KULTURA ÉS TUDOMÁNY

A TERMÉSZETTUDOMÁNY FEJLŐDÉSÉNEK TÖRTÉNETE

IRTA WILHELM BÖLSCHE

FORDITOTTA SCHÖPFLIN ALADÁR

ELSŐ KÖTET

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT

MAGYAR IROD. INTÉZET ÉS KÖNYVNYOMDA

1912

A TERMÉSZETTUDOMÁNY FEJLŐDÉSÉNEK TÖRTÉNETE

IRTA

WILHELM BÖLSCHE

FORDITOTTA

SCHÖPFLIN ALADÁR

ELSŐ KÖTET

BUDAPEST

FRANKLIN-TÁRSULAT

MAGYAR IROD. INTÉZET ÉS KÖNYVNYOMDA

1912

TEREMTÉSI MONDÁK.




Teremtési mondák.

A természet fejlődésének története egy gigantikus harcz képe igyekszik
megrajzolni. A sötétből mind fényesebb világosságra küzdi fel magát egy
világ: _a mi_ világunk, amelyben járunk-kelünk s amelyben magunk is
szüntelen küzdők vagyunk.

Mintegy tükörképe ennek a nagy, vajudó küzdelemnek, ami – szükebb
keretben – elénkbe lép, amikor megpróbáljuk nyomon követni a világról
való szellemi felfogást, amint az emberi kultura csekély számu
évezredeinek folyamán utat tört magának. Itt is, ott is kezdetben tétova
ködök szállanak fel, formátlanul, árnyszerüen. Ott a távol fekvő égi
messzeségek kozmikus gőze, amelyből még csak ezután kell csillagoknak
kialakulni, az erők és az elemek nehezen elgondolható mérlege, amely
titokzatosan érinti a teljesen felfoghatatlan dolgok határát. Itt a
fantázia korlátlan alkotásainak birodalma nyilik, az emberiség
gyermekkorában, szintjátszó egymásbafolyása a vallás, a költészet és a
tudomány egymástól még el nem vált csiráinak, a mithoszok világa, amely
szétfoszlik kezünkben, ha meg akarjuk fogni és amely mégis kétségbe nem
vonható módon magában foglalja a valódi természetismeret és a
fejlődéstan kiinduló pontját is.

Magában foglalja történetileg, nem abban az értelemben, mintha valamely
régi nép egyik vagy másik teremtési mondája misztikus, a tapasztalat
körén kivül eső uton-módon rejtené magában a valódi tényállás csiráit.

Figyelmünkben kell tartani ezt a tényt, anélkül, hogy az éles elítélésre
való hangulatot kellene belőle meríteni. Ma ugyan, sajnos, még sokfelől
valódi ellentétül állítanak szembe a modern természetkutatás
eredményeivel egy régi, mithikus teremtési tant, mely egy rég
elváltozott kulturnép gyermekkorából származik s ezt a mondát mint
valami eleven dolgot állítják elénk, mint amelynek szerepe kell hogy
legyen egy világnézet szilárd megalapozásban; de ez a képzelhető
legnagyobb mértékben egyenlőtlen eszközökkel folyó háboru. Az egyenetlen
harcz azonban mindig kárhozatos elkeseredettséget szül, megvetést az
egyik, lehetetlen gúnyt a másik oldalon és ezáltal a mesterségesen
elferdített viszony által sokat szenvedett az emberiség mithoszalkotó
ifjuságáról való egész felfogásunk. Ha az előitélet nélküli gondolkodás
terén maradva szabadulni tudunk ettől az elkeseredettségtől, akkor ama
szines, költőileg gazdag teremtési mesék országa a világismeret valódi
építményének előkertjévé lesz.

A valódi költészet minden arany és rózsafelhője ebben az első korszakban
rárajzolódik a természet hajtóerői után való kutatás szigorú kupolájára.
Nem egészen alaptalanúl tünt fel a világ bizonyos értelemben
szintelennek és kijózanodottnak, mikor a tulajdonképpeni
természetvizsgálat a mithosz nyomába lépett. Gondoljunk például a mózesi
teremtési legenda hatalmas vonalaira (amely egyáltalán nem a költőileg
legmegragadóbb az ismert mondák között): amint a világszellem a vizek
fölött lebeg, amint keze elválasztja egymástól a fényt és sötétséget,
amint felállítja az ég alkotmányát, a szárazföldet elkülöníti és
zöldellő növénytakaróval borítja, állatokkal benépesíti, amint végül az
embert egy viruló kertnek, amelyet a keleti természetérzés minden
pompája díszesít, föltételekhez kötött urává teszi, amint az ember
fenhéjázásában bűnbe esik, úgy, hogy erre komor büntetésül a költőileg
leghatásosabb helyen lehet értékesíteni a valódi őskor addig
elhallgatott képét, az elvesztett természet lángoló villámkardjaival, a
létért való keserves küzdelemmel, kóbor nomádélettel, amelyben a
férfinak fegyvereket kell kitalálnia az állatok és az ellenség ellen,
állatbőrökbe kell burkolóznia az időjárás viszontagságai ellen, a nőnek
fájdalmak közt kell a vándorélet közben szülnie, mig végül a föld
rettenetességei a legelemibb erőszak tényében elérik tetőpontjukat az
emberi fajnak csaknem teljes elpusztulásával, velkanikus eruptiókban,
mikor tűz és kénkő eső hull az égből és emberek kővé merednek, pusztító
özönvizekben, mikor a megművelt földterület két folyam között eltünik és
a föld teljessége a láthatárig, amely a tapasztalatlan szemében a világ
határát jelenti, egyetlen vízárba merül… Nagy, feledhetetlen képek ezek,
melyeken évezredek fantáziája dolgozott és a magasztosság érzése
számlálatlan generácziókon át méltán táplálkozott belőlük.

Ezzel szembeállítva szegényesnek és terméketlennek tünik fel a
természetről való fogalmak másik útja: a részletkutatás, legalább hosszu
ideig. S a gúny a tudatlanok részéről sohasem hiányzott. Idézzünk fel
képzeletünkben egy a középkor végéről való növény-gyüjtőt, kinek minden
bölcsessége abban áll, hogy ki tudja ragadni a csunya természeti tárgyak
egy kicsiny sorozatát és le tudja irni őket (alapjában véve egyelőre
nagyon is problematikus) hasznuk szempontjából bizonyos betegségek
ellen, keskeny, füstös szobájában, egy kicsinyes, vad és czéltalan
viharoktól szaggatott korban, minden fölemelkedés nélkül a nagyság felé,
a gyakorlati gyógyszer egyetlen kicsiny szempontjára szorítkozva…
Képzeljük el az első, rossz távcső előtt álló megfigyelőt, aki arra
áldozza szeme világát, hogy néhány bolygó fénypontot a Jupiter bolygó
mellett mint holdakat állapítson meg vagy hogy foltokat fedezzen fel a
napban.

És mégis, ez a józan regisztráló munka törte akkor a haladás útját!

Ami valahára utat tört magának mint természet-megismerés, amely _egész_
világot, _kozmoszt_ épít, ma már bizonyára fölébe emelkedett nagyság és
szingazdagság dolgában is a mithosznak. Semmiféle naiv kozmogoniának
nincsenek olyan képei, mint a mai csillagászati kutatásnak: a nap
felületének vérvörös, izzó vizgőz-eruptiói, melyek 20,000 mérföld
magasságnyira vetődnek fel, a hold mérhetetlen, borzalmas kráter-üregei,
amelyekbe napszálltakor mind csipkézettebben és kisértetiesebben hull
bele tépett szélük hajszálnyi éles árnyéka, a Saturnus szabadon
egyensulyozódó gyürürendszere, melynek arányaihoz képest a föld
holdjával együtt csak törpe számba megy, a közös súlypontok körül
keringő kettős csillagok rubinvörös és smaragdzöld napjai, melyek szines
fénye felváltva mágikusan változékony nappalokkal lángolja körül
felváltva a hozzájuk tartozó bolygórendszereket. És még hány más példát
lehetne felhozni! A legnagyobb eredmény pedig végül az exakt alapokra
fektetett fejlődéstörténet maga, a mithosz igazában való helyettesítője
és beteljesítője!

Mert a mithosz – még a képzelhető leggyermetegebb, legnaivabb és
legesetlenebb világmagyarázat is – akaratlanúl összeolvad ugyan a
szabadon csapongó költészettel, alapjában véve azonban nem akart semmi
egyebet adni, mint a jelenségek valóban kielégítő magyarázatát a meglévő
oksági szükségérzeten belül. A költői elem, bármennyire gátak nélkül
hullámzott, velejében szintén a valóságos tapasztalatok bizonyos
sorozatában gyökerezett, mert az ember össze tud kapcsolni, rendezni,
bizonyos harmonikus, neki kedvező sorrendbe tud csoportosítani (amint
hogy a valóságok elszigetelt tényeit bizonyos ritmusba, kielégítő
harmóniába tudja juttatni), de sohasem képes arra, hogy költői intuitió
révén, önmagából új alkatrészekből álló pozitiv dolgot hozzon létre.

Csakhogy a mithoszt két dolog akadályozta és terhelte. Egyfelől a
végzetes, bár az emberiség fejlődésének menetében elkerülhetetlen
szerep, melyet az okság törvénye a vallás keletkezésében játszott, amely
a költészetnél is szorosabban szövődik bele a kozmologiai mithosz
lényegébe.

A természeti ember, vagyis egy bizonyos kezdetleges fokon álló ember
környezetében a hatások egy kicsiny körét látja, amelyeknek okát megadja
neki a tapasztalat és a hatások egy rengeteg nagy körét, amelyekre nézve
nem tudja eligazítani semmiféle tapasztalat. Egészen jól érzi már, hogy
nagyon hasznos dolog az okokat tudni s ez a magva a természetkutatás
mint kulturafejlesztő eszköz forrásának. Hiszen hangsúlyozták még azt
is, hogy az okságra való egész törekvést alapjában véve a természet
tenyésztette ki az emberben a létért való küzdelem folytán, mivel óriási
forrása van benne a védelemnek s a védekezés lehetőségeinek az egyén
számára.[1] A villám okát tudni annyit jelentene, mint eszközöket
találni pusztító hatása ellen. Ezt a következtetést megcsinálta a
meztelen vadember éppúgy, mint a villámhárító feltalálója. A vadember
következtetésének tévessége rendszerint csak abban van, hogy nem tud
rálépni a lassú kutatás fáradságos útjára, hanem azonnal magyarázni
kezd. A legközelebb álló valósághoz nyúl: önmagához. A villám, vagy aki
a villámot dobja (itt már két fokozat van) egy az emberhez hasonló lény.
Ezzel a lénynyel, mivel emberileg van elgondolva, bizonyos értelemben
tartósan meg lehet magát értetnie, mint az embertárssal, a törzsbélivel.
Hogy úgy mondjuk, szocziális viszonyba lehet vele jutni. Most már: a
villám nagyon hatalmas. Ugy kell tehát megkörnyékezni, mint a törzs
hatalmasait: könyörögni hozzá, feláldozni, hizelegni neki, békítgetni. A
megszemélyesítés hamarosan, szilárdan beleéli magát és (hozzájárul még a
közvetlen kisértethit az áloméletbe, a beteges viziókba benyuló
gyökereivel) a vallás roppant szerepének, amennyiben a természet
magyarázója akar lenni, rés nyilik. Ez a szerep – mint mondottuk – az
igazi természet-magyarázatra lényegében nagyon végzetes. Mert ebből az
alapból jut bele a kozmogoniai mithoszba a természeti erők
helyettesítése lelkes, emberhez hasonló, de emberfölötti erőkkel
ellátott lényekkel. Az _istenek_ lépnek a kozmogoniai mithoszba, annak
vesztére.

A másik aggodalmat keltő oldalát a dolognak, mint az előbbinél
másodlagosan szereplő tényezőt már említettük: a tapasztalatok
korlátozottságában rejlik. Ezek emelkedő vagy csökkenő száma szerint
alakulnak ki a teremtési mithoszok különbségei a különböző népeknél.
Ezeket mindjárt szemügyre fogjuk venni. Különbség nélkül valamennyi a
causalitas törvényéből indul ki. Személyesítésekkel és emberiesítésekkel
is dolgozik valamennyi, de már váltakozó intensitással. Költőileg, azaz
harmonizáló, kikerekítő, schematizáló módon van valamennyi kialakítva.
Végeredményben azonban a valódi tapasztalatok különböző mennyisége és
módja adja meg az elválasztó pontokat. Egy őserdei népnek a teremtési
mithosza az egyenlítő alatt nem fog jégóriásokról beszélni; déli
félgömbünk lakóinak csillagászati legendáiból a kereszt csillagképe
ragyog ki, a melyet a mi északi egünk nem ismer. Ezek a tapasztalatok
azonban sehol sem nagyon bőségesek. Ez könnyen kiviláglik. Mint a
látható mindenségben a ködképződmények, ugyanúgy a mithoszképzés is még
mindig folyamatban van a mi természeti állapotban élő népeinknél: a mi
kulturnemzeteink hagyományosan ránk származott teremtési mondáiról
azonban tudjuk, hogy keletkezésük ideje évezredekkel mögöttünk van;
magától adódik a sejtelem, hogy itt, amennyiben a tapasztalati kincs
csak valamennyire is gazdag, bizonyos igen régi s előttünk máskülönben
sem ismeretlen természeti eseményekre való vonatkozások rejlenek. A
támasztó pontok azonban meglehetős szegényesek. A legnagyobb
valószinüség szerint beleesett az ember korába egy óriási földi
természetjelenségnek a kezdete és bizonyosan a kiterjedése és a
lecsökkenése. Ez a természeti jelenség a _jégkorszak_. Egy pálmákkal
benőtt meleg klimából, melynek az ember még alighanem tanuja volt, az
ázsiai-európai szárazföld tetemes része jégsivataggá változott. Mesés
méretü glecserek csuszamlottak lassan lefelé a hegyekről és
hegymagasságú kőtömegeket szállítottak a legtávolabbi helyekre. A még
lakható területeken steppei növényzet terjedt el, mosusz-ökrök csordái,
ahogy ma a sarkkör táján élnek, elvándoroltak a mai bódeni tó tájékáig,
a roppant agyaru, gyapjas mammuth-elefánt taposta mai kulturerdeink
avarát. Ebben a jégkorszakban az ember már kétségtelenül megvolt. A
legkülönbözőbb helyeken levő barlangokban lehet nyomait megtalálni,
vadászott a mammuthra, talán maga is irtotta ki, mikor a jégkorszak
végére járt. Ezekhez a mammuth- és rénszarvas-vadászokhoz azonban nem
fűződik semmiféle teremtési monda.[2] Egyszer mintha valami nyoma
földerengene. A tunguzok, egy keletszibériai mongol vadásznép mondáiban
szerepelnek félelmetes fekete szörnyetegek, bikák, melyek egyetlen
szarvat viselnek homlokukon, akkorát, hogy külön szánkó kellett az
elszállítására. A környéken talált csontmaradványokból tudjuk, hogy ott
valóban élt, talán az ember koráig egy orrszarvu, barna melynek homloka
páratlan módon csont-párnával volt ellátva egy óriási szarv
támasztékául. A rés elefántnyi nagyságú állat, az elasmotherium,
azonban, amely számunkra nyilik, itt is bizonytalan. Éppen tunguz
vadászok élvezték először azt a látványt, hogy szibériai
folyam-torkolatok megfagyott mocsártalajából még véres, friss
mammuth-hullák bukkantak fel, melyeket a fagy talán százezer évig
konzervált. Igy tehát ezek a tunguzok a legtávolabbi kerülővel, elkésve
is visszaálmodhatták magukat a jégkorszakba és a feltámadt
állat-kolosszusok láttára új, független mondatraditiót fejleszthettek
ki.

Az «özönvíz» látszólag legjobban indokolt s oly gyakran visszatérő
mithosz-alkatrésze éppen egyenesen ellenkezőről tett tanubizonyságot:
mert a geologia nem ismer egyetlen az egész földre kiterjedő
tapasztalatot sem, amely itt tekintetbe jöhetne. Helyileg korlátozott
alásülyedések történtek sok helyütt még az emberi történelem korszakában
is. A tenger árjából vulkanikus jelenségek közben hirtelen szigetek
emelkedtek ki, igy például a tizenkilenczedik század harminczas éveiben
Sziczilia és Afrika között. Pusztító hatásu árvizek, amelyek a röghöz
kötött síkföldi lakó szemében valóságos halál-áradás számba mehettek,
egyes erősen benépesedett vidékeken periódikusan újra meg újra
bekövetkeztek. _Suess_ Eduárd, a kitünő bécsi geologus megpróbált
szemlélhetővé tenni éppen a történetileg és mithologiailag rendkivül
fontos mesopotámiai völgyre nézve az Euphrates és Tigris alsó folyása
táján egy földrengéssel egyidejüleg egy a perzsa öbölből a tenger felől
jövő cziklont, amelyre eshetőlegesen a mi semita-keresztény
özönviz-mondánk, melyet a biblia tekintélye támogat, vonatkozhatik.
China történetileg fontos folyamvölgyében, a Hoanghón az iszaptömegek
ősidők óta felhalmozódott rétege a folyammeder és partszélei
fölemelkedését idézte elő a környező síkság széles területei felé, magas
őszi vízállások idején a folyam periodikusan átszakítja ezeket a
mesterséges csatornafalakat, megváltoztatja útját és óriási
kultur-földeket temet el: még 1887-ben (a chinai traditió kezdete óta
körülbelül tizedszer) az emberek millióit pusztította el. Magas
hegygerinczeken talált kagylók kissé finomabb következtetéssel könnyen
az egész földet átfogóvá növelhettek ilyen képeket.[3] Ma azonban
tudjuk, hogy éppen a legtöbb bizonyító erejü esetekben azok a kagylók
sok idővel az emberi nem keletkezése előtt éltek és az Óczeán
kimutathatólag nem emelkedett az Alpesek csúcsai fölé, hanem a hegyláncz
csúcsosodott fel lassankint, törvényszerüen és magával emelte föl az
egykori tengerfeneket. Tudomásunk szerint a lakható föld teljessége
sohasem volt teljesen viz-réteggel körülvéve, legkevésbbé pedig abban a
rövid időközben, melyen az emberi hagyomány átér.

Ha a különböző természeti és kulturnépek teremtési mithoszai nem
volnának egyebek, mint a tapasztalat legrégibb használható csapadékai,
akkor legalább azt lehetne remélni, hogy az összes népfajok eredeti
kapcsolatára való végső emléket láthatunk bennük, amilyent a modern
kutatás megkiván. Szó sincs azonban semmi efféléről. Még egymáshoz
aránylag közel álló népekből is kiveszett minden egymásról való tudomás,
hát még az egymástól messzire eltávolodottak! A biblia népsorozatában
hasztalan keresnénk helyet a polinéziaiak vagy az indiánusok számára, ez
oly tény, amely már kevés idővel Columbus fölfedezése után is sok
fejtörést okozott a mózesi mindentudás hiveinek. Bizonyos, bár akaratlan
kapcsolatokat azonban mégsem lehet tagadni. Ha egy nép egyházi
szentesítés útján változatlanul megőrzött ősrégi mithoszaiban olyan
csillagképekhez ragaszkodik, melyek jelenlegi tartózkodása helyén nem is
vehetők észre, akkor ebben tagadhatatlanul egy mesterségesen megőrzött
tapasztalati maradvány rejlik, amely amellett szól, hogy az illető nép
egy messzefekvő helyről vándorolt mostani tartózkodási helyére. Ha
bizonyos kicsiny vonások visszatérnek a germán és görög mesékben, az
indusok elbeszéléseiben, a déli Óczeán Fidzsi-szigeteinek lakóinál és a
délafrikai hottentottáknál, akkor a kutató ebben a legrégibb örökséget
sejti, amely talán becses ujjmutatásokat ad. Mindezeknek a népeknek
valóságos tudatából azonban kiveszett az egykori kapocs leghalványabb
emléke is és amaz utólagos magyarázatok területe is szük és ingatag,
mert nem tudni, mily gyakran vezettek hasonló indítékok hasonló mithoszi
alakulatokra.

*

Ezek után a bevezető elmélkedések után vizsgáljunk át egy sereg jellemző
teremtési mithoszt a föld különböző területeinek köréből s próbáljuk
belőlük a karakterbeli jellemvonások egy sorát megállapítani. Mózes
teremtési legendáját még ma is aktuális érdekével utolsóul fogjuk
tárgyalni.

Először is ott keressük fel a mithoszt, ahol még ma is hamisítatlanúl és
egyeduralkodón él: a természeti népeknél. A történelem előtti és
történelmi időben való nagyszámu vándorlások valószinüvé teszik, hogy a
legrégibb, legalacsonyabb rendü emberiség maradványai egy természeti
törvénynek megfelelően a kontinensek határai felé szorultak, a poláris
zóna kezdetének széles északi partvidékeire épp úgy, mint mindenek előtt
a nagy szárazföldterületek pyramisszerüen kihegyezett vagy szigetekre
darabolódott déli nyúlványaira. Ugyanarról a törvényről van itt szó,
amely régi, már csak ereklyeképpen ránk maradt állatformákat szigetekre,
vagy messzeeső, szigetszerü szárazföldekre és félszigetekre tolt ki: a
csőrös és erszényes állatokat, melyek a magasabbrendü emlős állatok
őseiül tekintendők, Ujhollandba, a reptilia-szerü, tehát valószinüleg
legrégibb madarakat (Dinornis) és a családfában minden élők közt
legalább álló gyikot (Hatteria) Uj-Zélandba, a nagy vastagbőrüek
többségét, melyek virágkora a régesrég elmúlt harmadkor volt,
Délafrikába, a hasonlóképp régóta hanyatlásra jutott edentatákat
(lajhár, örvös állat) Délamerikába, az ősvilági rák- és pók-fajtákat
(Limulus, Liphistium) középamerikai és indiai szigetekre, a félmajmokat
Madagaszkarba stb. Csakugyan, aránylag kezdetleges népmaradványokkal
feltünő módon találkozunk, ha Ujhollandot Taszmániával, a délamerikai
Tűzföldet, Délafrikát és másfelől az új és óvilági poláris zónát vesszük
szemügyre. Az ausztráliai néger, a tűzföldi, az eszkimó akkor is igen
alacsony sorban állanak, ha megengedjük, hogy tökéletesen kulturátlan és
művelődésre képtelen népek mai ismereteink szerint nincsenek. Afrika
óriási földrészén a bushmannok és hottentották kicsiny, világos szinü
törzsei a földrész félszigetszerüen kihegyesedő déli részén meglehetős
biztonsággal tekinthetők legalább az egy földrész őslakossága
maradványaiul. Érdekes lesz tehát a legnaivabb kozmogoniának a nyomait
ilyen messzire előretolt előörzöknél vizsgálni. Ha az emberiségnek volna
valahol kijelentésszerü «ősbölcsesége», akkor itten volnánk a forráshoz
legközelebb.

A bushmanoknál teremtési mithoszról abban a zárt formában, ahogy a
bibliából ismerjük, nem lehet szó. A mithosz szilárd bordaszerkezetét
többnyire a vallási fogalmak további kifejlődése adja meg. Ezeknél a vad
népeknél azonban a vallás a lehető legalacsonyabb fokon áll. Igy tehát
nem marad más, mint néhány tapasztalat és a költői elem. A kóbor
vadember naiv meséi, melyek a dolgok eredetéről szólnak, a csillagokhoz
és állatokhoz, szükös életének legfontosabb tárgyaihoz fűződnek. Afrika
csillagai és állatai ezek. Egy szöcskét – meséli a fokföldi bushman –
üldöztek a tengeri macskák. Ez széttépte egy antilop epehólyagját. Ebből
keletkezett a sötétség. Hogy azonban ismét világosságot nyerjen, a
szöcske az égbe dobta papucsát. Ebből lett a hold. Szine a bushmanföld
pirosas porából való, amely a bőrhöz volt tapadva. Azért hideg, mert
bőr-papucsból származik. A nap eleinte mint férfi élt a földön, fénye a
hónaljából sugárzott ki. De ez a fény csak kunyhójának legközelebbi
környezetét világította meg. Ezért a régi bushmanok az égbe dobták a
napembert, ahonnan most mindenkire árasztja fényét. Máskor meg a hold is
ember. A nap azonban haragjában egyre-másra egy-egy darabot vág le róla
éles sugaraival. Nagy könyörgésére meghagy neki egy darabot gyermekei
számára. Ez a darabka aztán lassankint megint egészszé növekszik (teli
hold), mire a levagdalás megint megkezdődik. A bushmanok ideje előtt,
mondja továbbá a monda, élt egy nép, amelynek mécs nélkül kellett útját
megtalálnia a sötétben. Akkor egy ravasz leány izzó hamut dobott az égre
s ebből lett a tejút. Bizonyos fényes csillagok a déli koronában és a
keresztcsillagzatban, az antipodusok egének legszebb csillagképében,
emberekből és oroszlánokból keletkeztek, melyeket egy másik leány gonosz
pillantása kővé változtatott. Özönvíz-mondák elenyésző nyomai, melyek
állítólag a bushmanokkal rokon hottentottáknál jelentkeznek,
valószínűleg modern misszionáriusok hatására vezethetők vissza. A
valóság szerint Afrika az özönvíz-mondák legterméketlenebb talaja s az
óriási földrész négertörzseinél való hiányuk a legtalálóbb argumentum az
ellen a gyakran nagyon könnyelműen kimondott állítás ellen, hogy az
özönvíz _minden_ nép mondájában visszatér, tehát egyetemes eseményhez
kell fűződnie.

