ilmaisivat keskipäivän
hetkeä.

Kyyneleet nousivat kauppaneuvoksen silmiin: hänestä tuntui siltä kuin
hän olisi ollut poissa kymmenen vuotta, ja kaupungista tuleville
talonpojille sekä halkojen vedättäjille hän nyökäytteli päätään
ja iloitsi kuin lapsi leivosten riemuisasta laulusta, hanhien
kaakotuksesta ja kyytivaunujen vieressä hyppelevien koirien haukunnasta.

Nyt vaunut vierivät kaupungin vanhan kiviportin lävitse kaupungin
kivetyille kaduille. Siellä hän tunsi jokaisen liikkeen, ja kun
hän kumartui ulos vaunusta, tervehtiäkseen taas rakkaita, suloisia
paikkoja, olivat ensimmäiset hänen näkemänsä tutut kasvot tohtori
Mittelweilen, joka tuijotti häneen kuin olisi nähnyt aaveen.

»Kauppaneuvos, piruko teitä riivaa?» huusi hän, jääden hämmästyksissään
ja säikähdyksissään seisomaan keskelle katua. Mutta kauppaneuvos
ei vastannut sanaakaan, ei edes nyökäyttänyt päätään miehelle, ja
kyytivaunut vierivät eteenpäin, päämääräänsä kohti.

Kyytitaloon saavuttua ja kyytivirkailijain tervehdittyä häntä
mitä ystävällisimmin hän astui pois vaunusta, hyvästelemättä
matkatovereitaan yhdellä ainoallakaan sanalla tai katseella, antoi
eräälle miehelle määräyksen, että hänen matkatavaransa on heti vietävä
hänen asuntoonsa, ja asteli sitten niin kevyesti kuin lentäisi pitkin
kotiin vievää kapeata katua.

Juuri tänään oli tietysti serkku syömässä Dorotheen luona, ja kun
kauppaneuvos astui koputtamatta sisään, kirkaisi Dorothee vain: »Kaikki
hyvät henget kiittävät Jumalaa!» ja pudotti lientä täynnä olevan
lautasen lattialle.

»Hyvää päivää, Dorothee!» sanoi kauppaneuvos, välittämättä sen enempää
serkusta, »onko minun huoneeni kunnossa?»

»Jeesus, minun turvani», huusi vanha taloudenhoitajatar, kuulemattakaan
kysymystä, »onko herra kauppaneuvos jo tullut?»

»Onko minun huoneeni kunnossa, Dorothee?»

»On, on, herra kulta, mutta mitä Herran tähden on sitten tapahtunut?»

Kauppaneuvos oli jo kääntynyt poispäin, mennäkseen makuuhuoneeseensa,
mutta kääntyi vielä kerran ovella ja sanoi ystävällisesti: »Minä olen
jo tullut, Dorothee, ja minä jäänkin tänne enkä lähde enää pois, ja jos
se munsööri, se tohtori Mittelweile tulee —»

Samassa silmänräpäyksessä koputettiin ovelle, ja ennenkuin kukaan ehti
huutaa »Sisälle» tai »Ei saa tulla», aukeni se, ja tohtori itse seisoi
kynnyksellä.

»Mutta sanokaahan taivaan nimessä, herra kauppaneuvos —»

»Hyvää huomenta, tohtori», vastasi kauppaneuvos, yhä vielä lakki
päässään, matkalaukku kädessä ja päällystakki ynnä sateensuoja
kainalossa.

»Mikä kumma tuo teidät takaisin jo nyt, parin päivän kuluttua?» huusi
tohtori. »Luulin teidän nyt olevan onnellisesti Münchenissä. — Mitä
teille siis on tapahtunut?»

»Sanonpa teille jotakin, tohtori», vastasi kauppaneuvos, kumea, synkkä
päättäväisyys äänessään, »ja teille myöskin, Dorothee — onko serkkunne
jo syönyt?»

»Olen kyllä, herra kauppaneuvos, oikein paljon kiitoksia!» huudahti
tämä ja puikahti, iloissaan siitä että pääsi niin vähällä, kuin kärppä
ulos ovesta. Kauppaneuvos katsoi hänen jälkeensä, kunnes hän oli
sulkenut oven, ja jatkoi sitten levollisesti, mutta tuiki päättävällä
äänellä: »Juuri ennenkuin te, tohtori, tulitte, sanoin Dorotheelle:
minä olen tullut ja, mikä parempi, en lähdekään enää pois. Miksi minä
olen niin nopeasti palannut, se ei kuulu keneenkään, sitä ei tarvitse
kenenkään kysyä minulta, sillä minä olen kylliksi vanha tietääkseni,
mikä on minulle hyvää ja hyödyllistä ja mikä ei. Olette kai molemmat
ymmärtäneet?»

»Kyllä, kyllä, hyvä herra kauppaneuvos, mutta —»

»Hyvä, sitten pyydän, että ovet suljetaan nyt täällä ja ettei ketään
päästetä sisälle ennen huomenaamua.»

»Matta teidänhän pitää sentään syödä, herra kauppaneuvos», huudahti
Dorothee tuskissaan ja peloissaan.

»Kun minun on nälkä, niin ilmoitan kyllä», vastasi tämä jälleen. »Onko
teillä mitään muuta huomautettavaa?»

»Ei, herra kauppaneuvos, mutta —»

»Hyvä on. Siispä toivotan teille ja itselleni hyvää lepoa», sanoi herra
Mahlhuber ja katosi seuraavassa silmänräpäyksessä kamarin oven taakse,
jonka hän veti kiinni ja pani lukkoon.

»Hän on tullut hulluksi!» sanoi tohtori olkapäitään kohauttaen, pani
hattunsa jälleen päähänsä ja kääntyi, lähteäkseen huoneesta.

»Silloin se on _teidän_ syynne!» huudahti Dorothee, pannen kädet
puuskaan, »sillä te yksin ahdistitte tuota vanhaa, onnetonta
mies-parkaa, kunnes hänen epätoivoissaan täytyi jättää kotinsa ja
lähteä maailmalle».

»Dorothee on myös tullut hulluksi!» sanoi tohtori ja poistui talosta
hitaasti ja päätään pudistaen.

Ja kauppaneuvos? — Rakas lukija, aamuisin kello kahdeksalta istuu
muuan varsin hyvinvoipa ja ikäisekseen vielä kutakuinkin rivakka mies
arkihuoneensa ikkunassa, juo kahviansa ja lukee suureksi mielihyväkseen
edessään levällään olevasta sanomalehdestä tietoja »ulkomailta». Se
mies on kauppaneuvos Mahlhuber Gidelsbachista, ja hän voi, muuten,
tavattoman hyvin.