Az ausztráliaiak kozmogoniai mithoszai az ujhollandi szárazföldön
ezekkel sok tekintetben feltünően egyező vonásokat mutatnak fel. Itt a
nap a nagy strucz-madárforma állat, az Emu tojása, amely az «előbbi
embereket» az égbe dobta, a tejút pedig a korábbi földi lakók tüzeinek
füstje. Más mesékben a hold a nap férje s a nap minden hónapban egyszer
fölemészti. A dél-ausztráliaiaknál egy Muramura nevű jó szellem
teremtette a napot az emberek számára, miután ezek sokáig könyörögtek
hozzá tánczukkal; mert szükségük volt napmelegre – magyarázza elég
naivul a mese – amely ellankaszsza a gyorsjárású emustruczczot,
legfontosabb vadászzsákmányukat és a kezükbe juttassa. Esténkint a nap
végigjárja az elhunyt emberek lelkeinek sorait. Akit megajándékoz
kegyével, az ellenszolgáltatásul neki adja egy vörös kenguru bőrét.
Azért látszik reggel pirosnak, mert rajta van ez a bőr. Az embereket is
ez a Muramura nevű jó szellem csinálta, még pedig állatokból. Kezdetben
kicsiny, fekete gyikokat teremtett. Ekkor mint a bibliai Jehova
megtekintette művét és annyira meg volt vele elégedve, hogy elhatározta,
a fekete gyikoknak hatalmat ad minden csúszó-mászó teremtmény fölött a
földön. Igy tehát lábaikat ujjakra osztotta, arczukból orrot, szemet,
fület és szájat mintázott és végül megtanította egyenesen állni. Mivel
ebben a hosszú gyikfark akadályúl szolgált, hát levágta és kész volt az
ember. Még csak a nemeket kellett elkülöníteni. A régi időkben, úgy
gondolja az ausztráliai néger, minden változó volt. A kenguru eredetileg
óriási szörnyeteg volt. Egy erős vadász széttépett egy ilyen óriási
kengurut darabokra és ezekből csinálta a mostani kengurufajokat. Igy
találkozik egy-egy ponton a legnyersebb természeti népek kezdetleges
mithosza öntudatlanúl csaknem darwini fejlődési gondolatokkal: a
vadember érzése szerint még közelebb áll a természethez, mint a bizonyos
fokon álló kulturember, neki az a gondolat, hogy egy gyikból
formáltatott a többi gyikok legyőzőjéül, elég fenségesnek és emberhez
méltónak tünt, mig nem egy filozofusa egy olyan kornak, mely
megnemesedett isteneit márványcsarnokokban és gothikus templomokban
tisztelte, de emellett mindjobban elidegenedett a természettől, az
embernek mindennemű kapcsolatát a legmagasabb rendű állattal is mint
erkölcsileg megvetendőt megbélyegezni valónak tartotta. Az ausztráliai
szárazföld lakóinak szegényes özönvíz-mondái közül a nyugatausztráliai
nyilvánvalóan egy helyi személyhez fűződik: két néptörzs egy folyam két
partján sokáig barátságban él; aztán az egyik gőgös lesz és elszigeteli
magát; jön egy végtelen erő, a folyam megdagad és a folyam déli
partjáról elmenekül a lenézett törzs; mikor visszatérnek, odaát nyilt
tengert látnak, mely elnyelte egykori barátjaikat. Ha ilyen elbeszélések
misszionáriusok fülébe jutnak, akik hisznek a mózesi történetben és
mindenütt a _maguk_ özönvizének nyomait keresik, akkor könnyen állnak be
elváltozások és a feketék élénk fantáziája észrevétlenül is hamar
meghamisítja a saját hagyományukat az újnak a kedvéért, amelyet a fehér
ember rág a szájukba. Ebben az esetben azonban hihetőleg nagyon hiteles
és hamisítatlan ősforrásához jutottunk a teljesen lokális
özönvíz-mondáknak s ez az egy fényt vet a legtöbb ilyennek eredetére.

Az ausztráliai négertől Amerika legészakibb részének eszkimójáig s ennek
európai és ázsiai rokonáig meglehetős nagy ugrás. A megváltozott háttér
egészen más természeti képeket hoz létre. Az eszkimó fantáziája szerint
a mennyboltozat egy északon fekvő csúcsos hegyen nyugszik és ezen forog.
Mithologiája a mi Gönczöl-szekerünk csillagképéhez fűződik, amelyben ő
egy rénszarvast lát; az Urin-övben fókavadászokat lát, akik egykor
vadászat után nem tudták megtalálni a hazafelé vezető utat és az égbe
jutottak. Az ember, mondja a grönlandi, az égből keletkezett. Ő nemzette
egy görönggyel a nőt. Az első emberek aztán czivakodtak azon, hogy
halhatatlanok legyenek-e az emberek, vagy sem. A nő igy szólt: «Hadd
haljanak meg, hogy helye legyen az utódaiknak.» Egy másik monda szerint
az első ember a saját hüvelykujjából teremtette meg a nőt. Az egyik
északamerikai eszkimófaj egyik özönvíz-mithosza olyan víztömegekről
szól, melyek jéggel borítva túlemelkedte a hegycsúcsokon. Mikor aztán
lefolytak, a jég ott maradt függve a hegycsúcsokon, czethalak és kagylók
nagy tömege feküdt a szárazon s még ma is meg lehet őket ott találni. Az
embereknek vagy akár az emberiség többségének teljes elpusztulásáról
azonban nem tudnak. Ennek a mithosznak magváúl könnyen fel lehet ismerni
az örök hóval födött hegycsúcsok és megkövesült kagylók megmagyarázására
törekvő hypothesist s ez a két természeti jelenség kétségkivül alkalmas
arra, hogy az embereket gondolkodóba ejtsék rajtuk.

Melancholikus varázsa van azoknak a jövőre vonatkozó képeknek,
melyekkel, mint az istenek alkonyáról szóló német mondával, a grönlandi
világmithosz záródik. Egykor majd minden ember meg lesz halva. Akkor egy
óriási árvíz fogja végig söpörni a földet. Az elsimult vizfelületen
azonban a szél a megtisztult port összesöpri uj, szebb és boldogabb
emberfajjá. Néhány vonás mintha megfogható módon belehelyezne a sarki
lakos szemléletének világába, aki még ma is a jégkorszakkal küzködik:
föltámad a végtelen, északi fénytől piros éjjel tökéletes halotti
merevségével, hóviharok tombolnak a grönlandi jégmezők óriási lapos
felületein, melyek borzalmas sivár képével szemben az afrikai sivatag
élettel teljesnek és lakhatónak tűnik fel s amelyen szűk viskóban züllik
el egy nem értelem nélkül való nép a piszokban és elme-bénító babonában…
Nem csoda, ha itt a mithosz inkább foglalkozik minden dolgok végével,
mint egykori eredetükkel.

_Az igazi afrikai négertörzsek_ teremtési mondái, bár e népek kulturális
haladottsága máskülönben sok tekintetben jelentékeny, csak kevéssel
emelkedik fölébe a bushmanokénak vagy ausztráliaiakénak. Az utóbbiak
kicsi fekete gyikjait a kaméleon, Afrikának ez a különös, dülledt szemü,
a hozzá hasonló szinű mimóza-lombban mintegy elvarázsoltan függő hüllője
helyettesíti, harapófogó zerű lábaival, változékony pergamentbőrével és
hosszú, merev spirális farkával, mindenesetre olyan teremtmény, amely
minden másnál jobban beleillik a durva fetis-kultusz és a varázsló
szemfényvesztés groteszk torzvilágába. A Nilus forrásvidékeinek
területén a mangara-négerek mesélnek egy őskorról, mikor az emberek még
örökké éltek. Egyszer azonban fennhéjázók lettek s ekkor a «nagy
varázsló» haragjában a földre vetette az éggömböt és pozdorjává tört
mindent. A pusztaságba aztán egy új emberpárt helyezett, amelynek
azonban farka volt. Az asszony egy fiút és két leányt nemzett, akik
egyesültek egymással s a testvérrel kötött házasságból az egyik leány
kaméleont szült, a másik pedig egy óriást, a holdat. A kaméleon gonosz
indulatú volt és kínozta az óriást. Erre a nagy varázsló fölvitte
magához az égbe a holdat s ott van azóta ma is. Földi származásának
emlékére azonban fogynia kell, mintha meg akarna halni s a nap
irigységből foltokat égetett arczába. A kaméleon ivadékai eközben
akadálytalanúl terjedtek el a földön. Lassankint lekopott a farkuk és
halvány szinüket megbarnította a nap. Jellemző vonása ennek a mondának,
épp úgy, mint az ausztráliainak, a töprengés azon, hogy mért nincs az
embernek is farka, mint a többi állatnak. A természeti ember nem indult
ki misztikus spekuláczióból. Számára az állatnak épp úgy van lelke, mint
neki magának. Olyan szembeötlő megkülönböztető jel azonban, mint a farok
hiánya az embernél, gondolkodóba ejtette és – az együgyü kapcsolás naiv
eredményekép – mithoszra vezette. A mai természetvizsgáló a
farok-argumentumot sem fogja már nagyon fontosnak tartani. Különben is
az anatomus ki tudja mutatni a farkcsont szemmel látható maradványait
minden ember csontvázán és embrio-korában, az anyja méhében mindegyikünk
keresztülment egy tekintélyes farokkal fölszerelt fejlődési fokon.

Összehasonlíthatatlanúl gazdagabbá és nagyobb kört befoglalóvá lesznek a
kozmogoniai álmodozások, ha a déli tenger népeihez és az amerikai
indiánus törzsekhez fordulunk. Egyetlen természeti népe a világnak nem
gondolta ki a többé-kevésbbé szemléletes teremtési mondák olyan
szövevényét, mint a polinéziaiak, a mikronéziaiak és a melanéziaiak a
nagy, rejtelmekben gazdag korall-óczeánban. Ujzéland déli szigetének
alpesi tájától Hawai óriási krátereinek rotyogó pokolszájáig, a kerek
Atollák pálmakoszoruin át, melyek meredek sziklapartjainak építésén
parányi növényállatok milliói dolgoztak, egész a paradicsommadár
hazájáig, Uj-Genuáig egyetlen nagy mithoszhullám hömpölyög százféle
töréssel és elhajlással. És a meztelen, bizarrúl tetovirozott kannibálok
gondolatvilágában a képzeletteljes világ-magyarázatok gazdagsága
nyilvánul, amely mögött a figyelmes természet-megfigyelésnek nem csekély
mennyisége rejlik. A polinéziai kozmologiának világosan megfogható része
azzal kezdődik, hogy Raugi, az ég és Papa, a föld szorosan egymáson
fekszenek – a parttalan tenger képe éjszaka, amikor minden összefolyik,
a tenger nem válik el az égtől – valóban, szigetlakó modozások ezek,
melyek úgy látszik a nemlétről, az homályos fogalmak egy még előbbről
való chaosról, amelyből a föld és ég kettős fogalma már mint valami
tökéletesebb válik ki. Misztikus álmodozások ezek, melyek úgy látszik a
nemlétről, őséjszakáról, az ősvágyról szóló buddhista spekulácziókkal
csengenek össze, de lehet, hogy kissé önkényesen és elfogultan
magyarázták modern kutatók, akik maguk is szeretik a misztikusat. Az
ujzélandi maoriknál annak a szorosan egymáson fekvő párnak gyermekei
azon tanakodnak, hogyan nyerhetnének fényt és hogyan szabadíthatnák fel
a föld felszinét az ég terhétől. A legvadabbik fiú agyon akarja ütni
mind a két szülőt. Egy másik (az «erdő ura» a neve) azt tanácsolja, hogy
ne tegyék azt, csak válaszszák el őket egymástól. Raugi, mondja, legyen
ránk nézve idegen, de Papa (a föld) mint tápláló anya velünk kell hogy
maradjon. Csak a harmadik, a szél-isten ellenzi, hogy ez az elválasztás
végbemenjen. Miután azonban a többiek megegyeztek, megkezdik a
széjjelbontást. Az erdők istenének sikerül fölemelni az eget azzal, hogy
fejét a földanyához támasztja és lábait nekifeszíti apjának. Végre
valahára örökre el vannak választva a föld és az égboltozat és
ugyanekkor világosság lesz a földön. A testvérek közt azonban el vannak
hintve a viszály magvai. A szél-isten az apához szít, leveri az erdők
urának fáit és a szárazföldre korbácsolja a tengert. A tengeri állatok a
partra menekülnek, a tengeri isten visszaköveteli őket s ebből harcz
keletkezik a tenger és a szárazföld között is. Az erdei isten csónakot
és hálót ajándékoz az embereknek, hogy a tengert legyőzzék. Az óczeán
ura azonban felborítja a sajkákat és elnyeli a partvidéket és a falut.
Csak az ég és föld maradt mindebben a háborúban és elválásuk daczára hű
egymáshoz. Papa, a föld sóhajai mint köd gomolyognak föl. Raugi, az ég
könnyei mint harmat hullanak alá. Egyszerü nagyságában, egy
szigetről-szegetre terjeszkedő tengerjáró népre való megfogható
vonatkozásaiban ez a maori-mithosz bizonyára semmivel sem áll a mózesi
mithosznak mögötte. A részletek megváltoznak a különböző népeknél, a
beleszőtt vonások azonban mindig jellemzők. Tahitiben egy óriási
arun-növény tolja fölfelé az eget, a mikronéziai Gilbert-szigeteken azt
az istent, amelyik az ég boltját emeli, egy gigantikus tintahal
támogatja, egy másik variánsban ismét az ég épp azért szorítja a földet,
mert egy ilyen tintahal átkarolta s ezt a halat aztán a szabadító
széttépi. Elmésen rajzolják a szárazföld felbukkanását az égből egy
halászat eredményekép: egy isteni halász előbb földi gyümölcsöket
horgász ki, végül óriási fogástól dagad fel a hálója – egy szigetet emel
ki a vizből. Akaratlanúl is egy valóságos földbetelepítés képét véljük
itt magunk előtt láthatni, ahogy ez a szigetekben gazdag déli tengeren
mindig végbement: a halászokat a jó zsákmány reménye a nyilt tengerre
csábítja, egyszerre új sziklapartot, egy új lakható korallszigetet
látnak maguk előtt és a törzs kivándorol oda. Az ember eredetét
illetőleg ingadoznak a mondák: az első emberpárt hol egymással nemzik az
istenek, hol meg kövekből teremtik. A melanéziai szigeteken Guat isten
játék közben hajlékony vesszőkből élő lényt font össze, amely egyszerre
elmosolyodik és az isten erről ismeri meg, hogy asszonyt teremtett.
Ebben a körben mindig az asszony jön létre előbb, a mi mózesi
hagyományunkkal ellentétben. Özönvíz-mondákban természetesen nincs hiány
ezen a mozgalmas földön, ahol minduntalan léket kap a csónak a szirten,
minduntalan megreszket és sülyedni kezd az egész vulkanikus sziget, vagy
mint Ujzélandban fortyogó gőzforrások bugygyannak ki zúgva a reszkető
talajból. Ezen mondák könnyen adódó fizikai indítékainál sajátszerübb
erkölcsi tartalmuk, amely emlékeztet a bibliai Sodoma történetére,
valamint a hellének özönvíz-mondájára. Az isteneket – igy szól a
mikronéziai Palau-szigetek mondája – barátságtalanúl fogadták az emberek
egy kirándulásuk alkalmával a földön. Csak egyetlenegy asszony adott
nekik üdítő italt. A derék asszony az istenek tanácsára bambuszból
tutajt épített és a teli hold éjszakáján ezen aludt. Ezen az éjszakán
felhőszakadás tört ki és minden elmerült. Csak az asszony járt tutaján
addig, amig a haja beleakadt egy magas hegyen nőtt fa ágaiba. Itt
kiszállott, de éhen halt, mielőtt a víz lefolyott volna. Mikor az
istenek visszatértek és holtan találták, égi nőik egyikét bujtatták a
testébe, rövid időre fölélesztették és öt gyermeket nemzettek vele.
Ettől az öt gyermektől származnak a Palau-sziget lakói. A déli tengeri
mithoszok szinte kimeríthetetlen gazdagságát lehetne még elbeszélni.
Néha ez az anyag úgy tünik fel, mint valami régi, csak töredékekben
fennmaradt kultur-anyag. Ezek a törzsek a kutatás elől még titokba
vannak burkolva. E titok megfejtése nem vezetne itt sem valami
kijelentett «ősbölcseség»-hez, az ismeretes maradványok ennek nyomát sem
árulják el. Egy történeti rejtelmet azonban ki lehetne belőlük fejteni.
Az alapvonások, melyek a polinéziai kozmogoniából a mithoszok kutatója
elé lépnek, valószinüleg ugyanazok, amelyek a Husvét-sziget partjain
levő sajátságos kőkolosszusokról merednek rá az emberre. Több száz
gigantikus kőfej áll ott, akad köztük 15 méter magas is. A kevéssé
művelt, mezitelen mai szigetlakók nem csinálhatták őket s még kevésbbé
hozhatták nehezen hozzáférhető helyükre. A szobrok hátán olvashatatlan
hieroglifák láthatók. A világtörténet minden fonala megszakad itt, semmi
sem tudósít arról, hogy hány század mered ránk ezekből a bamba
kőszemekből a korall-tenger kék tükre fölött, milyen nép tartott itt
egykor állomást, hogy aztán nyomtalanúl eltűnjön.

Az indiánus mithoszok tömegéből itt csak néhány vonást jelzünk. Az
«indiánus» szó meglehetős tág fogalmat foglal be. A prehisztorikus
kőkorszakra emlékeztető elszigetelt délamerikai őserdei vademberektől,
akik még ma is ősi egyszerüségükben éldegélnek, Mexiko és Peru kedvező
viszonyok közt élő felföldi lakóiig terjed, akiknél a tizenhatodik
századi európai hódítók olyan kultur-virágzást romboltak szét durva
öklükkel, amelyet nagyon jól össze lehet hasonlítani azzal az
ős-babiloni kulturával, melynek mithoszából a mi mózesi teremtési
történetünk bibliai formájában kijegeczesedett. A különleges amerikai
kultura, (Kina – Japán és Nyugat-Ázsia – Földközi-tenger mellett a
harmadik nagy példa a független emberi kulturára) bezáródik
kiszámíthatatlan külső okoknál fogva és erőszakosan abban a
nagyfontosságú pillanatban, amikor, mindenekelőtt a peruiak
inka-korszakában, a napkultusz, amelyhez a kozmogoniai mithoszok
alkalmazkodtak, összeolvadt az isten kegyelméből valóság rendszerével és
a napnak a világi államfő személyében való reprezentálódásában. A
mindenféle megfigyelésekről, homályos tapasztalati hagyományokról és
fantasztikus mese-képekről való naiv mesélgetés ideje ezen a ponton
szükségszerüen elmúlt és az az erős jegeczesedési folyamat, amely nálunk
a mózesi legendát szilárdul megállapította és hivatalossá tette több
mint egy ezredéven át, Peruban és Mexikóban kétségkivül hasonló módon
kezdődött. Másfelől az ezen kulturczentrumok hálózatába bele nem szőtt,
tehát hullámzásukba bele nem keveredett észak- és délamerikai szabad
indiánus törzsek még teljesen a naiv mithoszban éltek és élnek. Igy
tehát csak nehezen lehet néhány vonásban karakterisztikus általános
képet nyerni erről az indiánus mithoszról. Ez azonban nem is olyan
nagyon fontos. Az a felfogás, hogy a lakott föld szigetként emelkedik ki
a vízből, itt is, mint a polinéziaiaknál, alapja a mithosznak. Az
északamerikai muszkocsi törzsnél a világ kezdetekor két galamb húzza ki
a földet egy a vízből kinyuló fűszálnál fogva. A jukutoknál a fűszálat
egy őstengerből kinyúló pózna helyettesíti, amelyre egy isteni eredetü
varju és egy sólyom száll le; ezek egy kacsát nemzenek, amely felhozza a
mélységből az iszapot. Akaratlanul is eszünkbe jut egy iszapos gát
valószerü keletkezése egy folyam-torkolat közepében, pl. a
Mississippiben, ahol eleinte szintén sás-szálak zöldelik be a mélységet,
mig végül kész van az új sziget a lerakódott iszapból és deltára osztja
a folyamot. A Bella-Kula indiánusok szerint, kik magasan fönn északon
laknak, a napot egy holló hozta le az embereknek. Egy isteni hatalmu
törzsfőnök feltüzi az égre és hosszú kötéllel ráerősíti a földet, hogy
el ne merüljön az oczeánban. Mikor aztán az emberek egy részét meg
akarja semmisíteni, megfeszíti a kötelet, mig a vizek a hegyek fölé
emelkednek. Az özönvíz-mithosz itt sajátszerüen a szárazföld
sülyedéséhez van kapcsolva a víz megáradása vagy az égből jövő végtelen
eső helyett, mint ahogy másutt látjuk. Más indiánus mithosz-körökben a
föld egy a világtengerben heverő teknősbéka hátán tornyosodik fel; a
szintén északamerikai mandan-törzsnél az özönvíz-eredetét abból a furcsa
folyamatból vezetik le, hogy egy indiánus, mikor egy borz-odut akart
kiásni, kilyukasztotta a teknősbéka pánczélját. A teknősbéka általában
nagy szerepet játszik. Az északamerikai algonguinok özönvíz-mondájában a
jó szellem elébe lovagol az árban fuldokló s tengeri szörnyetegektől
üldözött embernek egy teknősbéka hátán és segítséget hoz neki. Özönvíz
özönvízre tornyosul az északamerikai mithoszok világában. Az
előrehaladottabb kulturnépeknél az özönvizek szinte periodikusan
szabályozva jelennek meg. Minden napfogyatkozás fölkeltette a peruiban
az aggodalmat, hogy egy ilyen új világpusztulás veszedelme előtt áll.
Ezeknél a gyarmatlakóknál a víz által való pusztuláshoz hozzájárult,
ott, a bömbölő és tomboló vulkánok lábánál a romboló földrengések és
tűzesők gondolata. Tekintetük a föld mélységére irányult, egy üreges
alvilágra, honnan pusztulást vagy boldogulást lehetett várni. Igy a már
említett mandanok mondáihoz tartozik a különös legenda az emberek
egykori földalatti életéről. Csak egy szőlőtő gyökerei közül szűrődött
be némi fény. A legbátrabbak fölmásztak a gyökereken és megtalálták a
dúsan megáldott felszint. De csak a felük tudott a nyomukba jutni, a
szőlőtő leszakadt egy nagyon kövér nő súlya alatt és a visszamaradottak
elől örökre elzárta a világosságot. Mikor az inkák uralma Caxamarkában a
spanyolok öklei alatt hirtelen összeomlott, az ismét mithoszalkotóvá
vált népszellem csaknem ugyanolyan képekkel álmodott aranykoruknak a föl
ölébe való sülyedéséről, mint a német Barbarossa-monda. Astarpilco
kaczika fia, beszéli Humboldt, egy tizenhét éves nyiltszívű fiatalember,
aki engem a hazája romjai között, egy régi palotába kisért, nagy
szegénysége közepett teletöltötte képzelő tehetségét a földalatti
gyönyörűségek és az aranykincsek képeivel, melyeket az omladékhalmok
födnek, melyek fölött haladtunk. Azt mesélte, hogy egyik őse egyszer
bekötötte felesége szemeit és levezette sok labirintuson át, melyek a
sziklákba voltak vágva, az inkák földalatti kertjeibe. Az asszony a
legtisztább aranyból művésziesen mintázott lombos és gyümölcscsel rakott
fákat látott, az ágaikon madarak ültek és látta Atahualpa, a
spanyoloktól megölt utolsó inka sokat keresett arany hordszékét. A férj
megparancsolta feleségének, hogy mind e csodadolgokból ne merjen
semmihez hozzányulni, mert a rég megjósolt idő, az inkák birodalmának
visszaállítása még nem érkezett meg. Aki a kincsekhez előbb hozzányul,
még az éjjel meghal… A beteges bizalom, melylyel a fiatal Astarpilco
beszélte, hogy alattam, körülbelül jobbra attól a ponttól, ahol
állottam, egy nagyvirágu datolyafa árnyékolja be, aranydrótból és
aranypléhből pompásan elkészítve, aranyágaival az inkák pihenő helyét,
mély, de komor hatást tett rám. Itt is légvárak és álmodozások a
vigasztalók a nagy nélkülözésekben és földi szenvedésekben. «Nem
érzesz-e te, meg a szüleid – kérdeztem a fiút – ha olyan erősen hisztek
ezeknek a földalatti kerteknek a létezésében, néha vágyat arra, hogy
leássatok ezekig a földalatti kincsekig nagy szegénységtek közepett?» A
fiú felelete olyan egyszerü volt, annyira kifejezte a csendes
rezignácziót, mely ez ország őslakóinak fajtáját jellemzi, hogy
feljegyeztem uti naplómban: «Ilyen vágy nem jön ránk; apám azt mondja,
hogy ez bűn volna. Ha miéink volnának az arany ágak az arany
gyümölcsökkel, akkor a fehér szomszédok gyűlölnének minket és ártanának
nekünk. Megvan a kicsi földünk és a jó buzánk.»

A lokális tapasztalatok nem tagadják meg magukat másutt sem. A
periodikusan visszatérő özönvizeket nemcsak bárka-építéssel győzik le,
hanem a magas hegyekbe való meneküléssel, óriási pálmákra való
felmászással, amelyek olyan sebesen nőnek, hogy az ár nem birja őket
utolérni. Nagyon sok ilyen mondában (a mexikóiaknál is) az ember
kövekből keletkezik. Számos indiánus nyelvben az embert jelölő szó
egyuttal földet és követ is jelent. Az özönvíz után a csekély számu
megmenekültek uj embereket teremtenek azzal, hogy isteni tanácsra
köveket dobálnak maguk mögé. Ez a legenda elég sajátságosan ismétlődik
az indogermánban is, anélkül, hogy az átvezető hidat tudnók. A
legbonyolultabb az ember keletkezése a Quiché-törzs, Guatemala egykori
rejtelmes kulturnépének mondáiban. Az istenek, igy szólnak ezek a
mondák, előbb az állatokat teremtették meg, de felboszankodtak, mert
ezek némák voltak és nem áldoztak nekik tisztelettel. Ezért aztán
agyagból embereket alkottak. Ezek azonban torzak voltak, akik nem tudták
a fejüket forgatni és beszélni tudtak ugyan, de nem értettek semmit. Egy
első pusztító özönvíznek kellett jönni. Az istenek ezután ismét
hozzáfogtak a teremtéshez; ekkor az embert fából, az asszonyt
fenyőmézgából alkották. De még ez a nemzedék sem tudta a kivánt módon
tisztelni az isteneket. Ekkor Herakon, az ég szive, ismét elsülyesztette
a világot és pedig égő mézga-eső és földrengés által. Csak néhány ember
menekült meg – ezekből lettek a majmok. Az istenek azonban erre valahára
megalkották remekművüket; megteremtették az igazi embert fehér és sárga
kukoriczából. Eleinte túlságosan jól sikerült, úgy, hogy maguk az
istenek is megijedtek művüktől. Néhány nagyon is istenhez hasonló
tulajdonságát el kellett venniök és ekkor végre-valahára készen volt a
Quichék őse.

A mexikói-perui fennsik népeivel már átléptük a szigorú értelemben vett
határvonalat a természeti népek és kulturnépek között. Csak egy helyen
ugyan, ahol meg nem érdemelt korai balsors – Cortes és Pizarro
spanyoljainak erőszakos betörése – ezt a kulturát első virágzásában
elfojtotta. Ennek lefolyásától elütően az _óvilági kultura_ (különösen
az, amely lassankint a Földközi tenger körül konczentrálódott és
időmultával Európa északi részéig hatott fel) aránylag egységesen
emelkedett, nemzetenkint érintkezett és összeolvadt egyik a másikkal és
végül azt a kultur-komplexumot teremtette, mely azután a
«kultur-emberiség» számba ment és eredményes gyarmatosító és pusztító
hadjáratot kezdett minden a természeti fokon álló nép ellen.

Elég lesz, ha ennek a nagy kultur-egyesülésnek a kozmogoniáját egy
vonalban követjük, – t. i. legtartósabb irányában – amely utóbb a
keresztény mithoszban jegeczesedett ki és mai napjainkba is belenyúlik.

A tekervényes utakat, melyeken _a kulturvilágon belül_ az ősi
hagyományos kozmogoniai mithosz mellett a természetkutatás győzelmesen
felküzdötte magát, a következő fejezetek fogják feltüntetni. Az eredeti
mithosz szétfolyását a _spekuláló philosophia_ sokszorosan
összebonyolódott hadjárataiba követni nem tartozik e munka keretébe.
Csak arra utalunk, hogy kozmogoniai mithoszok valamiféle philosophiai
fogalmi sallangokkal napjaink philosophiájába is belenyomulnak: igy az
indiai mithosz Schopenhauer Arthur hatalmas eszmemenetébe. Ezeket az
elágazódott szálakat egyenkint felkeresni nem lehet itt feladatunk.

_A héber_ kozmogonia, mely az ugynevezett Mózes első könyvében van
letéve, abban a sajátsámos szerencsében részesült, hogy évezredeken át
túlélte a dolgok változásait és megőrzött bizonyos hatalmat olyan
időkig, amelyek keletkezése napjaitól épp oly messze esnek, mint például
a mai északsarki utazó, aki a természettudomány minden eszközével
fölszerelve és ennek a természettudománynak az érdekében fölkeresi a
legtávolabbi lakható helyeket a sarkkörön túl, az odavaló, igen alacsony
fokon megrekedt eszkimótól. Az egyház dogmájától védve úgy származott
ránk, mint a szibériai mammuth-elefánt óriási hullája, amely belefagyott
a jégbe és a szemünk láttára került napfényre szőröstül-bőröstül. Ha
azonban pontosan megvizsgáljuk, nem tagadja meg ősi, a népek
gyermekkorához tartozó alkatát; épp úgy, mint ahogy azok az
elefánt-testek a rég elmult jégkorszakhoz való tartozásukat.

Századunk szigorúan tárgyilagos, elfogulatlan tudománya, amely
megjelölte azoknak a mammuthoknak a helyét, komolyan nekilátott annak a
feladatnak is, hogy ennek a rejtelmes művelődéstörténeti őslénynek
természetrajzát erejéhez képest nyilvánvalóvá tegye. Az eredmények most
már lényeges pontjaikon teljesen megtámadhatatlanok.

Mózes könyvei az ótestámentomban mint «könyvek» egyáltalán nem oly
régiek, mint ahogy Mózesre való vonatkozásuk szerint gondolni lehetne.
Előttünk ismeretes alakjukban nemcsak hogy nem is Mózestől származnak,
de még csak nem is egy szerzőtől. Hogy nem egészen Mózestől származnak,
ezt már maga az a tény is bizonyítja, hogy a végén el van beszélve Mózes
halála és hozzá van fűzve ez is: «ezután nem lett próféta Izraelben
stb.» (Mózes I. 34, 10.). Más helyeken mint pl. ezekben a szavakban
(Mózes I. 36, 31.): «és ezek a királyok, akik Edon földjén uralkodtak,
mielőtt még Izrael fiainak királyaik lettek volna», egész világosan
kiderül a szövegből, hogy a könyv szerzője olyan korban élt, mikor a
királyság Izraelben megint fel volt állítva, tehát sok idővel Mózes
után. De ha nem tekintjük is Mózest magát, akkor is az egész mű, és
pedig már a ránk nézve most legfontosabb teremtési mondában – az
egymástól függetlenül előállott darabok sorából áll, melyek csak
ügyetlenül vannak összeillesztve. A teremtési és özönvíz-mondát
illetőleg két ilyen külön forrás jön tekintetbe. Az egyik valószinűleg
papi körökből származó följegyzésekre vezethető vissza, melyek
lényegükben az áldozatokra s más effélékre vonatkozó följegyzéseket
tartalmaztak történelmi bevezetéssel. Ezek keletkezési ideje a Krisztus
előtti kilenczedik és ötödik század között ingadozik. A másik forrás egy
talán még a kilenczedik században fogalmazott történeti mű; az ebből
vett részekben az Isten neve általában Jahve. A két forrás a
legsajátságosabb módon keveredik össze, minduntalan ellentmondva
egymásnak. A Genesis első fejezete, a tulajdonképpeni teremtési monda,
teljesen ama papi okiratokból való. Ebben az emberek teremtése a
befejező jelenetben, szoros kapcsolatban az ég és föld teremtésének
beható leirásával, csak röviden meg van említve ezekkel a szavakkal: «és
Ő megteremtett egy embert és egy asszonyt.» Ezután ezekkel a szavakkal:
«abban az időben, mikor Jahve-isten megalkotta az eget és földet, de a
földön még nem volt semmiféle növény a mezőkön», megkezdődik a Jahve
könyv lényegesen eltérő forrása az ember teremtéséről (Ádámot először
egyedül magát teremti meg isten) és ez tart a negyedik fejezet végéig.
Az özönvíz-mondában (7. és 8. fejezet) úgyszólván versről-versre
váltakoznak a kétféle szövegek. A Jahve-szöveg azt mondja el a 7.
fejezet 7. versében, hogy Noé feleségével és fiaival és számos páros
állattal a bárkába szállott s a papi szöveg a 13. versben még egyszer
megtéteti vele ugyanazt. Az ismétlésnek és a konfuziónak se vége, se
hossza!

Ennyi elég a bibliai szöveg ránk maradt alakjának jellemzésére. A másik
fontos kérdés ez kell hogy legyen: _Honnan erednek ezek a Krisztus
előtti kilenczedik századtól a tizedikig leirt teremtési mondák?_ Ősrégi
tulajdonai-e a hébereknek, amelyek a hagyomány révén többféle formában
éltek a nép között? Avagy egyes vonások arra utalnak, hogy a legrégibb
kor más kulturnépeinek mithoszairól van szó, amelyeket a zsidók
átvettek, mint ahogy a mózesi mithoszt átvették pl. a kereszténynyé vált
germánok? Legújabbkori nagyon szerencsés kutatások eredményei itt is
világosságot teremtettek a sötétben. A teremtési és az özönvíz-monda,
ahogyan a jahvista történeti könyve és a királyok korának papi kódexe
elmondja, valóban ősrégi mithosz, melynek gyökereit nyomon lehet követni
az egész sémitizmus történeti határáig, melynek a héberek csak egyik
ága. A Genezisnél sokkal régibb forrás tárult fel hirtelen a
héber-kutatók bámuló szemei előtt _a babiloniaiak kozmogoniai
mithoszaiban_.

A biblia maga is elbeszéli Palesztina leendő urainak egy régi
vándorlását Mesopotámiából, Bábelből, az Euphrates és Tigris közti
földről Kanaánba, sok idővel az Egyiptommal való kapcsolatok és Mózes
előtt. Egyiptomra valóban nem emlékeztet a mózesi kozmogonia egyetlen
vonása sem. Az egyiptomiaknak, kiknek Nilus folyama periodikusan
megáradt, de éppen ezzel jóltevője lett a világnak, természetszerűleg
nem volt özönvíz-mondájuk, amelyben az árvíz mint valami ijesztő dolog
szerepelt volna. Már ezért is a valószinüség Babiloniára vallott, a két
folyam közötti fenyegetett földre, amely egyenesen arra való hely, hogy
egy pusztító vízáradásról szóló mondát képezzen ki, amely áradásból
nincs menekülés azok számára, akiket a két folyó körülzár. A
legváratlanabb eredmény adott igazat a sejtelemnek. A mult század első
évtizedében egy fiatal német gimnáziumi tanár, Grotafend, először
fejtett meg egyes, már a történelemből is ismeretes királyneveket
(Darius, Xerxes) az úgynevezett ékírásban, vagyis a persepolisi,
babiloni stb. romokban talált ékalakú irásjelekben, melyek az asszír,
babiloniai és perzsa birodalom idejéből valók. Erre aztán hamarosan
bekövetkezett ez irásjelek teljes ismerete. Az új irással egész új élet
tárult fel. Agyagtáblákra és agyaghengerekre elpusztíthatatlanul
belerótt egész könyvtárak árasztották ki tudásukat és a modern kutató
egyszerre világosan belenézhetett egy oly korszak irodalmába, mely már a
legműveltebb görög szemében is mesésnek tünt fel. A hatalmasan halmozódó
anyagnak koronájául tünt fel a babiloniai teremtési mithosz. Ezzel
minden kétértelmüséget kizáró módon kezünkben volt a héber legendák
forrása.

A homályba vesző őskorban vándoroltak a sémiták – nem tudni honnan – az
Euphrates vidékére. Gazdag kulturát találtak már itt. Hogy itt –
egyszerre hódítókul és a meghódítottak kulturális igájába befogottakul,
mint ahogy később a rómaiak jártak a görögökkel – megtalálták-e már a
teremtési mithoszt, az most nem tartozik ide. Az a sémita ág, amely
később Palesztinát benépesítette, kozmogoniai képzeteinek alapvonásait
mindenesetre onnan hozta magával, csak aztán átformálta a
monotheisztikus felfogás értelmében.

A babiloniai ékirásos szöveg, ahogy ránk maradt, bizonyára nem iratott
le előbb, mint a Mózes első könyvében fennmaradt bibliai szöveg.
Tartalma azonban tényleg messze Mózesen túl terjed, a Krisztus előtti
kétezredik évig. Időzzünk egy kicsit szavainál, ahogy ezeket a táblák
töredékei számunkra fenntartották. Egy legősibb hang szólal meg belőle,
melyhez képest a biblia fiatalnak tünik fel és melylyel szemben csak
Egyiptom piramisai állhatnak meg.

A mithosz a chaoszszal kezdődik. «Amint odafönn az égnek még nem volt
neve, idelenn a föld még nem kapott nevet, akkor az Óczeán, a
legislegelső, amely ezeket nemzette és a zűrzavar, a tengerár, amely
ezeket szülte, összeelegyítették vizeiket. Mikor még az istenek egyike
sem volt megteremtve, egy név sem volt megnevezve, egy sors sem volt
meghatározva, akkor hozattak létre az istenek.» A mithosznak ez a
bevezetése bizony még nem hasonlít a mózesi jelentéshez, nyomait inkább
lehetne a későbbi görög chaos-legendában megtalálni. Semmiből való
teremtésről még nincs szó, az ősanyagok még kezdettől fogva megvannak.
Az istenek még csak ezután «hozatnak létre». És pedig «istenek»,
többesszámban, nem pedig «az» isten. A bibliától való különbözés a
továbbiakban még mintha nőne. A gigászok harczának valami formája
csúszik bele. Tiamat, a chaotikus tengerár, valami bünt követett el a
legfőbb istenek ellen, ellenük támad a tengeri szörnyetegekkel
szövetkezve, – itt aztán csaknem két egész tábla hiányzik s az
összefüggés nem egészen nyilvánvaló. A fenyegetett istenek – mint a
negyedik tábla szövege folytatja, vezérharczost választanak Marduk
személyében. Az istenek lakomáján felruházzák a legfőbb hatalommal.
«Mától fogva – jelentik ki neki – parancsodnak foganatja legyen. A
felmagasztalás és lealacsonyítás a te kezedben legyen. Álljon szilárdan
a te szemed, parancsoddal ne ellenkezzék senki. Senki az istenek közül
ne hágja át a te parancsodat… Az egész mindenség teljessége a tied
legyen. Egy szó és parancsold, hogy legyen – és lesz. Nyisd ki szádat –
és a ruha (melyet az istenek előzőleg reá adtak) tünjön el. Parancsold
neki: «térj vissza» és a ruha legyen rajtad.» Marduk megcsinálja a
próbát, a ruha eltünik és visszatér. Az istenek pedig örülnek és áldón
üdvözlik: «Marduk legyen király!» Marduk erre fölfegyverzi magát
villam-dárdákkal és segítségül hívja a szeleket, aztán kivonul Tiamat
ellen. «Közeledtek egymáshoz Tiamat és a bölcs az istenek között,
Marduk, harczra rohantak, közel jöttek a csata teréhez. Akkor az Ur
kiterjesztette hálóját és befogta őket és egy orkánt, mely hátul állott,
elébük bocsátott… Akkor megnyitotta Tiamat száját,… belebocsátotta az
orkánt, hogy ajkai ne tudjanak bezárulni és megtöltötte hasát erős
szelekkel, felfújta belsejét és tágra szakította fel száját, erősen
megragadta a dárdát és átszúrta hasát, kettéválasztotta belsejét és
elvagdalt mindent, ami benne volt, – megragadta és megsemmisítette
életét. A holttetemét odadobta és ráállott». Miután Tiamat segítő társai
is legyőzettek, a szöveg igy folytatja: «Látta ezt és az arcza
örvendett, ujjongott, ajándékokat hozatott magának béke adományául.
Ekkor megszelidült az Ur, megszemlélte a holttestet… és valami mesterit
alkotott. Szétverte a holttestet két részre, egyik részét fölállította
és menyezetet csinált belőle, égboltozatot, ráhuzott egy pántot,
odaállított egy őrt és ennek meghagyta, hogy ne engedje kifolyni a
vizeit. Az eget összekapcsolta az alsóbb vidékekkel és szembeállította
az ősvízzel… Ekkor az Ur megmerte az ősvíz kerületét és egy nagy
alkotmányt emelt, mint az ég, nevezetesen az Izara (a föld) alkotmányát,
melyet úgy épített fel, mint egy égboltozatot… megcsinálta a nagy
istenek tartózkodó helyeit, a csillagokat, felfüggesztette az állatok
csillagképeit, megjelölte az évet és megrajzolt minden képet. Tizenkét
hónapot és (mindegyikbe?) három csillagot állapított meg. Ezután
odaállította a Jupiter-csillag álláspontját… az északi sarkot és a déli
sarkot ezzel együtt állapította meg. És kapukat nyitott mindenfelől,
zárat erősített meg balról és jobbról. A középre helyezte a zenithet. Az
(új) holdat felragyogtatta és alája helyezte az éjjelt és megjelölte őt
mint éji testet. Hogy a napokat megjelölje, hónaponkint szünet nélkül
befödte a holdat egy királyi süveggel, hogy a hónap kezdetén este
felragyogjon, hogy szavai ragyogjanak az ég megjelöléseül.» Aki e
leirásnak ezt a részét figyelmesen olvassa, két jelentős dogot talál
benne. Először is nyilvánvalólag egy valódi természeti mithosz
maradványai előtt állunk, ahogy a természeti népeknél mindenfelől
elénkbe tünik. Az istenek csak mellékes szerepet játszanak. Maguk is a
chaos szüleményei. Ennek a chaosnak legyőzésére választják meg Mardukot.
Marduk teljesen úgy jelenik meg, mint a korai nap megszemélyesítése.
Legyőzi a vad, sötét őstengert, Tiamatot azzal, hogy sugaraival két
részre osztja: égre és földre. A részletek kiképzése egy korán a
csillagászat felé fordult népet árul el, amely meglehetős szilárd képet
csinált magának a világ alkatáról: a föld, mint belül üres hegy az
alatta elhömpölygő vizek fölött, fölül pedig az igazi szilárd ég-kupola,
melyen a csillagok, miután egy kapun beléptek, elhaladnak és amely
fölött egész fölül megint egy «égi óczeán» hullámzik, melyen túl végül a
«belső égben» az istenek laknak.

A másik dolog, ami egy bizonyos szempontból nézve elég nyilvánvalóan
szembetünik, a bibliai jelentésre való vonatkozás. Marduk nem egyéb,
mint a biblia uristene, csak éppen hogy a monotheisztikusan alakított
mózesi mithosz elhagyja előzetes történetét, amely őt magát mint az
istenek eszközét, ezeket pedig mint a chaos produktumait vezeti be.
Isten szelleme a Genesis szerint a vizek felett lebeg, mint Marduk,
mikor Tiamat, a chaotikus ősvíz ellen kivonúl. Épp úgy, mint Marduk, aki
a kettészakított Tiamat egyik felét mint égboltozatot állítja fel,
ellátta egy zárral, melynek a vizet kell visszatartania a boltozat
fölött – isten is mennyezetet emel a vizek között és elválasztja általa
a «mennyezet alatti vizet» a «mennyezet feletti víztől», mire a
mennyezet égnek neveztetik. És ép ily párhuzamosan következik mindkét
jelentésben a mennyezet alatt is, a föld és a földalatti víz
elválasztása: a föld berendezése és azután az égi testek felállítása a
nappal és éjjel elválasztására. Egy későbbi tábla töredéke bőségesen
felismerteti, hogy a babiloni mindenesetre nem elég világosan
fenntartott mithoszban ugyanabban a sorrendben, mint a bibliában,
legvégül következik az élő lények megteremtése. Más forrásokból az
következik, hogy kezdetben itt is két ember teremtetett; még pedig
agyagból.

Ha azonban még egy meggyőző bizonyítékra volna szükség, hogy a héber
mithosz valósággal csak gyermeke a régibb babiloniainak, akkor ezt a
bizonyítékot megadja, minden tekintetben kielégítő módon, a babiloniai
és a héber özönvíz-monda egysége. Fentebb különböző özönvíz-mondákat
vettünk figyelembe, melyek egymástól függetlenül alakulhattak ki. Itt
azonban a közvetlen leszármazás annyira nyilvánvaló, hogy szó sem lehet
más föltevésről. A babiloniai özönvíz-monda egy ókori forrás révén
(Berossus fragmentumai, aki kevéssel Nagy Sándor ideje után három
könyvet irt a chaldaeai történetről) is ismeretes, de a gyanusan késői
forrást tekintve a bibliai szöveg befolyására gyanakodtak. Időközben
azonban (George Smith 1872-ben) erre vonatkozólag is ismeretessé vált a
kutatás előtt a valódi babiloni ékirásos szöveg, melynek ősrégisége
végkép eldönti a vitát arról, hogy melyiket illeti meg az elsőség.

Mint a természetből táplálkozó költői alakító erő műve a babiloniai
özönvíz-mithosz épp oly magasan áll a bibliai fölött, mint régiség
dolgában. A királyok korabeli héberek nagyon alkalmatlan nép voltak
özönvíz-képzetek kifestésére. Holt tengerük sötét, puszta tava oly kevés
árvizi képett nyujtott, mint a mély völgyektől barázdált, hegyekben
gazdag országuk, amely mindenben ellentéte az Eufrates melléki lapos, a
tenger felől nyilt agyagsíkságnak, amelyen a babiloniai mithosz
megfoghatóan világos természeti képekből szívta erejét. Mint epizód egy
nagy nemzeti eposzba beleszőve áll elénk a babiloniaiak özönvíz-mondája,
közvetlen beszédben, a bárkaépítő elbeszélésekép, aki megmenekülése után
fölvétetett az istenek közé és halhatatlanúl él tovább «a folyamok
torkolatánál» – vagyis az Eufrates és Tigris torkolatánál a perzsa
tengeröbölben, egy nemén a «boldogok szigetének», – ahol Gisztuber, az
eposz hőse veszedelmes vándorlás után meglátogatja. Szit-napisztim, a
babiloniai Noé, elmondja, hogyan határozták el az istenek (a
politeisztikus elemet a bibliai mithosz itt is gondosan kiirtotta), hogy
az emberek megsemmisítésére vízáradást támasztanak. Ninigiazag Ja
azonban, a tenger istene, figyelmezteti barátját, Szit-napisztimet, aki
Szurippak városából való. «Ácsolj házat, építs hajót, hagyd el földedet,
keresd az életet, ne törődj holmiddal és mentsd meg életedet. Vigyél
mindenféle életmagvakat magaddal a hajóra. A hajót, melyet építened
kell… indítsd bele az ősvízbe». Az ember ekkor megkérdi istent, hogy
felelhet meg egy ilyen hajó építéseért a népnek és a nép véneinek és Ja
ezt tanácsolja: «Válaszul mondd ezt nékik: Mivel Bil gyülöl engem, nem
akarok városotokban lakni és a földön… az ősvízbe akarok lehajózni és
uramnál, Ja-nál lakni. Ti reátok ő ekkor gazdag áldást hullat,
madarakat, tömérdek halat, bőséges marhát, gazdag aratást». A hajó
felépül (egy másik töredékesen fennmaradt formájában a legendának
Szit-napisztim előbb megkéri istent, rajzolja le neki a földre a hajó
képét) és pedig 140 rőf magas falakkal, hat emeletre. Ellátják evezőkkel
és gondosan beszurkolják. Ünnepi lakoma ünnepli meg elkészülését. Ekkor
a bárkába hordják «ami ezüstöm és aranyam volt». «Megtöltöttem
mindenféle életmagvakkal, amim csak volt. Felhoztam a hajóba egész
családomat és női cselédségemet, a mezei barmokat, a mezei állatokat,
mesterembereket, mindvalamennyit együtt felhoztam.» Mikor este eső jön,
neki magának is a bárkába kell szállnia és el kell zárnia kapuját. «Ez a
megbeszélt jel beállott: az, aki a záporesőt küldi, este nehéz esőt
hullatott. Ettől a naptól fogva féltem felragyogásától. Rettegtem a
napba nézni. Beléptem a hajóba és elzártam a kaput… Amint a reggel
pirkadni kezdett, az ég fundamentumán sötét felhő szállott fel.»
Mennydörgés és villámlás közben kitört a veszedelem, «a vizek úgy
rontottak az emberekre, mint valami harczi robaj». Maguk az istenek is
menekülnek és kuporogva ülnek, «mint a kutya», az ég boltozatán. Isztar
úgy visítozott, mintha vajudna, az istenek úrnője, a széphangú így
kiáltott: «az elmult idő (azaz az előbbi emberiség) újból agyaggá lett,
mert az istenek előtt gonoszat parancsoltam és… emberiségem
megsemmisítésére vihart parancsoltam. Amit szültem, hova lett? Mint a
halak ivadéka tölti meg a tengert». «Az istenek vele sírtak… Hat nap és
éjjel száguldott a szél, a vízár, az orkán lecsapott a földre. Mikor a
hetedik nap megjött, alábbhagyott a vihar, a vízár, az égiháboru, melyek
úgy harczoltak, mint egy hadsereg. Nyugodott a tenger, melyet az orkán
felkorbácsolt, a vízár megszünt. Ránéztem a tengerre és megcsendítettem
hangomat, de minden ember ismét agyaggá vált, s mint egy kopasz tarló
feküdt előttem az erdő. Megnyitottam a légnyilást, a napfény arczomra
hullott, lehajoltam, leültem, sírtam, arczomon végig folytak a könnyek.
Ránéztem a világra, minden egy tenger volt. Tizenkét nap mulva
szárazföld tünt fel, a Nizir földjéhez közeledett a hajó. Nizir
földjének hegysége megállította a hajót és nem eresztette tovább… Mikor
a hetedik nap bekövetkezett, kieresztettem egy galambot és
elbocsátottam. A galamb röpködött ide-oda, de mivel nem volt hely, ahova
leüljön, visszatért. Aztán egy fecskét eresztettem ki és elbocsátottam.
Röpködött a fecske ide-oda, de mivel nem volt hely, a hova leüljön,
visszatért. Ekkor egy hollót eresztettem ki és elbocsátottam. Röpködött
a holló, látta a víz alászállását, közelebb jött károgva, de nem tért
vissza. Ekkor kimentem, áldozatot áldoztam a négy szélirány felé,
békülési áldozatot áldoztam a hegy csúcsán.» Az elbeszélésnek ebben a
részében a Noé-monda forrása lépésről lépésre szembeszökik. A befejezés
aztán megint politheisztikus babiloniai s ezért a bibliai krónikás
elhagyta. Az istenek odagyülnek az áldozat szagára, mint a legyek.
Czivódás támad köztük. Az egyik párt jajgat a pusztulás műve miatt, Bil
ellenben haragra gerjed az embereknek a hajóban való megmenekülése
miatt. A megoldás az, hogy Szit-napisztim és felesége emberből istenné
változik és örök életre jut a folyamok torkolatánál, mint a bibliai
Enoch, aki nem halt meg, hanem «eltünt». A föld újra elkezd benépesedni,
legalább Berossus jelentése szerint, amely nagyjában véve párhuzamosan
halad az ékirásos szöveggel, – Szit-napisztim csak később a hajóból
kilépő barátaival és rokonaival, kiknek egy mennyei hang megmutatja az
utat Arméniából, ahol a hajó partot ért, Babilonba.

A mózesi teremtési monda történetében egyuttal benne van a kritikája is
legenyhébb, de legkegyetlenebb formájában. Minden mesterséges
magyarázgatás a közvetlen kijelentés misztikus módján nem jelent
egyebet, mint kihágást egy tudomány ellen, melynek erkölcseink
hasonlíthatatlanúl becses kincseit és a haladás leggazdagabb forrásait
köszönhetjük: az előitélet nélküli történetkutatás ellen. Egy közvetítő
szempontból kiindulva, melyben számos kiváló szellem osztozott, az
«Isten» fogalmát azonosíthatjuk a természeti törvény tudományos
fogalmával; a «kijelentés» alatt nem fogunk akkor egyebet érteni, mint a
törvényszerü kapcsolatok lassankénti nyilvánvalóvá válását mindjobban
táguló tapasztalatok alapján. Ebben az esetben azonban arra tanít a
történelem, hogy a Kelet ama régi népeinek és gondolkodóinak
megközelíthetőleg sem lehetett részük _olyan_ kijelentésekben,
amilyenekkel mi birunk, mivel tapasztalataik még gyermekczipőikben
jártak. Évezredekig kellett hogy tartson még, mire Columbus utazásával
«kijelentette magát» a földgömb másik fele, évezredekig, mire,
«kijelentette magát» a föld keringése a nap körül. Honnan jöhetett volna
az ősi keletkezési forma szerinti ismeret olyan dolgokról, melyek mai
állásuk és formájuk szerint még nem voltak ismeretesek? Ha másfelől a
«kijelentés» szót tudományosan meg nem fogható, természetfölötti
értelemben veszszük, akkor megint nem volna szabad visszautasítani azt a
kérdést, miért hogy az időközben megtalált tudományos
«természet-kijelentés» tényei oly élesen ellentmondanak a mózesi
mithosznak, szóval miért, hogy az a misztikus kijelentés nem volt _jobb_
és a haladásnak megfelelőbb? Mert ennek az ellenmondásnak a dolgában nem
lehet kétség. Az összehasonlítás, ha egyszer komolyan felállítjuk, olyan
megsemmisítő a biblia irányában, hogy a részletekbe való behatolás
bizonyos tekintetben kínos, van benne valami, ami ellentmond a nagy,
igazi tudomány méltóságának. Hogy mindig kétség ki legyen zárva, csak
néhány pontot kell a talán még ingadozók számára jelezni.

A bibliai teremtési monda mindjárt kezdetben, egy régebbi mondától
függve, mely ama babiloni forrást sokkal tisztábban képviseli, teljesen
a babiloniai világképen alapúl, olyan világképen, amely a maga idejében
egészen elmés volt, minket azonban mosolyra indít. Eszerint alul volt a
világ mint sziget a vizekben (a föld alatt is víz volt, mint a tíz
parancsolat egy helyéből kitünik: «Ne csinálj magadnak képmást sem
arról, ami fönt az égben, sem arról, ami lent a földön, sem arról, ami a
föld _alatt_ a vízben van).» Fenn az ég, mint mennyezet, mely a felső
vizet visszatartja. A mi tudományos világképünk golyóformájú, belsejében
forrón folyékony, a világürben szabadon lebegő földjével nem tud már
ezekből a megkülönböztetésekből semmit, a «menny» kristály csészéje a mi
számunkra nyilt térré vált. Ha már az a kép sem felel meg, amelynek a
teremtés történetét kellene megmagyaráznia, mit mondhatnak akkor a
részletek, hogy isten hogyan különítette el a mennyezetet vagy hogyan
gyüjtötte össze a vizet! Ha még tovább is akarunk haladni, akkor az
minden legbiztosabb kutatási eredményünk teljes felfordítása, hogy a
mózesi mithoszban előbb elválik a víz és a szárazföld és a föld füvektől
és fáktól zöldül ki és csak ezután helyeztetik a mennyboltozatra a nap
és a hold. A modern tudomány előtt nincs arról kétség, hogy a nap
régebbi, mint a föld; hogy a föld már akkor keringett a nap körül, mikor
még teljesen folyékony állapotban volt, hogy csak nagyon sokkal ezután,
a mind jobban fokozódó lehüléssel vált lehetségessé a víz képződése és
hogy ettől fogva organikus fejlődés volt, mely azonban kezdettől fogva
két párhuzamos ágra oszlott: állatokra és növényekre – egy közvetítővel
az úgynevezett protista vagy őslény képében. Csak a nap energiájának
megmaradására kell gondolnunk egy régebbi földi növényzet maradványában,
a kőszénben, hogy belássuk a füvek és fák létezésének lehetetlenségét a
világító, erőt adó nap keletkezése előtt. A tények tökéletesen hasonló
összezavarásáról van szó, mintha előbb számtalan dolgozó gőzgép
létezéséről hallanánk és a gőz csak kifejezetten egy nap mulva
teremtetnék!

Az organikus teremtés sorrendje dolgában arra kell utalni, hogy
darwinista kutatásunk legjobban bizonyított nézetei szerint a vizi
állatok és a madarak első teremtési periodusának bibliai
elkülönböztetése, melyre csak később következtek a szárazföldi állatok,
teljesen megfelel a valóságnak; a madarak például aránylag későn
fejlődtek ki szárazföldön lakó hüllőkből. És az ember és emlős állat
közti kézzelfoghatóan nyilvánvaló összefüggést tekintve egyáltalán nem
szükséges amellett bizonykodni, hogy az embert illetőleg nem lehetett
szó valami független _generatio_ _aequivocá_-ról (ős-nemzésről
anorganikus anyagból) a földi göröngy legendájának értelmében, az ember
lényege szerint koronája a magas fejlettségű emlős állatfajnak és ebből
történetileg fejlődött ki ugyanazon természeti törvények szerint,
amelyek a gyíkból madarat fejlesztettek. Az anyaméhben ma is minden más
organizmussal egyezően keletkezik egy petéből és mielőtt ez a pete
születésre alkalmas gyermekké válik, az érlelődő csira vagy embrió a
félreismerhetetlenül állathoz hasonló fokozatok egy sorát járja meg,
világos emlékjeleképen az ember állatból való egykori keletkezésének. A
tudományos kutatás nem tud semmiféle paradicsomi ősállapotról, az emberi
nem földi szereplésének legrégibb nyomai, melyeket ismerünk, egy a
létért kemény küzdelmet folytató vadásznépre vallanak, amely az óriási
barlangi oroszlánnal viaskodik a mészkőhegység barlangjában levő
védőfödélért.

Hogy az özönvíz, mint az egész földnek vízzel való beborítása nem
lehetséges, azt nem is kell ismételni. Igy tehát minden ponton, ahol
csak hozzányulunk, reménytelenül szétfoszlik annak lehetősége, hogy
tudományunkat utólag belemagyarázhassuk az ősi babilon-héber teremtési
mesékbe. A gyermek első gügyögése az anya számára megható hang,
sajátságos költői valami lehet és a megfigyelő kutató buzgó
tanulmánynyal nem egy felvilágosítást nyerhet belőle a nyelv kezdeteit
illetőleg, de legalább is nagyon csodálatraméltó kivánság volna, ha ebbe
a gügyögésbe erőszakkal bele akarnók magyarázni a nyelvnek mindazt a
legfőbb tökéletességét, amelylyel a művelt ember férfikorában
rendelkezik, csakhogy megmentsük azt az állítást, hogy minden gyermek
mint egy «kijelentés» tulajdonosa jön a világra, egy olyan állítást,
melyet minden tanóra megczáfol. Fejtegetésünk azokkal a teremtési
legendákkal, melyek közé a mózesi is tartozik minden izével, az
emberiségnek egy gyermekkori állapotánál időzik, amikor az ember még
gügyögött, de nem beszélt…

*

Ezen a ponton félbe kell hagynunk tájékozó utunkat a kozmikus mithoszok
légies világában. Elmés természetmegfigyeléssel mindegyikben
találkoztunk, a legnemesebb példákban már logikai kapcsolattal is, amely
minden bizonynyal tiszteletet kelt. Azt azonban nem volt szabad önmagunk
előtt elhallgatnunk, hogy _a tulajdonképpeni természet-megismerés_ egész
munkáját még csak azután kellett az emberiségnek elvégezni, hogy a
kozmogoniai mithosz stádiumába jutott. Egy másik hatalmas munka már
ekkor mögötte volt: kulturájának első tégláit már lerakta. Hogy erről
oly kevés pozitivet tudunk (a mithosz-képzés fejlődési korszakában
találkozunk a föld minden ma élő természeti népével és a történelem
legrégibb kulturnépei napfényre jutnak benne), azért nem szabad vakoknak
lennünk gigantikus voltuk iránt. Az emberiség felküzdötte magát az
állati sorból. A tüzhelyen égett a tűz, a kéz baltát ragadott (ha
mindjárt eleinte kőbalta volt is), a tekintet először különböztette meg
a csillagképeket és tudatára jött a csillagzatok váltakozásának, a
természet felvirulásának és kihalásának. Valóság szerint a _gyakorlati
természettudománynak_ már túlnyomó része volt ezeknek a sikereknek a
kivívásában. Az eljövendő évszázadok semmiféle tette, még egy Newton
vagy Darwin gondolatának röpte sem mérkőzhetik egy látszólag olyan
egyszerü találmánynyal, mint a mesterséges tűz-élesztés. A végzett
munkáról azonban nem volt az embernek tudata. Ahelyett, hogy egy ily
feltünő győzelem a természeti törvény fölött, mint amilyen a tűzkészítés
s más efféle volt, utat mutatott volna a czéltudatos
továbbgondolkodásra, a kutatás módszerére, ahelyett eluralkodott a
hagyományon éppen ezekből az első találmányokból és a természet első
meghódításaiból a vallásos mithosz: a tűz mögé állott az _istenség_. A
Prometheusz-mithoszban még megcsendül valami nagy dolog emléke, amit az
emberiség önmagából, felsőbb segítség nélkül, sőt a legfelsőbb hatalom
ellenére vitt véghez; egészben véve azonban mégis mindenütt a pap volt
az, aki a maga világa számára követelte az első kutató tettek
dicsőségét. Mennél jobban kifejlődött a vallási képzetek
következéseképpen a megállapított papi osztály, annál jobban
kristályosodott szilárd formákba maga a vallás is. Vele kristályosodott
aztán a teremtési mithosz is. Az a kicsiny, bár gyakran elmésen
értékesített tapasztalati kör, melyre fantáziáinak légvára támaszkodott,
örökre bezárultnak nyilváníttatott. A kozmogonia különböző magasabb
kialakulásai megannyi dogmává váltak. Eredetileg csúcspontja volt a
mithosz egy kulturkorszaknak, a következményekkel terhes oksági
törekvésnek és a természet egész voltáról való első, szép sejtelem
gyermeke, – ebben a dogmatikai megkövülésében _nem lehetett többé valódi
kultur-értéke;_ sőt fontos ponton éppen akadályává lett a kulturának.
Amíg a természettudomány parányi apró részletekre forgácsolódott,
legalább szembeállíthatta vele a maga zárt egységét, eltéríthetetlenül a
nagyságra és az összefoglalásra függesztett tekintetét, a világról mint
kozmoszról való felfogását. Megkapta azonban a halálos döfést, mikor a
természetkutatás feljuttatta fáradságos és gyakran csak részletkutató
útját egy bizonyos szabad magaslatra és csaknem akarata és várakozása
ellenére hirtelen átlépte egy valóban kozmikus, egyetemesítő szemléleti
mód körvonalát. Kövessük tehát most röviden, történelmi fonalon, ezt az
utóbbi párhuzamos utat gyönge kezdeteitől fogva a meglepő czélig.

AZ Ó-KOR TERMÉSZETSZEMLÉLETE.




Az ó-kor természetszemlélete.

A természetfejlődés története leszáll a csillagos égről a földre. A
csillagos ég képeihez tapadt a legrégibb időbeli emberi megismerés
története is a természet egészének fejlődéséről.

Változhatatlan törvényü úton csökken a hold sarlóvá és növekszik ismét
ezüst koronggá. A világürből közeledik az üstökös, gyönge párához
hasonlón, egy kóborló tollfelhő, mely a nap hevébe merül, megfordul és
ismét elmenekül, hogy soha, vagy csak évezredek mulva térjen vissza
ismét. A földgömb légburkába mint világító vonal, a tűzkő
szikrapermetegéhez hasonlón hull bele a gyorsan ellobbanó meteorit, a
«csillaghullás». Az álló csillagok már ismerős, csaknem egészében
megszámlált fénytengerének közepéből váratlanúl felragyog egy
alkonyatkor egy «új csillag», túlragyogja a legismertebb csillagjeleket,
aztán lassan elsötétül s egy idő mulva ismét kialszik minden látható ok
nélkül, mint egy túlérett virág, amelynek idő előtt lehull a levele és
elhervad.

Az efféle jelenségekhez kapcsolódik a mithosz, de még jobban az ettől
lassankint szabaduló valódi _tudomány_.

Az új, váratlan égi jelenség izgalmat keltett, fölébresztette a tompán
tenyésző tudat-csirákat. A tekintetnek azonban, amely akkor ezáltal
fölingerelve, figyelmesebben követte a csillagokat, megmutatkozott a
közönségesben a _törvényszerü_, s egyúttal az az intés, hogy ama
kiszámíthatatlan jelenségek számára is különös törvényt keressen,
amelynek épp úgy alá van vetve, mint a nap és éjjel, az újhold és teli
hold váltakozása. A szem, amely elkezdte elrendezni az égboltozat fénylő
képeit, először állott közvetlenül a «Kozmosz» ősírása előtt, amely a
zavarba ejtő, az emberi léttel közvetlenebb kapcsolatban levő földi
életben nem vált oly könnyen ennyire érthetővé.

Ha a legtávolabbi ködfoltokból talán a világ létéről való legrégebbi hír
szól hozzánk, akkor az asztronomia első ránk maradt tényeiben
mindenesetre a legmesszebb múlt homályába vesző szava szól hozzánk a
kultur-emberiségnek és olyan tényekkel beszél, amelyek ma is a
legszorosabban hozzátartoznak a természet egészének képéhez, amelyhez a
mi modern világnézetünk kapcsolódik.

Az összefoglalásnak tulajdonképpen első pillanata a mi szemléletünk
módja számára, az első kétértelmüség nélkül világos, a mithosztól
elválasztott öntudatra jutása a természet egy ily egységes, erőktől
mozgatott egészének csak az aránylag késői görög philosophiában és
tudományban található meg.

E mögött azonban a népek óriási rengetegei terjeszkednek, amelyekben
ennek a hellénségnek varázslatos arany gyümölcse érlelődött: egyiptusiak
és babiloniaiak és végtelen távolban terül el a Hoangho völgyében a
független khinai fejlődés kulturvetése. A ránk irásban maradt
történelemnek a lenge hajnali ködből előtörő napsugara már rávilágít az
Eufratesz vidéke hihetőleg a semitákat megelőző lakóinak csillagvizsgáló
tornyaira, már beragyogja a Cheops-piramis csúcsát asztronomiai
pontossággal a négy világtáj felé irányított oldalaival, sőt a régi
Khinában államilag alkalmazott hivatalnokokat ébreszt fel, kiknek dolga
a nap és holdfogyatkozásokat előre megjövendölni, nem különben
krónikásokat, akik gondosan bejegyzik máig is fennmaradt könyveikbe az
üstökösök megjelenését, a felhők, mennydörgés és villámlás közben
hirtelen aláhulló meteoritokat, valamint az új csillagok
fellobbanását.[4]

De még ama jelenlegi tudásunk által meglehetős önkényesen meghatározott
teremtési időn túl is nyúlnak egyes homályos vonatkozások. Amint
bizonyos tekintetben talán állítani lehet, hogy a képzőművészet
_zoologiai_ rajzokkal kezdődik, egy mammuthnak az európai jégkorszakból
való meglehetős durván elefántcsontba faragott képével,[5] épp úgy
bizonyos egymástól független asztronomiai megegyezések, mint Ázsia
egymástól legtávolabb eső kulturnépeinek közös elemei olyan ősidőkre
mennek vissza, melyekbe a nyelvtudós egyelőre nem mer behatolni. Az
úgynevezett _holdállomások_ vagy holdházak, egy egész különös fajtája a
legrégibb állatkör egy bizonyos nemének, amelyet aligha találtak ki
véletlenül különböző helyeken egyforma módon, kapcsolatba hozzák az
arabokat, khinaiakat és hindukat, a legélesebb szélsőségek képviselőit a
régi kultur-kontinens népei közt.[6] Kétségtelenül a történelem előtti
időre nyúlik vissza a legkülönbözőbb kulturhelyeken a Merkur, Vénusz,
Mars, Jupiter és Saturnus bolygók megfigyelése és elnevezése, amelyekhez
csak több mint nyolczszáz évvel Krisztus születése után és több mint
négyezer évvel a khinai csillagászat irott följegyzései után járult az
Uranus és a Neptun. A megfigyelés élességét és buzgóságát bizonyítja
különösen a kicsiny Merkur ismerete, amely a naphoz való közelléte miatt
oly kevéssé feltünő, hogy a nem-csillagászok többnyire csak az iskolában
tanultak róla, de sohasem látták a maga valóságában az égen. Saturnus
hosszú pályájával és állandó fényével már a régi babiloniaiak számára
«az állandó», «az örök» volt. A legrégibb mithologia minden vonásában
találkozunk az embereknek sok emberöltőn való elmerülésével a
változatosságban gazdag csillagvilágban. _Csillagászati_ álmodozások,
melyek közvetlenül a csillagok állásából akarták leolvasni az emberiség
boldogságát vagy boldogtalanságát, ránk nézve mindenesetre nagyon
csodálatos kedélyállapotot teremtettek az ilyen tanulmányokra. De még
ezek is nemcsak nagyon komoly megfigyelésekre vezettek, de talán először
is oltották bele a törvényszerű, a változhatatlan érzését az emberbe,
amely lényegében segített megvetni az alapját az igazi tudománynak, ha
mindjárt az ember és csillag közti kapcsolat keresett formája
következményeiben nem is állotta meg a helyét. Mindenesetre volt
valamelyes egészséges magva a csillagok lassú, szigorúan szabályos föl
és alávándorlása minden figyelmes követésének, legalább is az a sejtés,
hogy itt a világrejtély megoldása végre mégis közelebb van, mint a
kisérteties viziókban és halottidézésekben vagy az ősidők megfoghatatlan
csodáiról való összefolyó hagyományokban. A _Rigvédában_, a hinduk
legrégibb daloskönyvében a nap úgy jelenik meg, mint az örök rend
kereke, a feltartóztathatatlanúl beteljesítő, a soha el nem korhadó,
melynek tengelye nem tüzesedik meg és amely sohasem ég széjjel. «Miért
nem esik alá a nap, holott nincs támasza és köteléke? Micsoda, saját
törvényénél fogva halad útján?» Ilyen kérdésekben rejlett a csirája az
igazi kozmogóniának, bármily messze voltak még a körvonalai.

_A héber költészet_ az ótestamentumban mindenfelé igen gazdag szép,
részben nagyon élesen megfigyelt vonásokban a természet valódi
körforgását illetőleg. Joggal utalt már Humboldt Sándor a maga elmés
módján, amelylyel a látszólag egészen metafizikailag elfogultból ki
tudta hámozni a szabadabb természetfelismerés csiráit, arra a tényre,
hogy a 104. zsoltárban ki van fejtve «az egész kozmosz képe»: a fényes
égtől, mely mint egy sátormennyezet áll a föld felett, amelyen felhők,
szelek és égiháborúk vonúlnak el, egész a reszkető földig és a füstölgő
hegyig, az ember műveiig és a hegység habzó erdei patakjáig, amelyben a
vadszamarak oltják szomjukat és ahol a madarak dalolnak a bokrokban,
ahol ízletes zöldjében áll a czédrusfa, a kőszáli bakok felkapaszkodnak
a magaslatra és a sziklai borz keresi rejtekhelyét a sziklákban, míg
aztán beáll az éjszaka és az oroszlán-fajzat rablásra bőg stb., stb. Az
állatképek pedig Jób könyvében, amely még a héber kulturának a
számüzetés előtti virágkorából való, egyenesen páratlanúl álló
bizonyságai a jellemzés korán kifejlett erejének a zoológiai leirásban.

Nagyon érdekes dolog nyomon követni, hogy villan fel itt és ott egészen
lokális okokból egy-egy komoly szikra, mely később fáklyájává lesz a
kosmosz leghatalmasabb erői megismerésének. Igy a khinai, aki vezetőt
keres rengeteg, tatár pusztai magánya sivárságában, feltalálja a
_delejtű_ első kezdetleges ősformáját és ezzel nemcsak lerakja az
alapkövét a mi 14. és 15. századi nautikai felfedezéseink egész nyugati
korszakának, hanem először érinti meg a magnetizmus óriási világát, a
leghatalmasabb pántok egyikét a mi kosmoszunk tudományos egészének
képében, határai közé szorult sok századévre a horizont.

Másik tanúlságos példát nyújt a borostyánkő kereskedés. A borostyánkő,
ez a szép, aranyos fényű anyaggá szilárdult mézgája rég eltünt tűlevelü
fáknak, már a Földközi-tengeri kultura küszöbén mint kedvelt
ékszer-anyag tünik fel, amelynek kedvéért úgy látszik messzemenő
kereskedelmi összeköttetések voltak és amelyért fönicziai hajók
elmerészkedtek Észak-Európa messzi tengereire. Valódi keleti tengeri
borostyánpéldányok találhatók a Schliemann által feltárt kincsekben
gazdag mykénéi sirokban, melyekhez Agamemnon király homéroszi hagyománya
fűződik, tehát már a görög czivilizáczió bölcsőjében a Krisztus előtti
első évezred határán túl. Ez a borostyánkő lett aztán a tulajdonképpeni
híd a kosmosz egy másik nagy erő-területének emberi tudomásulvételére:
görög neve, az _elektron_, visszhangzik a mi «_elektromosság_»
szavunkból, vonzó ereje, melyet eleinte mint mulattató természeti
játékot csodáltak meg, később módot nyújtott az oly messzeágazó
elektromos jelenségek megfigyelésére, melyeknek gyakorlati gyümölcseit a
mi korunk szedi le és melyeknek jövendő fontosságát a kozmosz-kép
kikerekítésére a maga egyetemességében még most át sem lehet tekinteni.

Másfelől természetesen rendkivül nagyok a korlátok. Maga a _világnak a
képe_ olyan szűk, hogy valódi következtetések nem is lehetségesek. Az a
tér, amelyben szoros értelemben véve az emberiség kultur-öntudata
fölébredt, csak egy keskeny sávja volt a földgömbnek. Néhány
folyam-vidék két világrész határán: a Nilus, az Euphrates és Tigris, az
Indus és Ganges, a Hoangho alsó folyása, a Jordán középfolyása. Csak
ezek mögött terültek el a két kontinens gigantikus tömegei: Afrika
sivatagai, őserdei és tómedenczéi, Ázsia észak felé a mérhetetlenségig
kiterjeszkedő steppéi és jéggel födött magas hegységei. És ahol a két
földrész parányi földdarabon összefüggött, abban a derékszögben, amely a
korai kultura döntő gyujtópontja lett, ott nem nyilt a világ-óczeán,
amely Amerikáig átáramolva megnyilatkoztathatta volna a földgömb egész
nagyságát, hanem a kis Földközi-tenger határai közé szorult sok
százakévre a horizont.

A fönicziaiak kereskedelmi és gyarmatosítási czélból tett utazásai ugyan
lassankint rávezettek, hogy Aden és Gibraltar útjain túl nyilt, a
kontinensek széleit nyaldosó tenger merül fel. De a hajózási eszközök
korlátozottsága miatt az emberek megmaradtak a tény egyszerü
megállapításánál, a «külső tenger» képzeletükben mind újra egy vízgyűrű
fogalmát keltette fel, mely a kerek földszigetet «belső»
Földközi-tengerével együtt konczentrikusan körülveszi és túlsó felén a
merev égboltozatot tartja. Az óczeántól körülvett korongnak ehhez a
hagyományos képéhez fűződik az első görög földrajz is; a homéroszi
énekek földképe és később a vas szilárdságával tapad hozzá az egész
görög-római kor néptudatába, ha a hellén-alexandriai tudomány aránylag
korán tanítja is a föld gömbalakját és az Okeanosból gyűrű helyett a
földgömb ellenkező oldalát befoglaló zárt világtengert csinál, egy
világtengert, melybe aztán Columbus csak nagyon sokkal később
helyezhette Amerikáját.

Mindent összevéve, mégis csak gazdag bősége volt ez az anyagnak egy
«Kosmos» első alaprajzához, a természet egészének összefoglaló
ábrázolásához, amely a szürke és a fényes ókor fordulóján az évezredek
szerencsés százados örökösei, a _görögök_ előtt feltárult. A régi idők
megmerevülő néptömegeiből, melyek Egyiptomban és Khinában jutottak
kulturális tetőpontjukra, de egyúttal a megmerevedési folyamat
csúcspontjára is, a kereskedésben jártas sémita-néptörzs, a fönicziaiak
váltak ki a gazdasági kényszer hatása alatt a legszabadabb
mozgékonyságra. A maga érdekétől vezettetve ez a néptörzs, mint a
gondatlan szántó-vető járt teli kézzel a Földközi-tenger partvidékein és
egyszerre pazar pompával virágzott ki új, termékeny földből, ami a
Keleten már túlérett és öreg lett: _a görög-világ_.

*

Ma nehezebb mint azelőtt volt, tömör szavakkal megállapítani _a görögség
valódi jelentőségét_ a kosmosz-kép kialakítására. Az egészen
elszigetelt, mindennemü fejlődésből kiváló kijelentésről a görög
szellemben s a minden legfőbb emberiességnek e kijelentésben való
beteljesedéséről szóló álmot már átálmodtuk. Maga a műtörténet is
kibontakozott a minden klasszikusnak vak égigmagasztalásából s átment a
komoly ténykutatásba, amely rövid idő alatt annyira eltérítette az egész
képet, hogy a még fenmaradó jogosult csodálatnak is egészen új
mértékekre van szüksége. A tudomány történetében azonban a buzgóbb
forráskutatás babérlevelet babérlevél után tépett le, amelyek hol
egyáltalán jogosulatlanok voltak, hol nem a megillető fejre voltak
illesztve és komolyan kezdett felhagyni egy mindenesetre jószándékú
kultuszszal, mely a valódi mestereket erősen túlbecsülte és ezenfelül
még minden kompiláló epigont is szentté avatott csak azért, mert rá is
esett a «klasszikus» szó fénye, akár római volt, akár görög. A
legnagyobb átértékelés pedig azóta állott be, mióta _a kelet óriási
befolyása_ a görög fejlődésre kiderült. Nincs benne kétség, hogy már az
utánunk jövő nemzedéknek szemében a görögök szülők nélküli
«ősbölcsesége» épp úgy legenda lesz, mint amilyen a mi felvilágosodott
tudományosságunk szemében az ó-héber legenda. Ezzel karöltve süllyed az
antik hyperbolikus túlbecsülésének magasra dagadt szintje nyilvános
életünkben is és ez az utánunk jövő generáczió már aligha fogja
humanisztikus ifjúkori tanulását egyoldalúan az abszolut «klasszikus
ókor» katekizmusára felépíteni.

A mi elmélkedésünk szempontjából a kérdésnek ilyetén aktuális állása
mellett másfelől kétszeresen fontos, hogy a kétségtelen hellén
eredmények megítélésekor ne ragadtassuk magunkat a _szkeptikus
túlságba_. A görögök tehetsége a természettudomány terén is művészi
volt, vagyis a szó legmagasabb értelmében művészi, amennyiben ez annyit
tesz, mint kombinatórius, törvényekbe összefoglaló. Ez lényeges eleme
legmagasabb formájában a természettudománynak is, sőt teljesen
nélkülözhetetlen egy nagystilü _kozmikus természetkép felépítésében_.

Ebben az értelemben fölötte áll minden kétségnek, hogy a kozmosznak
nemcsak szavát, hanem fogalmát is a görögöknek köszönhetjük és hogy
ezekben a görögökben kell tekintenünk a mai modern formájában való
fejlődési gondolatnak valódi logikai felfedezőit.

A természettudományi anyag azonban, melylyel a hellénség fénykora
dolgozik, a hagyomány legfontosabb pontjaiban azonos a keleti
évezredekével. Ez a hagyomány nagyrészben chaos volt; gazdag, de minden
valódi tudományos rendszer nélkül, csupán véletlen hasznossági okokból
halmozódott fel. A babiloniaiak asztrologiai szinezetü papi
asztronomiája, az egyiptomiak sok tekintetben vallásilag korlátozott
orvostudománya, a fönicziaiak kereskedelmi czélokra kényszerűségből
elsajátított geographiája és a geologiai reminiscentiák zürzavara, amely
vörös fonálként vonul végig a keleti kozmogoniákon. A görögség nagy
időszaka oly rohamos gyorsasággal fejlik le, hogy terjedelmesebb
megfigyelésről már csak azért is alig lehet szó, mivel közben Nagy
Sándor hódításaival és a legvirágzóbb görög kultur-ágaknak egyenesen
Kisázsiába és Egyiptomba való beplántálásával újból és intenzivebben
nyomul előtérbe a kelet meglévő anyaga.

Amit az adott anyagból kombináczió segítségével meg lehet csinálni, azt
megcsinálta a görög.

Egy rövid ideig úgy látszik, mintha a kozmoszról való tanítás itt
valóban egyenesen a mi modern magaslatunkra csúcsosodnék ki.
Végeredményben azonban ez mégis csak agyag-épület. Alapvető hiánya, hogy
a gondolat legnagyszerübb röpte mellett is a megfigyelés, a tények
gyüjtése nemcsak nem jutott előbbre, hanem egyenesen megmerevedett,
azonnal megbosszúlja magát és mikor egy kombináczióban szegény,
regisztráló nép, mint a rómaiak lép a görögök örökébe, csaknem úgy tünik
fel, mintha a hellénség semmit sem végzett volna, hanem csupán
többé-kevésbbé szerencsésen megmentette volna a régi keleti megfigyelés
óriási törmelék-tömegét, mely aztán a következő időkben eredeti hellén
bölcseség számba ment. Maga a görögök kombinácziója, melyet
_Aristoteles_ testesít meg, végül valósággal akadályává lesz a
kulturának épp úgy, mint az elmés héber mithosz. És mikor végre beáll
egy idő, amely nemcsak kimutatja a téredéseket Aristotelesnek ebben a
megfigyelési anyagában, hanem – napjainkban – többé nem is mint
megfigyelőt, hanem csak régebbi anyag gyüjtőjét veszi számba, az itélet
kimondottnak látszik.

És mégis, hogy igazságosak legyünk, ezeket a későbbi fázisokat egyelőre
el kell felejtenünk és a tudományos kombináczió amaz első nagyszabású
virágzásának új értékét a görögöknél egész terjedelmében kell szemünk
elé állítanunk. Az anyag, melyet a görög a keleti évezredek szérüjéről
kapott, semmi esetre sem volt nagyobb, mint az, amit példáúl a khinaiak
elszigetelt régi kulturája halmozott föl a maga számára; mindazonáltal a
khinai az egész rákövetkező két évezredben sem jutott el a
kombináczióig, a természeti törvényektől elrendezett kozmosz képéig; a
természet egészében mindenható causalitás fogalma, melynek vonásait
követni lehet a világosan tagolt fejlődéstörténetig, nem nyílt meg
előtte, daczára üstökös-megfigyeléseinek, állat-leirásainak, daczára
népiskoláinak és vizsgálatainak. A görögségben ellenben a nyugati
emberiség megtette ezt a lépést és ennek a nyoma nem oszlott el soha
többé.

Az ilyen szemléleti mód értelmében magyarázódik meg az állandó ellentét
a legnagyobb és a szánalmasan kicsiny között, mely keresztülvonúl a
görögök egész kosmoszképén. A görög ember csodálatos mennyiségét a
tényeknek, melyeket majdan a sokkal későbbi kutatás bizonyított be,
sejtelemképpen mondotta ki, a művész intuitiójával, amely nem valami
misztikus ihlet, hanem a hézagtalan összekapcsolásnak a teremtő
képességig fokozódott szükségérzete. Eléggé jellemző, hogy a föld
gömbalakjáról való első helyes fogalom _Pythagorasnál_ vagy
tanítványainál nem úgy lép fel, mint valami gondos megfigyelés
eredménye, hanem úgyszólván illendőségi okokból: mivel a földnek mégis
csak a legtökéletesebb alakja kell hogy legyen, az pedig a gömb. Olyan
filozofus ellenben, mint _Anaxagoras_, kinek műveltsége talán sokkal
inkább természettudományi jellegü volt, aki Perikles tanítója volt Athén
virágkora idején, aki a napot az égből lehulló forró meteoritokhoz
hasonló izzó kőnek minősítette s ezért istenkáromlási pörbe jutott,
egyáltalán nem ütközött meg azon, hogy a föld korongalaku sziget, mely
fölött ő a mennyet mint mozogható kristály-boltozatot képzelte el. Csak
_Aristoteles_ oldotta meg végleg a kérdést (legalább a tudósok számára,
a nép számára nem) azzal, hogy a föld árnyékának holdfogyatkozáskor
mindig köralaku formáját vette bizonyítékul a föld gömbalakú volta
mellett. Nem is szólunk arról, hogy az ide tartozó megfigyelések
mennyire ősrégi, valószinüleg babiloni eredetüek.

_A filozófiai szemlélet_ dolgában a régebbi görög filozófusok, mint
Demokritos, aránylag legközelebb állanak a mi tudományosan egyedül
helytálló, a tényekre alapított világelméletünkhöz. Ők még
legszorosabban gyökereztek az eredeti keleti tudáshagyományban. Ha
kozmogoniájuk idő előtt kombináló volt is (Humboldt mondása szerint: egy
tudományos természetszemlélet csiráit rejtő fantázia), azért mégis az ő
materialista tanításukból összehasonlíthatatlan könnyebben nyílhatott
volna valódi megfigyelő kozmosz-kutatás, mint Plató és iskolája későbbi
spekuláczióiból. Hogy az utóbbi merő szódefinicziókkal és dialektikai
mesterkedésekkel járó misztikájával egyáltalán lehetséges lett,
_daczára_ Demokritosnak, ez annak a bizonyítéka, hogy mennyire hijával
volt ez is a tulajdonképpeni alapnak arra, hogy kozmogoniáját mint az
empirikusan legvalószinübbet a többi sok fölé emelhesse. A régi
materialisztikus iskola föltételei ezek voltak: «Semmisem lett semmiből;
semmi, ami van, nem válhatik semmivé; a változás csak a részek
elválasztását vagy kapcsolását jelenti; semmi sem történik véletlenül,
minden okkal és szükségszerüen történik; az egyedüli valóban létezők az
atomok (legkisebb anyag részecskék) és az üres tér, a többi mind csak
képzet; az atómok számra és a formáik különbözőségére végtelenek;
állandóan keresztül hullanak a téren, egymáshoz ütődnek és forgásokat
idéznek elő, melyekből a világok keletkeznek; ezek a világok
számtalanok, melyek hol megalakulnak, hol megint széjjelhullanak; a
lélek is különösen finom, sima és kerek atomokból áll, amilyenek a tűz
atomjai, ezek idézik elő az életjelenségeket azzal, hogy áthatják az
egész testet. Ezeknek a tételeknek egyes részleteiben kétségkivül benne
rejlenek a valódi természetkutatás alapelemei, igy pl. az anyag
elpusztíthatatlanságáról, a causalitás mindenütt való uralmáról szóló
tanításokban. Szinte megvesztegetően hat a világ keletkezése a térben
egymáshoz ütődő anyagrészecskék forgásából. Más dolgok persze
jelentékenyebben hangzanak, mint amilyenek. A modern tudomány atom-tana
(daczára a bele átszármazott homályos _atom_-szónak = oszthatatlan,
utolsó anyagrészecske, ami önmagában fogalmi ellentétet rejt) csak
nagyon korlátolt mértékben van rokonságban amazzal a régi filozófiai
atom-elmélettel és lehet, hogy olyan időnek megyünk elébe, mikor az
iránta való bizalmatlanság még erősebb lesz, mint már ma is. És hogy
mennyiben merőben spekuláczió kellett hogy maradjon az egész a hellénre
nézve, mutatja az olyan kézzel fogható fizikai tudatlanság, amely a
«tüzet» mint külön «anyagot» fogja fel, amely szintén atomokból van
összetéve vagy a külön «lélek-atomok»-ról való kezdetleges felfogás,
amelyre könnyű szerrel fel lehet építeni mindenféle kisértet-elméletet.

Mindazáltal a helyes irányban való nekiindulás ténye megmarad. És pedig
annál fontosabbá válik, mert nem merül fel elszigetelten egy gondolkodó
szellemi munkájában. Hasonló csirák tömegesen vannak. Heraklitoszszal a
_levés_ fogalma már a mi modern fogalmunkhoz hasonló formát öltött.
Minden örök folyásban van, egyetlen folytonos fejlődés. Empedoklesben
fogamzott meg az a gondolat, hogy a dolgok czélszerüsége a természetben
annak az eredménye, hogy minden ami czélszerütlen, állandóan kiirtódik a
létért való harczban, ez már a magva a sokkal későbbi darwini
gondolatnak. És a görög politikai szabadság összeomlása közben föltámad
végre Epikurosz emberileg oly rokonszenves alakja, aki egy szép kertben
a lét örömben való gazdagságát tanítja tanítványainak, a létet, mely
harmóniába jutott a természettel. Később a hitvány érzéki kéjek
filozófusaképpen vált hirhedtté, holott Epikurosz nem volt más, mint a
lét törvényszerüségében való örömnek első tudatos képviselője. A dolgok,
a természeti folyamatok kikutatását, tehát éppen azt, amit később a
keresztény tanítás semmisnek és vigasztalannak nyilvánított, úgy
ünnepelte, mint az embernek kijutó legfőbb boldogságot. Ezzel bizonyára
előre meg volt sejtve az a morális szempont a kutatással szemben, melyet
sokkal később Humboldt monumentális szavakba öltöztetett.

Mind e merész kezdetnek azonban nem jutott állandóság. Mikor a görög
filozófia gondolatszerkezete Nagy Sándor korában _Aristoteles_
rendszerében nagyszerü egységbe tömörült, beleszövődtek ama hypothesisek
mindenféle töredékei is, de alapjában véve mégis csak a tőlük elforduló,
merőben spekulativ és öntudatlanúl ismét mithoszokat alkotó _platói_
továbbfejlődés győzött.

Arisztotelesz szemében is a természet valami önmagában egész, kivülről
jövő behatások nélkül való; a létezőnek lépcsőzete nála hézagtalanúl
emelkedik az anorganikustól a növényig és az állatig. De a mozgásnak e
mögött a világa mögött áll a _mozdulatlan valami_, az isten, aki az
egészet mozgatja és ezzel meg van törve az útja annak az átalakulásnak,
mely azután a keresztény filozófia föllépésével és győzelmével hosszú
időre egyáltalán megbénította a fejlődés fogalmát és az olyan
fogalmakkal, mint a «csoda, mely pillanatnyilag felfüggeszti a
természeti törvényeket» és a «semmiből való teremtés» sikerrel
megnyitotta a miszticzizmus legsötétebb mélységeit. Ha a Kozmosz
alapkérdéseinek tárgyalási módja csak egy arabeszket írt is le, anélkül,
hogy sokkal messzebbre hatott volna, a szabad filozófiai
gondolkodásmódhoz való hozzászokás mindenesetre megadta a görög tudósnak
_a tekintet olyan elfogulatlanságát_, amely nevezetes fölfedezésekre
kellett hogy vezessen. Paradoxnak hangzik, de talán nyomatékos igazság
rejlik abban, hogy a görög, közelebbről az Arisztotelesz utáni
csillagászat Alexandriában azért jutott olyan csodálatosan messzire,[7]
mert kevésbbé állott a valóságos megfigyelés nyomása alatt és kevesebb
aggálylyal tehette túl magát az érzékek látszatán.

Az alapvető segédeszközt a közvetlen megfigyelés kitágítására, a
távcsövet _nem_ találta fel s így az egyik fontos út el volt vágva.
Annál élénkebben mozgott _a mathematikai spekuláczió_. A világtól
eltávolodott spekuláczió határain belül egyáltalán nem látszott
lehetetlennek az a gondolat, hogy a föld a nap körül kering. Szamoszi
Aristarchos Krisztus előtt 260 körül szavahihető adat szerint csakugyan
már ki is mondotta ezt a gondolatot. Mindenesetre nem jutottak tovább a
hypothesisnél. Ott ellenben, ahol az asztronomia szorosabban belemélyedt
az ismeretes mozgási jelenségekbe, _a pergai Apolloniusnál_ (Kr. e.
200), _Hipparchosnál_ (Kr. e. 150) és _Ptolemaeusnál_ (Kr. u. második
század), törhetetlenül hittek tovább is a föld mozdulatlanságában és a
nap mozgásában. Más értelemben azonban éppen ebben a három elmélkedőben
ünnepli a görög szellem kombináló képessége legnagyobb diadalát. Éppen
azért, mivel itt összhangba akarták hozni az alapjában véve téves
alap-magyarázatot a megfigyelés helyes tényeivel, kitalálták minden idők
legmerészebb és eltekintve az alapvetéstől önmagában legkövetkezetesebb
hypothesis-szerkezetét, azt a világrendszert, melynek dicsősége később
szorosabban véve Ptolemaeus nevéhez fűződik.

A mi szemünkben ma már nagyon is képtelennek tünik fel az a tanítás,
hogy a föld a mozdulatlan középpontja a bolygórendszernek. Ha behatolunk
ama késői hellén gondolkodó munka részleteibe, akkor legalább is a
legnagyobb tiszteletet kell éreznünk az iránt, amit az egyszer megvont
határon belül végeztek. A ptolemaeusi-rendszer jellemző vonása t. i.
semmiesetre sem magában abban az állításban rejlik, hogy a nap, hold és
a bolygók a föld körül forognak. Ez a föltevés ősrégi volt és szigorú
értelemben véve Ptolemaeus nem is vallotta a leginkább használatos
értelemben. Már _Hipparchos_, hogy az évszakok egyenlőtlen hoszszát, ami
a valóságban a föld elliptikus alakjának következménye, megmagyarázhassa
anélkül, hogy fel kelljen áldoznia állítólagos nap-pályájának
köralakját, nem gondolta ugyan mozgónak a földet, hanem a saját körének
középpontjától sugarának egy huszonnegyedrészével eltolódottnak, úgy
hogy a nap nem a föld körül forog, hanem egy ideális pont körül s a
földhöz hol közelebb van, hol távolabb. A ptolemaeusi (valóság szerint
főrészeiben Ptolemaeus által csak összeállított, nem kitalált)
asztronomia legnagyobb mesterműve azonban a bolygók mozgása volt. A
bolygók eszerint nem mozognak közvetlenül köralakú pályákon a föld
körül, hanem mindegyik egész körforgása közben saját főpályáján még
újabb kis köröket is ír le, az úgynevezett _epicyklusokat_. Ez a
sajátságos csavarszerü mozgás egyelőre kielégítő módon megmagyarázta a
bolygók látszólagos megállásait és visszatolódásait, ahogy a valóságos
megfigyelés számára mutatkoznak. Jó példája ez annak, hogy az éleselméjű
kombináczió még téves alapon is mennyire hozzá tud alkalmazkodni a
tényekhez. Nagyon valószinüleg nem egy dolog van a mi modern
tudományunkban is, ahol számításunk szembetünően megfelel és mégis egy
jövendőbeli Kopernikus ptolemaeusi epicyklusokat fog ránk bizonyítani,
amelyek nem egyebek, mint egy téves előzménynek a képzelhető legélesebb
elméjü alkalmazkodása az igazság következtetéseihez.

_A tengely körüli forgás_ tanítása fölmerült ugyan egyszer mint
hypothesis a görögöknél, de éppűen a legjobb elmék, mint Hipparchos is,
elvetették. Annyit vesződtek az epicyklusok theoriájával, hogy
megmentsék a föld nyugalmi állapotát, hogy nem lehetett hajlandóságuk a
tengelykörüli forgás kedvéért az utolsó pillanatban akár föltételesen is
föláldozni. Pedig éppen földünk e saját mozgásától függött a lényeges
haladás ahhoz a kosmosz-képhez, amely egyáltalán lehetséges volt az első
alaprajz után, amelyet Demokritos iskolája geniálisan odavetett. Sok
időbe tellett még, amig odáig jutottunk!

A kombináló szellem, a kosmoszra vetett tekintet nem tagadja meg magát,
akárhol vizsgáljuk a görög tudományt. Az az értékes _csillagkatalogus_,
mely a csillagok nagysága szerint rendezve, mint lényegében véve
Hipparchos munkája Ptolemaeus útján maradt reánk, az égbolton lehetséges
változások kozmikus szempontja alatt összeállítva, ebben lényegesen
különbözött a régebbi módszerü fennmaradt jegyzékektől.

Mikor az ókor legnagyobb geographusa, _Erathostenes_ (Kr. e. 276–196)
elvégezte világhirüvé vált _fokmérését_ Syene és Alexandria között
Egyiptomban, kétségkivül maguknak az egyiptomiaknak régi meséire
támaszkodott; ezeknek azonban valószinüleg csak helyi közigazgatási
érdekük volt, holott Eratosthenes a maga számaiból átment a föld
terjedelmének megállapítására.

Ezerhatszázkilencz évnek kellett a mi időszámításunk kezdete után
elmúlni, amíg amaz igazán dicsőséges éjszakák egyikén, mikor Galilei ég
felé irányíthatta épp akkor konstruált távcsövét, az árnyékvető
holdhegységek valódi természete kétséget nem türő módon állapíttatott
meg a megfigyelés által. Már pedig ez az állítás mint analogia útján
való következtetése egy kombináló görög agynak feltünik Athén
aranykorában, Perikles idején, Anaxagorasnál és visszatér Plutarchosnál,
aki egyenesen a holdbeli hegyek árnyékáról beszél, szemben mások abbeli
föltevéseivel, hogy a hold tükör és kissebbítve veti vissza a föld
felületének képét.

Természetes körülmények, melyek közé tartozott első sorban a Keletnek
mind erélyesebb föltárása Nagy Sándor mesés hadjárata által, majd a
római világbirodalom kiterjedése a Rajnáig és a britanniai szigetekig,
maguktól jelentékenyen kiterjesztették a klasszikai népek képét, a
földről. A térképek különösen a római katonai államra nézve
nélkülözhetetlenek voltak és a vándorkedvü turistának Hadrianus császár
idejében épp úgy szüksége volt az utazási kézikönyvre, mint a modern
alpesi hegymászónak. Néhány évszázad alatt gyorsan haladt a világról
való ismeret. _Herodotos_ (450 Kr. e.) még szorosan hozzá van tapadva
Homérosz köralakú világképéhez, ha elveti is a mathematikai kör alakját;
tulajdonképpen csak a Földközi-tenger keleti felével van tisztában,
Afrika déli irányban való kiterjedéséről, déli Ázsia félszigeteiről
fogalma sincs, Európa akkorának tünik fel előtte, mint Afrika és Ázsia
együttvéve. Egész más alapon áll már _Eratosthenes_ földképe (Kr. e.
240). Európa ismeretessé válik föl egész Irlandig, a Nilus folyása
helyesen tagolódik egész a csak napjainkban újra megtalált
forrástavakig, habár Afrika valódi alakja még mindig rejtelem; Ázsia
növekszik terjedelemben és legalább Elő-Indiába és Ceylonba
kihegyesedik. Emellett azonban utólag szívós életü tévedések csúsznak
be, mint pl. a Kaspi-tenger nyilt összeköttetése az északi Óczeánnal.
_Strabo_ (hihetőleg nem sokkal Krisztus előtt), a gyüjtő, ki a földre
vonatkozó görög bölcseséget még egyszer elmésen összefoglalja, hozzáfűz
még néhány részletet, anélkül, hogy a fővonalakban sokkal túlhaladná
Eratosthenes világképét. _Ptolemaeus_ térképe végül (másfél századdal
Krisztus után) újra bezárja ugyan a Kaspi-tengert és a római ismeretek
teljes birtokában tagolja északi Európát, de Hipparchoszra támaszkodva
összeköti keleti Afrikát Hátsó-Indiával egy az Indiai-óczeánon átvezető
csodálatos föld-híd segítségével, egyenes ellentmondásban azzal az
ókorban is elterjedt állítással, hogy _Necho_ egyiptomi király
parancsára (Kr. e. 600 körül) egyszer fönicziai hajósok a
Vörös-tengerből kiindulva egész Gibraltarig körülhajózzák egész
Afrikát.[8] A föld gömbalakjáról Ptolemaeus meg volt ugyan győződve,
mégis az egyenlítőt jókora darabbal rövidebbnek vette a valóságnál: ez a
tévedés annyiban vált kiválóan fontossá a kosmosz-kép jövendőbeli
kiterjesztésében, hogy Columbus belőle merítette a bátorságot, hogy
csakugyan átvitorlázzon a Spanyolország és Keletázsia közti látszólag
keskeny tengeren.

A lényeges szolgálat azonban, melyet a görög geográfia itt is mint
kozmológiai tudomány tett, a jelenségek okozatiságára való tekintet
volt. _Empedokles_ már korán átalakította a Pythagoraeusok misztikus
tanítását a világ egy titokzatos központi tüzéről és a föld izzóan
folyékony magvát tette helyébe, amely forró forrásokban és a szicziliai
tűzhányó, Etna lávafolyamaiban nyilvánul. _Strabo_ jó idővel a Vezuv
hirtelen kitörése előtt, mely Tibus uralkodása alatt borzalmas véget
vetett Pompeji virágzó városának, már kitalálta a kráter alakjából, hogy
ez a hegy is tűzhányó.

Mindebben csak a _fizika_ hiánya volt zavaró hatású, amely megint a
legegyszerübb készülékek hiányának eredménye volt. Nemcsak a
helymeghatározáshoz hiányzott a delejtű, de nem volt se hőmérő, sem
légsúlymérő s ahol a kombináczió és az ezen alapuló mathematikai
számítás nem volt alkalmazható, minden értéktelenné foszlott szét.
Fizikai hypothesisekben nem volt hiány és a gondolkodó munka tömegét
tekintve csakugyan találkozunk már a mi saját kombináló fizikánk
legbecsesebb újabb oszlopainak csiráival. _A gravitáczió_ törvénye
mindenféle formában fölmerül, Aristoteles idejéből felénk hatol a
fényrezgés elméletének valami halvány sejtése abban az állításban, hogy
a látás érzetét épp úgy a közegnek a szem és a tárgy közötti mozgása
idézi elő, mint ahogy a hang légrezgésen alapszik.[9]

Ha egy korszak pozitiv megismerésének magasságát ilyen legmerészebb
hypothesiseken akarnók megmérni, akkor a görögöknek a lehető
legmagasabbról vett pálmát kellene nyujtanunk a biológia terén. Mert
filozófiai rendszerek ben, mint már említettük, merőben spekulativ
alapon kétségbevonhatatlanul eljutottak a növény- és állatfajoknak az
emberig való természetes fejlődése gondolatáig. Valóság szerint, amit
elértek, zoologiai és botanikai téren nagy mértékben hézagos. A
mathematikai tárgyalásnak egyelőre megközelíthetetlen lévén, a
legdurvább fajta kombinácziónak is csak egy szisztematikus rend
pillanatától fogva lévén nyitva (amely csak aránytalanul későn
következett be Linnével), ez a terület magától értetődőleg meddő maradt.
Nem jutottak tovább a nyers anyagfelhalmozásnál. Ebben azonban a
speczifikus hellén szellem mindig háttérbe szorul a meglevő keleti
örökséggel és a későbbi római regisztráló tehetséggel szemben. A
felsőbbrendü állatok nagy csoportjai korán bevésődtek és nem kellett
őket Arisztotelesnek kitalálnia. Ahol a fordulópont volt: az alsóbbrendü
állatfajoknál Aristoteles, aki itt a kombináló korszakot még mindig
legjobban képviseli (az ezutáni alexandriai virágzási kor
asztronomiai-geographiai haladásában nincs ennek megfelelő biologiai
kiterjeszkedés), szintén nem adott gyümölcsöző indítást. Bizonyos még
mindig bámulatraméltó részletismeretek, melyeket itt-ott mindenféle
mende-monda közt elárul, nyilvánvalóan tengerjáró nép praktikus életéből
erednek, nem pedig zoologiai czélú tanulmányokból. Arisztotelesz tudja,
hogy a czethal tüdővel lélekzik és elevenet szül és külön csoportba
sorolja az elevenet szülő négylábuak, a madarak és a tojást tojó
négylábuak közt, (reptiliák és amphibiák a mi rendszerünk szerint);
ezekhez kellene az újabbkori zoológiának számítania a tojást tojó csőrös
állatokat is, mig bizonyos elevenet szülő reptiliák, mint a Lacerta
vivipara és amphibiák, mint a Salamandra atra máshova lennének
sorolandók. Azt is tudja Aristoteles, hogy a tintahalak embriójának a
szájából lóg ki a petezacskó, hogy, amit csak 1839-ben állapított meg
újra Johannes Müller, bizonyos elevenet szülő czethalaknál a méhlepény
bizonyos fajtája köti össze a petevezető falát a petezacskóval, úgy mint
a magasabbrendü emlős állatoknál; állítja a kétnemüek létezését (t. i. a
him és a nőnemü nemi szervek összekapcsolódását egy és ugyanazon
egyénben) bizonyos halak között, amit a mi megfigyeléseink bizonyos
sügér-fajokra nézve csakugyan valószinüvé is tesznek. Ahol azonban a
filozófus kapcsolatokat akar létesíteni, éppen a leginkább alapvető
dolgok hagyják cserben. Olyan dolgokban téved, amelyekben az illető
állatnak egyetlen egyszerü szétvagdalása a helyes útra vezette volna. Az
ő állat és növény közti összekötő tagjai nem a mi Häckel-féle
protistáink, hanem a kagylós állatok és ascidiák, melyek közül az
utóbbiak már csaknem a gerinczes állatok közelébe jutottak. A rovarok
metamorphosisának nagyszerü tényeihez, melyeket ma már minden iskolás
gyermek tud, _Swammerdam_ mint csaknem szűz talajhoz törhetett utat, a
régiek ugyan nagyjában ismerték, de nem találták elég érdekesnek a
pontosabb tanulmányozásra. A fiziologia legegyszerübb alapvonalai
ismeretlenek maradtak: a szív számukra erőforrás, az izmok szerepét a
mozgásnál épp úgy félreismerték, mint az idegek eredetét. Olyan finom
elméjü kombináló filozófus, mint Anaxagoras nem ütközik meg azon, hogy a
holló és az ibisz a csőrükkel termékenyítik meg egymást vagy hogy a
menyét a száján keresztül hozza világra kölykét. A bonczoláshoz
hiányoztak az eszközök. Az újabb kutatás alapja, az organikus sejtről
szóló tan, melyből az organizmus összetevődik, ismeretlen maradt
előttük, mert nem volt mikroszkópjuk. Mint a régi egyiptomi papi félelem
öröksége tenyészik tovább egész a nagy orvosok, _Hippokrates_ és
_Galenus_ idejéig, Athén virágkoráig, a római császárságig, az irtózás
az emberi holttest fölmetszésétől, ami az orvostudományt szükségszerüen
megbénítja. A kihalt fajok ismerete teljességgel hiányzik.

Fontosnak tartottuk, hogy ezekre a tényekre rámutassunk, hogy már az
ókor hagyatékából megmagyarázzuk, miért fejlődhetett ki a kozmosz-kép
biologiai része oly roppant későn, még Columbus és Kopernikus
fölfedezései után is századokkal. Hogy a görögök és rómaiak kora
öntudatlanul, nem egyenesen tudományos utakon hozzájárult a külső
ismeretek kincséhez zoologiai és botanikai téren is, azt természetesen
nem lehet tagadni. Nagy Sándor hadjáratai, Hannibal betörése
elefántjaival, Gallia és Germánia meghódítása Caesar és az első
császárok által az új állatformák tömegeit ismertették meg, a
«tevepárducz» (zsiraff) bizarr oszlop-alakjától és a bengáliai tigristől
egész a germán mocsaras erdők hiúzáig és jávorszarvasáig. A plasztikus
és szines állat-ábrázolás, melyben már Ó-Egyiptom templomi képei is
bámulatra méltó dolgokat alkottak, a realisztikus művészi stilus
virágkorában (a pergamoni kigyófejek és a kis állatplasztikai muzeum a
Vatikán antik gyűjteményében) olyan tökéletességre jutott, melyet mi
manapság csak nagy kerülővel tudunk közel érni. Valóságos csodaszámba
menne a rossz tudományos állatleírások mellett, ha nem tanítana arra
minden hely kultur-fejlődése, hogy a képekben való természethű direkt
ábrázolás mindig messze előtte halad a szavakkal való leírásnak. Kezdve
a japániakon[10] egész az eszkimó népekig és valószinüleg Európa
történelem-előtti rénszarvas tenyésztő emberéig.

Ha a hellén ember finom szeme a legkülönbözőbb fajú állat-alakok iránt
még ma is elénkbe tünik márványszobrairól, mozaikjairól és
falfestményeiről, akkor nem kevésbbé nagy benyomást tehet Olaszország
modern látogatójára a rómaiak öröme a növényvilágban magának Itáliának
nagy kultur-kertjében. Nagy Sándor hadjárata először nyitotta meg az
utat a Földközi-tenger félszigetei és a messze Ázsia vízzel borított
rizs és gyapotültetvényei között. A római császárság idejének kertészei
ültették el Közép-Itáliában az első Agrumi-fajt (citronád-czitromot),
melyre aztán a narancs és a tulajdonképpeni czitrom következett. Még a
Rajna is a római hódítónak köszönheti venyigéjét, melyet Probus császár
ültetett el csaknem a kitörni készülő népvándorlás fordulóján, utolsó
adományul az ingadozni kezdő határsánczon. A természettől elidegenedő
kereszténység előző fuvalmai közben mint valami halvány alkonyati pir
ragyog át a római gazdagok túlságosan jóllakott világán a természet
iránti rajongás valami fajtája, mely különösen a növényzet keltette
benyomásokkal való foglalkozásban elégítődik ki: jól ápolt
puszpáng-sövények között és szentimentális odaadással az öreg fák
suttogása iránt várja a túltáplált nagybirtokos a vihart, melyet a
szegények és rabszolgák üdvözítője támaszt majd fel, kiknek gazdasági
nyomorán már semmiféle szemlélődő természetkultusz nem tudott segíteni…

A természet megismerésének hellén-római korszaka több nagy
_kozmosz-ábrázolással_ végződik, amelyekben még egyszer teljes
valójukban kifejeződnek ennek a hosszú, sokat jelentő kornak hiányai épp
úgy, mint nagysága. Alig több mint ötven évvel a szelid zsidó Messiás
születése előtt, aki mégis hamar megőrlő átalakítója lett az egész
Földközi-tenger melléki kulturának, _Titus Lucretius Carus_
tankölteményében _De rerum natura_ (A dolgok természetéről, értelem
szerinti fordításban talán: «A mindent összefoglaló természet»),
súlyosan döngő ritmusokban fogja össze a görög természet-szemlélet egész
kombinatórius foglalatát, ahogy Demokritos megalapította és ahogy Plato
és Aristoteles daczára, legalább legjobb vonásaiban odáig fenntartotta
magát. Olyan ritmusokba foglalta, melyek kompakt konstrukczióikkal a mai
olvasó szemében bizonyos távoli hasonlatosságot mutatnak Humboldt
sajátságosan terhelt és mégis tagadhatatlanul festői prózájával.
_Lucretius kozmosza_ egy zárt egész az atomoknak kezdetbeli mozgásától
kezdve a világürben, egész az emberek általában természetesen felfogott
kultur-fejlődéséig. A költői forma és a leginkább egymáshoz illő
hipotézisek finom kiválogatása oly nagy mértékben teszi lehetségessé a
hézagok elleplezését, hogy a mű mint egész még ma is hatalmas hatást
tesz. Pedig sok benne mégis csak szép látszat volt! A dolgok idege fel
volt ajzva, de hiányzott az erős izom a maga feszítő erejével, hogy
megadja az elhatározó ütést. Egy filozófiailag blazirt világ számára,
amilyen a Horatiusé, az első görög hajnali idő ez utolsó, legbensőbb
ismerőjének és után-érzőjének nagy adománya kényelmes nyugvó ágyul
szolgálhatott, amely verses formában odanyujtotta neki a kosmosz
látszólag egész empirikus teljességét anélkül, hogy őt magát
megfigyelésre kényszerítse. De a kereszténység megerősödésével növekvő
misztikus áramlatot ez az időelőtti rosszúl megtámogatott
természet-evangelium nem győzhette le. A gondolkodás világossága és a
tekintet elfogulatlansága mindig a józanság szinében tünnek fel a
misztikum józanságával szemben, ha nem támaszkodhatnak a részletek
roppant szingazdagságára. Lucretius kozmoszában ez a gazdagság nem volt
meg s ezért legyőzetett. Előbb Columbusnak kellett kormányrúdját,
Galileinek távcsövét irányítania, hogy a misztikummal szembe állíthassák
a valóság pompáját. Addig azonban még sok idő telt el.

Lucretiusnak akadt néhány finom elméjű követője. Nero miniszterétől,
Senecától maradt ránk egy éleselméjű könyv természettudományi
kérdésekről, mely bizonyos romlott izlésre valló mellékvizek mellett
nagyjában kitünően képviseli a kozmikus szempontot. Az üstökösök
természetrajza például olyan módon van benne tárgyalva, amilyennel aztán
később több mint egy ezredévig nem találkozunk. Zárt pályájú
égitesteknek fogja fel az üstökösöket.

Lucretius és Seneca mellett azonban annak bizonyítékául, hogy milyen
természetü volt annak a kornak a megfigyelési anyaga, szemünkbe tünik az
idősebb Plinius konverzations-lexikona. Ebben diadalmaskodik a
regisztráló római hivatalnok. Itt is kialakul egy kozmosz-kép,
összehasonlíthatatlanúl terjedelmesebb, mint a Lucretiusé, de nagy
tömegében meddő anyaghalmaz marad, melyet egy inkább csak kivülről
rákent, kombinatorius gondolat csak igen hiányosan tart össze. A valóság
szerint ez az antik természettudomány egész zavaros alapépítménye,
túltömött raktára az Ős-Babilon csillagvizsgálóitól Drusus és Tiberius
germán hadjáratáig terjedő évezredeknek, amelybe a finom görög
dialektikusok csak itt-ott nyúltak bele óvatos kézzel, hogy kivegyék
belőle ezt vagy azt, ami czéljaiknak megfelelt. Sokat belőle Plinius
maga elégtelenül kompilált, nagyjában és egészében azonban
természetrajza világosan mutatja a megfigyelésben való zürzavart. A
hézag eközött a rossz, kritikátlanul összekapkodott, ezer mesével és
fordítással összeelegyített anyag és a görög hipotézisek csillogó
kozmos-építménye között sokkal nyilvánvalóbb, semhogy ne válnék az
utóbbinak kritikájává. Igy válik a nagy kompilátor gigantikus gyüjtési
egyvelege az egész korszak valódi epilógusává. Legelőször is jobb
tényekre volt szükség, hogy a kombináczió megint értékre jusson.

Plinius élete egy valódi kozmikus fontosságú eseménynyel végződik, mely
alkalmas arra, hogy az ilyen tény-megfigyelések iránti érdeklődésre
kényszerítőleg rávezessen… Rettentő jelenségek közben a 79-ik évben
Krisztus után kitör a Vezuv, melyet nem egészen száz évvel előbb az a
görög kombináczió szunnyadó vulkánnak nyilvánított és népes
kulturvárosokat temet el az iszapszerüen aláhulló, meglágyult hamu alá.
Plinius, a pedáns, a mindent registráló jegyzőtáblácskával odasiet,
mikor a fekete felhő mintegy pinia-fa emelkedik fel a vulkán torkából és
mint a vulkanikus földi erők e legirtózatosabb nyilvánulásának áldozata
fullad meg, melyet az ókor ismer. Mindenesetre nemes halált halt a
tudományért.

Mégis nem ezekből a vörös Vezuv-lángokból világít ki a görög-római
kultura alkonypírja. Sokkal komorabb tűzlángban dereng, mert nemcsak egy
rövid fizikai emberlét halálát jelenti, hanem egy intellektuális csődöt
is, egy szellemi telet, amely természetesen tele volt a nagy kozmosz-kép
kialakulásának is. A Krisztus utáni 384. évben fanatikus keresztény
szerzetesek, abból a fajtából valók, mint akik 415-ben a nemes
neoplatonista filozófusnőnek, Hypathiának letépték testéről a ruhát és
megkövezték, megostromolják Alexandriában a művészi és szellemi
drágaságokkal dúsan telerakott Serapis templomot. Ez alkalommal égett el
a nagy alexandriai könyvtár maradványa, melynek könyvtárosai közé
tartozott egykor Eratosthenes is. Ez volt az idők átalakulására tipikus
tűzvész, első könyve a világ-megismerésnek, mely itt fellobbant, hogy
rossz leírásokban és csak töredékekben terjedve szét az országok fölött,
csak igen későn váljék termékeny hamujává a megismerés egy új vetésének.

A KOZMOSZ-KÉP VÁLTOZÁSAI AZ ARABOK FÖLLÉPÉSÉTŐL COLUMBUS KORÁIG.




A kozmosz-kép változásai az arabok föllépésétől Columbus koráig.

A római császárok birodalmának összeomlásával a germán és ázsiai
néptörzsek kettős ostroma alatt eltünt az a nagyszerü kultur-egység,
amely nem kevéssel járult hozzá, hogy előtérbe juttassa az egységre való
törekvést a természet-felfogásban is, a kozmosz felé fordított
tekintettel. Visszahozhatatlanul elmult az idő, mikor – mondjuk –
Demokritos mellszobra a germán határtartomány, a Tannus vidékén valamely
üvegablakkal elzárt és mesterségesen csővezetékkel fűtött villának
könyvtárpolczáról tekintett le s havas tájékra s ugyanakkor talán
ugyanennek egy másik mellszobra, egy másik, az afrikai sivatag
napfénytől fehér homokja felé nyilott villában állott.

Az új egység, mely egyidejüleg a felszabadult római provincziák egy
részében és magában Itáliában a győzedelmes kereszténység formájában
alakult, egyelőre nem adott semminemü kárpótlást. Lénye ellentétben
állott a kutatással. Részben a mindig hidegebbé váló, a világtól mind
jobban eltávolodó görög filozófia csődjének terméke is volt, amelyben a
hellének kombináló képessége végül kimerült, mert a kombináczió nem
tudott megbarátkozni a tények megfigyelésével; terméke volt a
rendezetlen kozmikus tények halmaza miatti boszuságnak is, amilyet
például Plinius hetvenhárom vaskos könyvében kritikátlanúl felhalmozott
anélkül, hogy felismerte volna az innen a kombináczióhoz visszavezető
utat. A kereszténység mind a kettőből rengeteg tápláló anyagot szítt
fel, amely egyesülve az erkölcsi-szocziális alapgondolattal,
tulajdonképpeni nagy haladási csirájával, és a kornak vele mindenesetre
korán összeelegyedő misztikus hajlamaival, segített neki megszerezni
világmozgató hatalmát. Mikor azt állítják, hogy a kereszténység – ha
talán akaratlanúl is – hatalmas haladást szerzett a kozmosz-képnek
egységeszméjével és minden embernek egységes felfogásával a meztelen
vademberig, akkor megfeledkeznek arról, hogy az egységnek ez a neme
sokkal inkább közvetlen tenyésztési eredménye a minden birodalomnak
népekben legváltozatosabbjának, a római birodalomnak egységes jogi
viszonyaival, mint egy olyan világnézetnek, mely csaknem azonnal
korlátokat emelt szekták képződése és vallási ellentétek által saját
hivei közé és emellett saját hiveit a pogányokkal szemben olyan merev
ellentétbe állította, amilyet a római birodalom már rég nem ismert a
barbárokkal szemben.[11] A jókora adag miszticzismus már a korai
kereszténységben sokkal inkább elszigetelt, semhogy szabad elmélkedésre
ösztönzött volna az emberiség egészéről: az aszkéta a pusztába menekült,
a kolostor elzárkózott a világtól, a pap a laikustól. Mint merőben
szocziális mozgalom is ránehezedett a kereszténység a tudományra. Az
ókori filozófusok és előkelő szellemi tobzódók mögött egy roppant nagy
tudatlan, neveletlen néptömeg állott, amely mélyen bele volt ragadva a
legdurvább babonába. A kereszténységgel ez a széles, alsó néptömeg
lépett előtérbe. És megboszulták magukat annak a néptől idegen
szibaritaságnak a veszedelmei. A filozófusok szava elhangzott, a
szocziális viharban megjelentek, sok ezerekre támaszkodva (hasonlóan
mint az alakuló román nyelvekben a megvetett népies latin nyelv) a
tudományban, azokon a helyeken, ahol Eratosthenes és Lucretius
tanítottak, a legrégibb, szivósan a népben megiratlan hagyomány útján
fennmaradt keleti kozmogóniai mesék, melyeket az új vallás csak meg
kellett hogy szenteljen, hogy az évszázadok sorára megint
legyőzhetetlenné tegye őket.

Miután a régi hatalmas alexandriai iskola térképei és földgömbei elégtek
vagy feledségbe merültek, _Kozmasz_ alexandriai szerzetes keresztény
geographiájába hirtelen visszatért valami lomtárból a már előbb említett
babiloniai (s Indiában is, ahol Kozmasz járt, meghonosodott) nézet a
föld alakjáról: a földet, melynek gömbalakját Ptolemaeusz napnál
világosabban kimutatta, úgy írja le, mint egy óriási, négyszögletü
alapból kiemelkedő hegyet, melynek csúcsa mögött a szilárdul zárt
mennybolton fel-alá jár a nap. A csillagok mozgatását angyalok végzik:
ez csak variánsa a régi chaldaeai asztrális isteneknek. A korai középkor
siralmas térképei felfrissítették az ősi semita fogalmat a föld
kerék-alakjáról három mathematikai pontossággal elkanyarított
földrészszel s a kerék középpontja Jeruzsálem lett. Egy misztikus
össze-visszaság ez, melyben az egész geografia természetesen
reménytelenül összeomlik. Rettentő figyelmeztetés van ebben az
összeomlásban a mi időnkre nézve is: az a figyelmeztetés, hogy mi lesz
belőle, ha a lusta közömbösség mind messzebbre halasztja el a valódi
népművelésen és a tömegeknek a tudomány eredményeivel való áthatásán
való munkát, míg végre egy szép napon valami társadalmi mozgalom a
fejére nő és az alkalmas idő elmulasztása megboszulja magát a durva
tudatlanság évszázadokig tartó uralkodásával.

*

Ami a román-germán népekből ama történeti végzet hatalma alatt nem
válhatott: egy sémita népfaj, a hirtelen feltünő arabok váltak a
kozmikus gondolat hordozóivá.

Különös játéka a dolgoknak! Mialatt a Földközi tenger európai oldala
felől föl egész az északig a sémitaságtól talán képzelhető legtávolabb
eső népei az indogermán néptörzsnek kétségbeesetten iparkodnak, hogy
egész gondolkodásukat hozzáidomítsák egy őshéber hagyományhoz (a
kereszténységgel együtt járó ótestamentom révén) és ez erőlködésükben az
egész természettudományi kutatást parlagon hagyják és mélyen az antik
ismeretek szinvonala alá engedik szállani, ugyanennek az ősi
kulturtengernek keleti, déli és nyugati partvidékén az arabok
személyében megjelenik a sémita-törzsnek egy friss fogékonyságú ága és
megmenti a klasszikai kulturát. Szintén egy nagy vallás-alapítás, a
Mohammed tanítása ébresztette új, intenzivebb életre, de itt ez a
folyamat organikusabb, nem foglalja le a gondolkodást annyira egészen a
maga számára, mint odaát a keresztényeknél: az erőteljesen felingerelt
fölvevő-képesség, melyet egy szerencsés véletlen érintkezésbe juttatott
a hellén bölcseség örökségével, a vallási problémák fölött legalább
huzamos időn át a természet eseményein való elmélkedés felé fordul.
Mesés gyorsasággal növekszik az arab birodalom politikailag a szétomlott
római császárság egy óriási darabjává, a Kelet megszentelt
kulturterületeitől Spanyolországig. Erre a hódítás és vándorlás hamar
véget ér, állandó kultur-centrumok fejlődnek ki és a kezdetbeli sivár
vallási fanatizmus és a később a vallási megkövülés hatása alatt itt is
elkerülhetetlenné váló scholasztikus elposványosodás közé a békés
szellemi munka hosszú korszaka ékelődik be, amely nem a legcsekélyebb
mértékben esik javára a kozmosz-képnek.

Amaz első fanatikus napokhoz még hozzáfűződhetett az a legenda, hogy
Amru, Omár Kalifa hadvezére Alexandria elfoglalásakor (641 Kr. e.) a
város fürdőit hat hónapig a nagy klasszikai könyvtár könyveivel
fűttette.[12] Nagy Károly kora táján ellenben (800 Kr. u.) Bagdadban
Harun al Rasid jogara alatt már olyan kultura virágzott fel, amely még
egyszer összefoglalni igyekezett a görög szellem minden kombináczióját
és egyuttal a Kelet minden tudás-anyagát egész Indiáig és Khináig. Az
efezusi keresztény zsinaton egykor, 431-ben Nestorius konstantinápolyi
patriárkát csúfosan elitélték hitetlenség vádja alatt, mert a Krisztus
emberi és isteni természete kérdésében saját véleménye mert lenni.
Hiveinek menekülniök kellett s ezek Perzsiában, Mezopotániában és
Arábiában telepedtek meg. Szabadabbak lévén felfogásukban, mint a
hivatalos egyház, eljuttatták a kereszténység előtti görög irodalom
műveit Elő-Ázsiába olyan időpontban, mikor a nyugaton ezeknek a görög
mestereknek még a nevei is feledésbe mentek. A legnagyobb kultur-kincs
megmentése volt az, ami ezen a keskeny hídon átjutott, mert sziriai
közvetítéssel az antik kozmosz-kép maradványai később eljutottak
Bagdadba, a kalifák oltalmába: _Arisztoteles_, mindenek előtt azonban
_Euklides_, az alexandriai mathematika mestere, és Ptolemaeus az
asztronomus és geographus, megelevenedtek és alapot adtak az arab
szellem saját munkájának, amely a megfigyelésnek és kombinácziónak min
den újabb szaporulatát szervesen beleillesztette a nagy fejlődési sorba.
Mikor a görög világnézet ama klasszikusai aztán sokkal később
Spanyolországból arab közvetítés révén ismét eljutottak a román-germán
világhoz, az arabok kezeiből frissen és elevenen kerültek ki, mindennemü
kommentárokkal és újkori kibővítésekkel, nem mint poros
pergament-tekercsek, melyek valahol mint a piramisok mesés buzája sok
évszázad éjjelét be-befalazott pinczében aludták át. A körül az idő
körül, mikor nyugaton a Jámbor Lajos és fiai közti áldatlan viszály
folyik, Al-Rasid utódja, _Al-Mamun_ lefordíttatja arabra Ptolemaeus
asztronomiai főművét, ami mindenesetre összehasonlíthatatlanul nagyobb
kultur-tett, mint az iskoláinkban sajnos nagyon is gondosan tárgyalt
viszálykodások a birodalmak felosztásáról. Ezzel mindenek előtt meg volt
mentve _a föld gömbalakjáról_ való tanítás, mely a keresztény
országokból úgyszólván nyomtalanul ki volt irtva. Ugyanaz a kalifa
megújította Eratosthenes ókori kisérleteit és megpróbálta egy geográfiai
szélességi fok pontos méréseivel megfejteni a földgömb valódi
nagyságának problémáját. Az eredmények gyöngék voltak, de ami ebben nagy
volt és a haladást jelentette, az nem az eredmény volt, hanem a kisérlet
metodusa. Csillagvizsgáló intézetek keletkeznek, persze még most is
nagyító készülékek nélkül, ami a megfigyelést most is, mint azelőtt a
szabad szemmel látható csillagok helyi eltolódásaira korlátozza,
amelyekhez aztán mathematikai spekulácziók fűződnek. Az arabok
virágkorukban mindenek előtt _számoló_ nép. Joggal figyelmeztet a mi
használatos _algebra_ szavunk (al gebr val-mokábala, annyi mint
összekapcsolás és összehasonlítás) az ügynek éppen arab mathematikusok
által való föllendülésére. A misztikus elem, mely a mathematikai
tehetséggel, elég sajátságosan, gyakran együtt jár a világ történetében,
emellett bőségesen felburjánzik a csillagoknak az ember életi
részleteire való befolyásáról szóló asztrologiai álmodozásokban,
csakhogy itt is, mint egykor Babilonban, aránylag ártatlan formában. Ha
meggondoljuk a borzasztó ugrást például Lucretius tisztára okszerüen
fölépített Kozmosz-képétől a középkori keresztény csodahit féktelen
önkényességeig, akkor az arab asztrologia is csaknem még nagyon
mérsékelt kompromisszumnak tünik fel, mely a természetes causalitas
leglényegesebb elemét legalább fogalmilag megőrizte: az istenség a
szilárdul megállapított csillagpályák konstellácziója által hatott az
emberek sorsára, mint valami változhatatlan természeti törvény által. És
ahol az arab filozófia a legszabadabban emelkedik fel, ez a természeti
törvény pantheisztikusan összeolvad az isten-fogalommal, egyetlen
causalis kapcsolat maradt a Jupiter vagy Mars vándorlásaitól az emberek
születéséig és haláláig. A kapcsolat mindig álmodott maradt, de az ilyen
örök törvények érzése által átlelkesített asztrologia legalább aránylag
mindig jobban megfért az igazi asztronomiával, mint a semmiből való
teremtés tana szerinti metafizikai önkénynyel. Schiller a maga elmés
módján, ahogy Wallensteinnel elmélyítteti és kozmikusan indokoltatja az
asztrologiát, találóan ragadta meg ennek a dolognak a gyökerét.

Mint _a föld képének_ az emberek tudatában való kitágítói az arabok nagy
dolgot műveltek. A született utazónép voltak, mozgékonyak és
simulékonyak, ebben az értelemben igazi utódai az ókori fönicziaiaknak.
Mikor tulajdonképpen igazában beleelegyednek a világtörténetbe, már
akkor kereskedelmi összeköttetéseik eredeti hazájukból kiindulólag
messze délre terjednek Afrikában. Maguk is sivatagi nép voltak s egymás
után hódítják meg a nagy északafrikai sivatagi tartományokat és mélyen
behatolnak a néger területekre, országokat alapítva és mecseteket
építve. A homályos hajós-mesék ködéből náluk emelkedik ki először
Madagaszkar titokzatos szárazföld-maradványa, mely egykor mint a
fél-majmok hazája soha nem sejtett fontosságra volt jutandó a darwini
kutatásra nézve.[13] Az Indiai-oczeán ismeretessé válik egész a
Sunda-szigetekig, Khina meg éppenséggel jól ismert ország. És hogy
minden a földgömb déli fele felé tett lépéssel, a föld képével
egyidejüleg, _egy új égbolt_ megpillantásával a világkép is felével
megnövekszik, épp úgy arab kutatók szeme pillantja meg először – s ez
mindenesetre fontos pillanat a kozmosz történetében – a minden kozmikus
_ködfoltok_ legcsodálatosabbikát és legnagyobbikát, az úgynevezett nagy
_Magelhan-féle felhőt_, mely magányos pompában köríti a mennyboltozat
csillagtalan déli pólusát. Egy ezredévvel a mi időnk előtt, amely a
ködfolttal kezdi tudományos kozmogóniáját! Az arab kulturának sajátszerü
áthelyezkedése Spanyolországba egyidejüleg lehetségessé teszi, hogy _az
északi országok_ ismerete, melyet egykor a rómaiak nagy fáradsággal
szereztek meg, ne menjen veszendőbe: _Edrizi_ geografus (1154 körül Kr.
u.) maga is meglátogatja Skótországot és följegyzi a neveket egész a
Farői-szigetekig, sőt amennyiben a magyarázatok helyesek, egész Izlandig
és a normannok mesés Winlandjáig (Amerika).

Edrizi térképe azonban megmutatja az arab bölcseség korlátait is. Az
arabok megmentették Ptolemaeus geográfiáját és egyes részletekben ki is
bővítették, de szentesítették egyuttal ugyane Ptolemaeus leginkább
sarkalatos tévedéseit is. Ptolemaeus az Indiai-oczeánt egy második
köröskörül zárt Földközi-tengerré tette meg. Afrika keleti partja
szerinte derékszögben fordult és ívet írva le hozzákapcsolódott
Ázsiához. Az arabok uraivá lettek ennek a keleti partnak egész
Zanzibarig és mégis osztoztak ebben a tévedésben. Edrizi Madagaszkarja
összeolvad Sumatrával és Jávával egyetlen szigetté, melynek Guamara a
neve. Ebben a Guamarában csaknem az a «Lemuria» közvetítő kontinens
tünik elő, melyet bizonyos darwinista hypothesisek mint az emberi nemnek
a harmadkor óta elmerült őshazáját akarnak ezen a vidéken rekonstruálni.
A belső-afrikai folyók hálózata Edrizi térképének másik, bár
megbocsáthatóbb csodálatossága: a Nilus és Niger (Ghana) közös forrásból
indulnak ki nála.

Mint az asztronomiában, a _kémia_ területén is, a legmélyebb kozmikus
kijelentések e bölcsőjében, megmutatkozott az arabok misztikus érzéke,
és pedig sokkal hasznothozóbban, mint ugyane kor keresztény népeinek
hasonló hajlama. Mialatt a keresztény misztika elkergetett a
természettől, az arabok misztikus tevékenysége az ő «alchimiájuk»-ban
mégis csak fölfedezésekre vezetett. A fémek átváltoztatását, a
varázserejü bölcsek kövét nem találták meg. Mialatt azonban tervszerüen
ezt keresték, akaratlanúl valami összehasonlíthatatlanúl termékenyebb
dolog állott elő: _a kisérletezésben_ való ügyesség, a nagy methodus _a
természet megkérdezésére_, hogy az ember kicsalhassa titkait egy ügyesen
rendezett vallatással. A felismerés kezdettől fogva abban volt, hogy _a
természet nem hazudik_, hogy öröktől fogva változatlan törvények
uralkodnak benne, melyek bizonyos meghatározott előfeltételek között
határozott és kiszámítható dolgokat örökre változhatatlanúl hoznak
létre. Mikor az alchimista egy darab vasat tett a kék vitriol-oldatba és
észrevette, hogy a vas bizonyos idő múlva eltünik, de helyette egy darab
réz van ott, akkor arról álmodozott, hogy nyomában van a fémek
átváltozásának, melynél fogva egykor aranyat is fog csinálni rézből. A
következtetése téves volt. A réz benne volt az oldatban és kivált a vas
helyébe, mikor az oldat magába szítta a vasat. A kisérlet azonban, mint
ilyen, győzedelmesen végre volt hajtva. Homályos sejtelem támadt _a
chémiai rokonságok_ természetéről. Észrevették, hogy a misztikusnak is a
természetes folyamatokon át kell megtennie az útját. Az arab alchimia
minden _kisérlete_ egy-egy _lépés volt a kémia felé_, holott a világtól
elidegenedett keresztény aszkéták minden misztikus-filozófiai
spekulácziója hátralépést jelentett messze a hellén kozmosz-kép mögé.

A biologia területén is lényegében a korai középkori kulturátlansággal
szemben való ellentét fokozza az arabok értékét, bár alapjában véve
maguk keveset alkottak e téren. Csaknem ezer évig – a Kr. u. 14-ik
századig – uralkodott a keresztény iskolákban zoologiai kompendiumképpen
az úgynevezett «_Physiologus_», egy értéktelen tákolmány, amely
alapjában véve a zoologiát csak úgy fogta fel, mint a bibliai (azaz a
bibliában véletlenül említett) állatok magyarázatát. Az araboknak
ellenben, már a tizedik században bizonyos hogy voltak kielégítő és
hozzátételekkel ellátott fordításaik _Aristoteles zoologiai műveiből_.
Aristotelesen nem jutottak túl. Plinius valószinüleg ismeretlen maradt
előttük. Utazásaik a világban nem egy új állatfajt ismertettek meg velük
a Vörös-tenger tengeri tehenétől India röpülő kutyájáig (egy növényevő
bőregér), sőt talán, ha hinni lehet bizonyos problematikus
magyarázatoknak, a Sunda-szigetek oráng-utángjaig és az ausztráliai
világ határának erszényes állatjaiig. Mint a rómaiak, az arabok is, mint
praktikus botanikusok részt vettek a Földközi-tenger mellékének a keleti
flórával való feldíszítésében I. Abdurrhaman kalifa ültette az első
datolya-pálmát Spanyolországban. Egészben véve ezen a téren kevés
maradt, amit tettek, ha nem kortársaikról, hanem az abszolut
gyarapodásról veszszük a mértéket. A biológia órája még nem ütött. Az
organikus világ csodás gazdagsága még nem állott mint uralkodó kép a
mennyboltozat vagy a kémiai jelenségek csodás gazdagsága mellett.
Hiányzott minden világos rendszer és ezzel a kiindulás a törvényhez a
forma-tömegen innen. A külső alkalmazkodások mind újra szembetüntek: a
madáré a levegőhöz, a tengeri állatoké a vízhez és megadták a vézét egy
első, durva rendtáblázatnak. _Az anatomiai szétbonczolástól való
irtózás_ azonban még az arabnak is legyőzhetetlenül vérében volt és
megbénította a haladást.

Világtörténeti szerepüket mint megmentő és megőrző nép azzal koronázzák
meg az arabok, hogy – a legszélsőbb ellentétben a khinaiak elzárkózó
kultur-fösvénységével – műveltségüket a legszerencsésebb módon tovább
tudják adni abban a pillanatban, mikor politikai hatalmuk összeomlik és
a keresztény népeknél bizonyos krizis megy végbe a szellemi fölemelkedés
irányában. Kulturájuk egy része visszavándorol a keresztesekkel a
nyugatra. Magában Itáliában II. Frigyes, a nagy Hohenstaufen alatt olyan
keveredés kezdődik, amelynél a felvilágosodott keresztény világ legjobb
elemei már teljes készséget mutatnak. Spanyolországban végül az arab
tudományművelés virágzásának tetőpontja – különösen az orvosi tudomány
virágzott itt – kultur-csőd nélkül, simán megy át az alakuló új, román
uralomba. Ugyanakkor, 1492-ben, mikor az arabok utolsó birtoka spanyol
földön, Granada, elesik, erre a bukásra várakozik, mint nagy utazási
terve végrehajtásának hosszas küzködés utáni kedvező pillanatára
_Columbus Kristóf_.

Oly közel érintkezik az arab korszak vége és a columbusi-korszak kezdete
a kozmosz-kép történetében!

A tulajdonképpeni átmenet már rég végbement: Columbus terve magában véve
is csak olyan pillanatban volt egyáltalán lehetséges, amely már
keresztül ette magát a föld kerékformáját ábrázoló térképen és Kozmasz
világ-hegyén Ptolemaeus tanításáig a föld gömb-alakjáról és hogy ezen
keresztül tudta enni magát, az közvetlen terméke volt az arab
tudománynyal való összeolvadásnak.

Mielőtt ebbe a hatalmas columbusi korba belépnénk, vessünk egy rövid
pillantást a kozmosz-képnek előzetes fejlődésére a keresztény,
mindenekelőtt a germán országokban. Erősen hangsúlyozni kell, hogy
Columbus és Kopernikus kora nem nő ki spontán önmagából olyan fényesen,
de nem is nyugszik merőben az arab-görög örökség alapján. Egy
semmiesetre sem jelentéktelen hullám jött közvetlenül a keresztény
középkorból is. A keresztény tudományt az előbb geográfiai csődjénél
hagytuk el. Ez azonban csak a középkor első, teljesen terméketlen
felének kifejeződése. Ez az idő a kozmoszképre nézve olyan mértékben
értéktelen, mint a kultur-történet egyetlen más korszaka sem. Ennek az
értéktelenségnek a tetőpontja megdöbbentő nyiltsággal mutatkozik meg egy
tényben, mely amióta nyomára jöttek, mindig a legélénkebb érdeklődést
keltette. Körülbelül éppen az ezredév fordulóján, mialatt a keresztény
világ halálos félelemben ostorozza magát, a világ megjósolt végét várva,
és II. Ottó német császár fáklyafénynél meredt szemmel nézi Nagy Károly
holttestét az aacheni sirboltban, hogy tud-e feleletet egy mélyen
meghasonlott, a természettől eltávolodott kor kétségeire, ekkor fedezik
fel a normannok Izlandon és Grönlandon túl Amerika szárazföldjét. Az
utazásaikról szóló történetek úgy hangzanak, mint a mese. Zöld part
merül fel, ahol a vad amerikai venyige zöldel, az idegen partvidéket
elnevezik «jó borföld»-nek, harczok folynak a vad benszülöttekkel. A
látogatást megismétlik, az országban megtelepednek, hajók vitorláznak
ide és oda. De oly hirtelen, ahogy jött, oda is van a világtörténetnek
ez a csillogó délibábja. A gyarmatok elpusztulnak, politikai változások
mindent háttérbe tolnak. A dolgok hívó szava azonban – és ebben van az
idő szegénységének jellemző vonása – időközben nem lett közkincsévé a
keresztény kulturának. Csak néhány északi krónika tud róla és az
összeköttetések megszakadásával minden felbomlik, mintha kioltották
volna. Columbus nem tud minderről semmit, mikor annyira másforma terveit
szövi egy világutazásról olyan térkép előtt, amely az arabok által
megmentett antik forrásokra támaszkodik. Columbus nélkül tehát
Amerikának ez az egész első felfedezése a kozmosz-kép kitágulására
valósággal épp oly hatástalan lett volna, mint például Uj-Zéland
fölfedezése a maorik polinéziai népfaja által, sok idővel Tasman és Cook
utazásai előtt, melyek az európai kultur-világnak az első hirt hozták a
szigetről.

A lassú fölfelé haladást ellenben az 1000 és 1492, Columbus éve, közti
években, nem szabad alábecsülni. Ebből táplálkozik a
columbusi-kopernikusi napok hatalmas fénye. A többé vagy kevésbé
verekedő kedvü, szerzetesi prédikáczió által csak másodsorban
befolyásolt normann utasok helyébe lép ez öt évszázadban egyfelől a
keresztény kereskedelmi összeköttetések különösen Velenczéből kiinduló
állandó kiterjeszkedése Ázsia felé egész Khina közepéig. Az utat itt
Marco Polo utazásai törik meg, kinek lelkes leirásai a kelet-ázsiai
arany és fűszerországokról beleoltják az európaiak lelkébe a nagy
ideált, hogy valami módon közvetlenül odajuthassanak. Egy nyilván szük
gazdasági alapon nyugvó ideál, mely azonban a világkép gazdag
kibővítésére is vezetett. A másik oldalon a szükös egyházi bölcseség
szétbomlik önmagában. Az antik tudomány szivósan belefuródik a
Földközi-tengerből kiindulva a keresztény dogmák merev khinai elzáró
falába. Üldözve és eretneknek kimondva bár, mint az ördög műve és
szemfényvesztés, bevonulásukat tartják a természettudományok. De éppen a
legnagyobb szellemek, mint Albertus Magnus és Rogerius Bacon (mindketten
a 13. század közepén) erre a «szemfényvesztésre» adják magukat.
Emlékükről, mint a kozmosz-kép megváltozásának első harczosaiéról nem
szabad megfeledkezni. Galilei sokkal későbbi szenvedéseinek története
jobban magára vonta a világ szemeit, mint az oxfordi Rogerius Baconé, a
merész francziskánus barát, akit a geográfia és fizika iránti hajlama
miatt ismételten eretnekké nyilvánítottak és börtönbe vetettek. Pedig
Galilei kora lehetetlen lett volna ezek nélkül a keserves előmunkálatok
nélkül. Galilei fényben tündököl, sorsa így kétszeresen megható;
Rogerius Bacon csak halványan világít elő a homályos háttérből, de az ő
sebei is az emberiség sebei.[14]

Ha visszatekintünk az egész keresztény középkorra, egy dolgot nem
tagadhatunk meg tőle. Ha az arabok voltak megmentői annak, amit az ókor
elért, akkor a keresztény középkor első, egészen tudomány nélküli ideje
bizonyos értelemben legalább elhasználatlan szántóföldet teremtett egy
olyan idő számára, mikor a tudomány visszatért. A renaissance előtti
utolsó évszázadok valamennyire hasonlítanak egy bár kiszáradt, de a
legkisebb erőre is kétszeresen termékennyé vált földdarabhoz. Mint ahogy
mindenkivel megesik a földön: parlagon hagy egy eszmét az agyában; évek
múlva ismét hozzányúl és egyszerre csak észreveszi, hogy hozzájárulása
nélkül bámulatosan megerősödött a nyugalom idejében. Igy esett ez a
középkorban is. Sok évszázadig távol esett látókörétől Ptolemaeusz
világrendszerével; most újra visszatért és mintha az ugaron hagyás által
minden értettebb lett volna, ezután a visszatérés után aránylag rövid
idő alatt oly messzire jutottak, hogy Ptolemaeuszból Kopernikus lett.

Egyes elszigetelt tapasztalatok nagy tömegét felhalmozta az exclusiven
szerzetesi korai középkor is. Ez most hirtelen mind mozgásba jött.

Semmilyen helyen nem válik ez annyira nyilvánvalóvá, mint éppen
Kopernikusnál. Emlékezhetünk még a sajátságosan elmés módra, ahogy
Ptolemaeus vagy példaképei a planéták mozgását konstruálták: minden
planéta nem közvetlenül a föld körül forog, hanem egyidejüleg a
főpályáján még egy sereg kis kört ír le, az epicyclusokat. Ezeknek az
epicyclusoknak exact kiszámításakor most már mind világosabban kiderült
egy dolog. A Merkur és a Venus, a nap és föld között álló két bolygó
epicyclusainak középpontjai a nagy körön pontosan ugyanoly gyorsan
mozogtak, mint maga a nap, a többi bolygók epicyclusai ellenben úgy
mozogtak, hogy a nagy körön-mozgás mind csekélyebb lett, a főmozgás és
az epicyclus-mozgás summája azonban szintén pontosan megadta a napmozgás
sebességét. Évszázadokig forgott ez a sajátságos számviszony a fejekben.
Bizonyára sokakéban derenghetett az egyszerü következtetés: a nap, a nap
a középpont, ezek a planéták köztünk és a nap közt vannak, amazok a
földön túl és maga a földgömb is mozgó planéta. Csak egy merész fej
kellett hozzá, amely a számításnak ezt a végtelen egyszerüsítését
ajánlani merte a bibliai és a klasszikai tekintélylyel szemben.
Kopernikusban megvolt ez a bátorság. Galilei szenvedett érte utólag.
Alapjában véve azonban csak az a folyamat ment végbe, mint a szikránál,
mely a puskaporos hordóba esik: a feszítő erőnek meg kellett lennie; ezt
a feszítő erőt a középkornak kellett felhalmoznia.

Hasonlókép állott a dolog Columbus esetében. A fűszer és aranyországok
fontosabbak lettek, mint valaha. A tengeri hajózás megerősödött. A
kompasz megtanított a magányos víz-sivatagban megtalálni a helyes utat.
Éppen az Atlanti-óczeán határán, Portugáliában és Spanyolországban a
kultura nyomatékosan megszilárdult. A legközelebbi szigetcsoportok,
melyek mint oszlopok meredtek ki a tengerből, már jól ismert területek
voltak: Columbusnak magának is volt birtoka Porta Santón, Madeira
mellett. Ehhez járultak a régiek mondái a nyugati országról. És jött a
föld gömbalakjáról szóló tanítás. Behaim Márton megszerkesztette
glóbusát. Itt is készen állott tehát minden a tettre.

A nagy technikai találmányok, melyek, igaz, hogy időben kissé később, a
kozmoszképet két egészen új oldaláról a végtelenségig kiterjeszteni
voltak hivatva, anélkül, hogy egy nagy kalandor-vállalat kellett volna
hozzá, mint a Columbusé: _a távcső_ és _a mikroszkóp_, szintén épp oly
hosszú múltra tekinthettek vissza. Amit később Galilei meghódítandó
volt, azt Rogerius Bacon már sejtette. A merőben gyakorlati haszon
egyelőre a szemüvegek előállítására vezetett. A Columbus és Kopernikus
utáni idő hallatlan szellemi megrázkódásában egymástól függetlenül
három-négy helyen is jutottak arra a geniális gondolatra, hogy hasonló
üvegeket párosával egymás mögé lehet helyezni, és ezzel megvolt a
fegyver, amely aztán betörte a mennybolt kapuját és következményeiben
megnyitotta az organikus élő rejtély-világának kapuját is.

A renaissance fordulója táján minden készen volt. A kultura, mely oly
sokáig meg volt oszolva az arabok és keresztények között, ismét egységbe
záródott. Az oly sokáig törmelékekbe temetett és csak idegen nyelvü
népeknél még élő ókor új hangot kapott. A kereszténységhez bomlási
folyamat erjedett. _A művészet_ olyan módon kezdett felvirágozni, hogy
kétségtelen lett: ugyanolyan kor egyengeti a maga útját, mint a hellén
idő volt, ahol szintén Phidias állott Anaxagoras mellett és közvetlenül
Aristoteles előtt és egy nagy, szabad kozmosz-kép révén a templomok
oszlop és szoborpompája túlnőtt a nép szükös vallási képzetein,
formálisan kozmikus eszmék, mély bensőségü ritmus-kinyilatkoztatások
felé. Aki még ma is föltekint a római Szent Péter-templom fénytől átjárt
boltozatára, vagy elmerül Michel Angelo Mózesének daczos
márványnagyságába, az megérzi a renaissancenak ezekben a csak látszólag
szorosan egyházi művészeti csodáiban s minden vonalukban a kozmikus
vonást, impulsiv kitörését egy olyan világnézetnek, mely visszatér a
természethez és hirtelen új országokban, új csillagokban, új
törvényekben kiterjeszkedve látja maga előtt ezt a természetet.

Az emberiség még nem állott ily dicső kor előestéjén. Nem csoda tehát,
ha az izgalom minden területet elfogott és a nagy egyéniségek sora
csúcsosodott ki csaknem egyszerre a tömegből, amilyet semmiféle más
korszak nem ismer, olyan erős, akaratos, kényszerítő erejü egyéniségek,
hogy az azután következő egész haladás úgy tünik fel, mintha csuppán
csak az ő geniális felfogásuktól függne. A valóság szerint azonban csak
az van megtestesülve bennük, aminek a _maga egészében_ ennek az órának
szerencsés megérettségében meg volt vetve az alapja.

A MODERN VILÁGKÉP ALAPVETÉSE.

I.

KOPERNIKUSTÓL KEPLERIG.




A modern világkép alapvetése.


I.  Kopernikustól Keplerig.

Végig kisértük a kozmos-kép kialakulását gyermeteg kezdeteitől fogva.
Eleinte mint rezgő, elmosódó délibáb tünt fel, naiv tükörképe homályos
első megfigyeléseknek, melyet izgékony, de szabályozatlan képzelet
varázsolt a kék mennyboltozatra. Láttuk aztán, hogy lett a görögség
virágkorában ebből a szétfolyó szinjátékból egy gigantikus, ritmikusan
szabályozott oszlop-építménynek első viziója, melyben minden részletnek
megvan a maga logikai helye és minden oszlop segít az egészet hordani.
De még most is csak vizió maradt. Maga a természet felismerésének
temploma még nem volt meg: csak egy álom róla, melyet az érett
művész-szellem már csaknem a megvalósultnak igazi képmásáúl festett ki
nagy körvonalaiban. És láttuk, hogy halványodott el, hogy foszlott szét,
hogy rejtőzött el egy sötét harczias kor füstfellegei mögé még ez a
vizió is, mintha még túlságosan jó, túlságosan magas volna az emberiség
számára, mig végül, a középkor legsötétebb napjaiban, jóformán csak mint
egy elhangzott kor halvány regéje, mint egy gyönge, aggasztó lidérczláng
lebegett át a fekete éjszakán. Láttunk időket, mikor továbbépítésről nem
is lehetett szó, hanem csak az első építőmesterek eszméinek fáradságos
megmentéséről. Annál a fordulónál, melyet legutóbb szemléltünk, ez a
varázs végre megtörött. A görög oszlopcsarnok megint elkezdett ragyogni
és úgy tünt fel, a renaissance első napjaiban, mint egy új, megszabadító
megváltás. Abban a pillanatban azonban, amikor fénye kezdte köröskörül
átsugározni a sötétséget, sajátságos jelenség mutatkozott. Köröskörül
felhalmozott épületkövek hevertek. A kedvvel dolgozó, megaczélozott
munkások egy generácziója állott készen, hogy belefogjon a viziónak
szilárd, leronthatatlan építménynyé való átalakításába. És az első
szerencsés pillanatban, amikor a régi fény láttára, mely mint egy
elmerült korona kelt ki az éjszakából, hirtelen tudatára jöttek az új,
csöndben felhalmozódott erőnek, megvetették az alapját a
természettudomány igazi korának, melynek ma is részesei vagyunk.

Nem igen lehetséges például Galilei és a mi napjaink kutatása közé
bármiféle alapvető választófalat emelni. Bármennyi küzdelem és tévedés
van is közben, a nagy vonal ettől fogva egységes.

_A kutatási módszer_ alapkérdéseire vonatkozólag nincs többé kétség.

Ez a módszer azonban, abszolut igazság-követelésével, csak az ismertre,
megfigyeltre szorítkozó voltával és lassú, vesződséges, kimért,
lépésről-lépésre, megfigyelésről-megfigyelésre haladásával, egészen
határozott theoriájával a kisérletről, mely elzárja az utat minden
fantasztikus előrehaladás és ugrás elől, ez a módszer maga is alapjában
véve ismét egy nagy, tisztúlt világnézet terméke és eszköze. Ez a
világnézet tehát ezentul épp oly állandó, mint a módszer.

Lényege abban áll, hogy nem egy állítólag «kinyilatkoztatott» vagy egy
művészileg «kigondolt» világképből indul ki, hanem inkább mint jövőbeli,
mint még ezután kivivandó czélt tüzi maga elé a világképet. Valahol csak
időközben Galileitől Darwinig épületkövet épületkőre gyüjtöttek, ott át
voltak hatva attól a reménytől, hogy ezekből a kövekből tágas és
kielégítő világkép fog összeillesztődni. És tulajdonképpen ez a fenkölt
vonása az egész fejlődésnek e korszak kezdetétől fogva: a magasabb
egység, amely a módszer mögül kiviláglik. Ha minden áron bele akarjuk
keverni a «vallásos» szót, akkor ez utóbbi szempont alatt a
természetkutatók csöndes munkáját Kopernikustól és Galileitől fogva
kétségkivül vallásos műnek is mondhatjuk, sőt talán a vallásos
tevékenység képzelhető legmagasabb formájának, amennyiben a kutató
egészen biztosan tudja, hogy ő és talán utána még megszámlálhatatlan
nemzedék egészen önzetlenül, – a teljes világ-megismerés legmagasabb
értelmében – egészen díjtalanúl és kielégítetlenül kell hogy dolgozzon
és fáradozzon és mégis dolgozik és fáradozik. Oly követelése ez az
önmegtagadásnak, mely nek ekkora súlyát csak egy rendkivül erős
_kedélybeli_ elem teszi elviselhetővé, amelyet alig lehet a másféle
vallásos lelkesedés legmélyebb csiráitól megkülönböztetni. Végzetes, bár
gyakran és nem egy zászlóra felírt és nem egy jelszóban fennen
hangoztatott tévedés, ha a természetkutatás óriási eredményeit merőben a
szó durva értelmében materiális rugókra vezetik vissza, szembeállítva a
világtörténelem ethikai mozgalmaival vagy a művészi tevékenységgel. A
tudományosan képzett utazó önfeláldozása a lázat lehellő őserdőben vagy
a sarkvidék életölő hidegében, a magányos számoló lemondása a teleszkop
vagy a reszkető mágnestű előtt sehogyan sincs egyszerüen megmagyarázva
azzal, ha egyszerüen, hidegen rámutatunk a nagy utazások hasznára,
példáúl a gyarmatosításban vagy a mágneses megfigyelések hasznára a
kereskedelmi és hadi flották helyesebb vezetésében. Az új magasztosabb
és jobb világnézetért való csöndes törekvés és dolgozás kedélybeli eleme
nélkül a haladás egész bizonyosan nem lett volna akkora, mint a mekkora.
A közvetett kapcsolatot azért magától értetődőleg nem lehet tagadni,
mert a kutatás eredményei állandó kölcsönhatásban vannak az anyagi
haladással is. És ezzel a szóval: «vallásos odaadás», egyáltalán nem
csempésztünk bele semmiféle misztikus elemet. A kutató a maga
világfelfogását az egyedülinek és a legjobbnak tartja. Ebből az érzésből
nő ki az odaadása, végeredményben egy misztikusság nélküli
gyönyörérzésből, amely az ő szemében fölér a részletmunka minden
kinlódásával és őt lemondása daczára épp oly boldoggá teheti, mint ahogy
az első keresztény egyház kereszten vonagló vértanuját boldoggá tette
sziklaszilárd hite a boldogabb túlvilágban.

*

Columbus tette, melyhez a kozmos-kép történetének nagy fordulója,
amennyiben meghatározott dátumra van szükség, még a legjobban
hozzákapcsolható, maga is talán a legkimagaslóbb példa egyfelől az
emberi érdekek kapcsolatára, másfelől épp ama világnézet
megvilágítására.

Columbus Kristóf nem volt kutató a mi értelmünk szerint. A vallásos
nézetek, melyekben felnevelkedett és amelyeken belül egész életén át
skrupulus nélkül mozgott, mindenre inkább hajlandóvá tehették, mint a
természet felkutatására a világ felépítésének mélyebb felismerése
végett. Amikor elhatározta – és elhatározását emberileg mindenesetre
imponáló jellem-szivóssággal keresztül is vitte – hogy Spanyolországtól
nyugat felé vitorlázik, csupán csak az a gondolat uralkodott rajta, hogy
megkeresi a legrövidebb utat keleti Ázsia arany-országaiba. Álmában ez
út felfedezőjének látta magát, ama boldog szigetek aranykincseiből várta
jutalmát és a tisztelet ama tőkéjéből, melylyel a spanyol állam
kincstárának ilyen gazdagítója iránt bizonyára viseltetni fog. Igaz,
hogy a tudomány tényeire támaszkodott. A föld gömbalakja az ő szemében
biztos valóság volt, ha bizalmasával, Toscanellivel túlságos rövidnek
számította is ki, a spanyol félsziget és arany utáni vágyának czélpontja
(Japán) közti távolságot es sejtelme sem volt róla, hogy egy óczián
helyett kettőt és egyetlen megszakítás nélküli víz-mező helyett egy
közbenfekvő szárazföldet (Amerika) kell a világutazónak Ázsiáig
bejárni.[15]

Ez az «önmaga kedvéért való» tudomány azonban, a világkép kitágításának
szükségérzete maga, nem ragadta volna ki a szürke víz-sivatagra. Az
arany volt a csábító. A véletlen úgy akarta, hogy a merész, a mi
ismereteink értelmében vakmerő indiai út tényleg aranyban gazdag
országok fölfedezésére vezetett. Columbus maga sohasem jutott annak
tudatára, hogy más országot talált, mint amit keresett; mikor tettekben
gazdag, de a terméketlen becsvágy és az arany után való durva kapzsiság
szükségszerü csalódásaival is csordultig tele élete végére járt, még
mindig abban a hiszemben volt, hogy élete legszebb órájában, mikor az
első sziget fénye csillag módjára merült fel előtte az éjszakában, Ázsia
keleti tartományát érintette. És nem ő hozzá, hanem a kor egy békés
geografusához, Amerigo Vespuccihoz fűzi a hírnév, ha igazságtalanúl is,
az új földrész nevét, mikor kezdik valódi természetét felismerni. Az
egész rákövetkező spanyol hódítási korszakban az arany után való
vadászat marad a tulajdonképpeni nagy vállalkozások vezető csillaga.
Általánosan ismeretes, hogy mikép lett az ilyen «fölfedezések»
következményeképpen Amerika megszállása megrázó tragédiává, miképp
zúzódtak össze Mexikó és Peru páratlanul álló autochton kultur-államai
néhány évtized leforgása alatt és mikép pusztultak el a borzalom és
barbárromantika vértől gőzölgő keverékében egy rakás aranyért a kultura
kutatójára nézve megbecsülhetetlen kincsek.[16]

Mégis és mindennek daczára Columbusnak ebből az aranyat vadászó útjából
az igazi tudományos világnézet fejlődése olyan erőt szívott fel, hogy
Amerika fölfedezésével ebben is új és pedig valamennyi közt
legjelentékenyebb korszak kezdődik.

A rejtély megoldását az új természettudományi megfigyelések óriási, az
emberiségre nézve páratlanúl álló tömege adja, melyet ez az utazás
feltárt.

«Nem egy világrész – mondja Humboldt – hanem a földgömb csaknem
kétharmad része volt akkor új és ki nem kutatott világ, látatlan, mint a
hold tőlünk elfordult fele, mely az érvényben levő gravitácziós
törvények szerint örökre el van vonva a földlakók tekintete elől». Most
azonban sziget sziget után emelkedik ki a tengerből, utóbb maguk a
gigantikus kontinensek, melyeket csak egy keskeny föld-szalag köt össze,
hófödött hegylánczaikkal, a Nilusnál vízben gazdagabb folyamaikkal,
mennydörgő vulkánjaikkal, mesés új állat- és növényvilágukkal. _Erről az
új világról a biblia nem tudott semmit_. Az ünnepelt klasszikai ókornak
alig volt róla valami sejtelme. Mindjárt az első utazás csodát csodára
halmozott. Egy új csillagos ég nyilt meg, a sugárzó kereszttel, a déli
sark nagy ködfoltjaival. Kétkedő félelemmel vette észre Columbus 1492
szeptember 13-án (tehát első útján) először, hogy a mágnestű
horizontális elhajlása (declinatió) az Atlanti-tenger bizonyos
meghatározott helyén északkeleti irányból északnyugati irányba tér át.
Ez ismét egyike a nagy forduló pontoknak a magnetizmus történetében és
ezzel együtt a valódi föld-képnek az emberi szellemben való
fejlődésében. Néhány évtizeddel később Fernaõ Magelhaẽs expeditiója
megcsinálta a távoli mesés tettekre mind elámultabban figyelő világ
számára a nagy dolgot: egészen körülhajózta a kerek földgömböt.

Nem csoda, hogy – ha nem is annyira maguknak a fölfedezéseknek
forgatagában, mint inkább odahaza a csöndes tudós-szobában – a dolgok
kezdtek kicsirázni. Itt nem kérdezték a meghódított Mexikó aranyát vagy
drágaköveit; itt éleselméjü koponyák azt mérlegelték, mi desztillálódik
ki mindebből a világnézet átalakulása számára. A biblia és Ptolemaeus, a
legszürkébb és a legfényesebb ókorból való két tanítómester, mind a
kettőnek egyszerre száll alább az értéke. Ezzel szemben megnőtt a
bátorság a világképről való spekulácziók sommás megújítására, –
szerencsés eretnek-szellem mozdult meg.

A keserüségtől és önmaga okozta nyugtalanságtól épp akkor lobbant ki
(1506-ban) Amerika fölfedezőjének viharos élete, mikor Krakkóban a
későbbi frauenburgi kanonok, Kopernik vagy Köppernigk Miklós
(latinosított nevén Kopernikus, szül. 1473 február 19-én Thornban,
meghalt 1543 május 24-én Frauenburgban) elkezdte írni nagy művét _De
revolutionibus orbium coelestium_ (Az égi testek mozgásairól) czímmel.
Amilyen felforgató, a szó igazi értelmében «forradalmi» volt tanitása a
föld mozgásáról, épp oly békésen áll emberi alakja a kor minden
zürzavara közepett. Mialatt a világ megremegett Luther Márton harsona
szavától a pápaság ellen, azalatt az egész reformáczió harczok
leghatalmasabb tétele – amely nemcsak Rómát, hanem évezredek
világnézetét volt hivatva sarkaiból kiemelni – harminczhárom évig
kiadatlanúl hevert a szerény asztronómus iratai között, kinek szemében
minden világi hirnév közömbös volt. Akkor halt meg, mikor életének műve
éppen kikerült a sajtóból. Nem gyávaság volt, ami oly sokáig
visszatartotta. Folyton újra meg újra simítgatott rajta, mig a halál meg
nem állította tollát. Mint Kepler mondja: «a legmagasabb szellem embere
volt és ami különösen dicsőítésre méltó: szabad szellem».

Nem von le a fölfedező geniális művének értékéből semmit, hogy
ismeretesek voltak előtte a klasszikai ókor némely elszigetelt
nyilatkozatai a föld mozgásának lehetőségéről. Nem a _lehetőségről_
szóló ókori elmés aperçue – bár önálló – ismétléséről van itt szó, hanem
exakt kisérletről a meglévő gazdag megfigyelések összességének a
heliocentrikus (a napot a középpontba helyező) rendszerbe való hézag és
erőltetés nélküli beillesztéséről. Hogy mily nehézségeket kellett itt
legyőzni, Kopernikus valódi eredményeinél jobban mutatják _tévedései_.
Nagy könyve az égitesteknek háromszoros mozgását tanította. 1. A föld
évenkinti mozgását a nap körül nyugatról keletre való irányban. 2. Az
összes planétáknak ezzel egyező mozgását a nap körül. 3. A föld
mindennapi forgását saját tengelye körül nyugatról keletre való
irányban. Ez a három mozgás megfelel az igazságnak. Megtisztították a
rendszert Ptolemaeus ama bonyodalmas planéta-epicyclusainak többségétől
és teljesen fölöslegessé tették azokat a spekulácziókat, melyek az álló
csillagok egének a nappal és a planétákkal együtt való huszonnégy
óránkénti álmodott megfordulásáról szólnak. A planéták pályáinak
elliptikus alakjáról azonban Kopernikus még nem álmodott. Az a kisérlet
pedig, hogy mindent tökéletes körökre vigyen vissza, a részletekben
Hipparchos és Ptolemaeus nézeteinek zavarosságába szorította vissza. Az
epicyclusok nélkül még ő sem tudott _egészen_ ellenni. Hasonlóképp nem
lévén képes egy egészen szabadon lebegő gömb gondolatát felfogni,
ragaszkodott az ókorból fennmaradt tanításhoz a szilárd körökről vagy
szférákról, melyeken az égi testek mozognak. «Hogy mennyire bele volt
rögződve Kopernikus a szférákról való ősrégi tanításba, – mondja egy
német csillagász – mutatja az a nehézség, melyet a térben mindig
egyformának maradó föld-tengely okozott neki. Amig a föld állott még a
világegyetem középpontjában, akkor – még ha tengely körül forgónak
gondolták is – e tengely szilárd helyzete az állócsillagokkal való
vonatkozásban egyáltalán nem lehetett feltünő. Másképp állott azonban a
dolog, amikor a földet kör-mozgásban vitték a nap körül. Vegyünk pl.
közvetlenebb szemléltetés czéljából a föld pályájául egy kocsikereket és
erősítsünk rája egy kis földgömböt tengelye segítségével olyformán, hogy
ez utóbbinak a kerék kerülete felé bizonyos tetszés szerinti elhajlása
legyen, olyaténkép, hogy a földgömb kissé befelé, a kerék középpontja
felé hajoljon. Tetessünk most már a kerékkel, a ráerősített globuszszal
együtt egy félfordulást, akkor a globus még mindig elhajlik befelé, a
centrum felé. Igy kellett volna, hogy álljon a dolog a földdel is
Kopernikus nézete szerint, hogy a jelenség különösebb magyarázó ok
nélkül felfogható legyen. A valóságban azonban az évszakok
váltakozásának játéka a legkétségtelenebbül megmutatja, hogy a dolog
egészen máskép áll. Ha t. i. egy bizonyos meghatározott helyzetben a
föld-tengely felső végének elhajlása fentebbi példánkban befelé
történik, akkor, hogy a valódi állapotnak megfeleljen, egy fél fordulás
után kifelé kell hajolva lennie, azaz helyzetének önmagával
párhuzamosnak kell maradnia. Fentebb leírt mechanizmusunkban ezt csak
akkor hozhatnánk létre, ha a föld-tengely csak annyiban volna a
kocsikerékre ráerősítve, hogy a globuszt ugyan szilárdan megtartja, maga
azonban szabadon mozoghat. Akkor még egy sejtelmes erőt kell
belevonnunk, mely a tengelyt az egyszer vett irányban a keréktől
függetlenül szilárdan megtartja. Kopernikus valóban abban a véleményben
is volt, hogy egy efféle tengelymozgást kell mint az égitestek
mozgásának negyedik osztályát a számításokba belevonni. Ez súlyos
tévedés, melynek már Galilei is ellene mondott és melyet ma már csak nem
éppen könnyü észbeli megfeszítéssel tudunk világosan meglátni. _A
bizonyítékok_, melyeket Kopernikus a maga rendszere mellett fel tudott
hozni, – a mi szempontunkból nézve – lényegükben csak valószinüségi okok
voltak. Meggyőződése az egésznek igazságáról mégis sziklaszilárd volt és
csak egy idegen kéztől becsempészett névtelen előszó a kinyomtatott
könyv elején, melyben a haldokló mesternek semmi része sem volt,
rejtette el az egyházra való tekintetből a merész szellemi tett
veszedelmességét a mögé a kifogás mögé, hogy csak inkább játékos, mint
bizonyító erejü hypothesisről van szó.[17]

Amilyen gyorsan ez a kor élt, nem tarthatott soká, míg a valószinüség
kényszerítő bizonyítékok nyomása alatt csakugyan azzá lett, amit
Kopernikus prófétailag látott benne. Mert a kopernikusi eszméknek sorsa
épp oly magában álló volt, mint eredményük. Egy nehezen érthető
tudós-munka, hozzá még egy halott hagyatéka, melyet idegen kéz tett
közzé meglehetős gondatlanúl és amely csaknem abban a pillanatban
vettetett ki a világba, mikor a pápaság és a reformáczió összecsaptak s
a biblia és Szent Péter kulcsai között egy harmadik, az önálló tudomány
számára látszólag kevésbbé nyilt tér, mint valaha. A «mozgásokról» szóló
könyvnek az a sorsa lehetett volna, mint _Lionardo da Vinci_
(1452–1519), a hatalmas mester természettudományi eszméinek, melyek
kéziratokba eltemetve hatás nélkül maradtak a kor
természetfelfogására.[18] A könyvben magában még egészen ártatlanúl volt
egy ajánlás III. Pál pápához. De hogy erről az oldalról nem lehetett
békét várni, az magától értetődő volt. Formálisan eretnekségnek 1616-ban
nyilvánították a tanítást (a Galileivel való még említendő viszály
alkalmával), s ezt a tilalmat csak 1821-ben oldotta fel a pápai szék.
Alig ötven évvel a kopernikusi főmunka nyilvánosságra jutása után, 1600
február 17-én csaptak össze a római Compo di Fiorén a máglya lángjai
_Giordano_ Bruno, a szellemes filozófus fölött, akinek halálra érdemes
bűnei közt volt az is, hogy síkra szállott Kopernikusért. A mindenesetre
emlékezésre méltó helyet ma szép emlékszobor díszíti. Másfelől Luther
Márton, bár Melanchton legalább Kopernikus személye iránt meleg
érdeklődést tanusított, drasztikus szavakba foglalta össze véleményét:
«Ez a bolond az asztronomia egész művészetét teljesen fel akarja
forgatni, de a szentírás kimondja, hogy Józsue a napot állította meg,
nem pedig a földet». A reformált egyház a XVI. század végén teljes
erejével Kopernikus ellen fordult.

Még magának az illetékes tudománynak köreiből is nyomós ellenáramlat
indult meg, amely a szellem zsenge csecsemőjére vészthozó lehetett
volna. Az 1500. évnek utolsó negyedében a Sund magányos szigetén,
Hveenen, kitünő munkatársak táborkarától körülvéve lakott egy hatalmas
férfiú: _Tycho Brahe_, a daczos dán, kinek karakterisztikus alakja épp
oly élesen kiválik az akkori világ forgásából, mint ahogy fáradhatatlan
megfigyelő szorgalmának gyümölcse kiragyog az asztronomiai tudomány
dicső vívmányaiból. II. Frigyes, dán király, az asztronomiai kutatásban
szerencsés tevékenységü IV. Vilmos hesszeni tartományi gróf buzdítására
odaajándékozta Tychonak a szigetet élete fogytáig és segítségére volt,
hogy pazarló pompával átalakítsa a szabad égkutatás páratlanúl álló
azilumává. Tycho, a maga idejében az asztronomia vitathatatlan mestere
(1546–1601), illő nagyra becsülte Kopernikust. De ő szivós, praktikus,
számoló volt: a spekuláczió csak annyiban érdekelte, amennyiben
megkönnyítette számításait. Ahogy egykor Hipparchos visszatért a föld
nyugalmi helyzetéhez, mert úgy látszott, hogy számvetése így is megállja
a helyét, épp igy Tycho is azt hitte, Kopernikus rendszerének éppen
legfontosabb részére nincs szüksége: ő csak a Merkur, Venus, Mars,
Jupiter és Saturnus bolygók keringését fogadta el a nap körül, a napot
aztán mindezekkel a bolygókkal együtt a nyugvó föld, mint középpont
körül mozogtatta. Tycho rendszere igazi kompromisszum-rendszer volt a
régi és az új közt. De éppen az ilyen féldolgok váltak már nem egyszer
az egésznek legveszedelmesebb akadályozóivá.

Ebben az esetben épp oly hiábavaló volt a tekintélyre támaszkodó
ellenfél minden fáradozása, mint a becsületesen tudományosé. Egy nem is
sejtett technikai segédeszköz, a _távcső_ feltalálása hirtelen áttört
egy térbeli korlátot, mely az asztronomia első napjaitól fogva az ókori
Babilonban egész eddig az időig kérlelhetetlenül elzárva tartotta egész
egyik felét annak, amit ma csillagászat alatt értünk. Eddigelé az
agyvelő és az egyszerü emberi szem segítségével kutatták a csillagvilág
építményét. Most egy új, összehasonlíthatatlanúl messzebb vivő szerv
járult hozzá. És feltalálásának pillanata csaknem pontosan a kopernikusi
gondolat javára való kihasználásának pillanata is volt. Az idő két
embert állított a síkra, mindkettőt körüllengte annak a fenségnek a
borzongása, melyet Kopernikusnak az a világképe foglalt magában,
mindketten olyan férfiak, kik Kopernikus lángelméjének örökségét
egyesítették Tycho megfigyelő nagyságával: _Kepler_ és _Galilei_.
Vizsgáló kezüből megtisztultan került ki a mester aranya, s ezután már a
laikus szem sem téveszthette össze egy más, kisebb értékü fémmel.

Galilei életén még a nagy olasz renaissance alkonypirja ömlik el.
Velencze (Páduában), később Firenze befolyásos, világhirü tanszékeket
kinálnak neki; a legfőbb külső ragyogásig jut el; büszke, csaknem
elbizott titánszellem, teljes tudatában a maga óriási erejének,
kérlelhetetlen birája minden ferdeségnek és egyúttal mégis esküdt
ellensége minden tekintélynek. Aztán ráhanyatlik pályájára a pápai
üldözés komor árnyéka. De ekkor is, a borzalmas végnél, megmarad egész
életében egy nagystilü tragédia teljes lendülete. Kepler ő mellette a
szegény, ide-oda hajszolt, szerény udvari tudós a német vallás-háborúk
zürzavarában, anyagi inség kergeti örömtelen életén át s bár a római
inquisitio karmai megkimélik, ezzel szemben azonban hozzá van kötözve a
meztelen létfentartási küzdelemben korának legalantasabb és
legundorítóbb dolgaihoz, Prometheus, a grandiózus monda varázsa nélkül
és csupán azzal a dicsőségével, hogy minden kicsinyes huzavona közben
igénytelen és szeretetreméltó ember, akinek szelleme világot teremtett
magamagának, szabadabbat és fenségesebbet, mint minden más, amivel egy
szerencsés csillagzat megajándékozhatta volna e földön. Emellett a két
férfit barátság füzi egymáshoz és mindkettejükből kisugárzik a magát
fáradságosan felszabadító természettudományi világnézet legragyogóbb
fénye, Galileinél leghiggadtabban s márványsimaságú egyenletességgel,
Keplernél lobogva, változatokban gazdagon, itt-ott fantasztikus
vonásokkal, de épp azért a genialitásnak, az intuitiónak több jelével.

_Galilei Galileo_ (1564–1642) hét évvel időssebb, mint Kepler s tizenkét
évvel túl is éli őt. Életének tetőpontja az 1600-as évek elejére esik,
tehát száz évvel Columbus utánra s körülbelül szintén száz évvel
azutánra, hogy a fiatal Kopernikusban először megfogant a föld
keringésének gondolata. Fejlődésének ideje párhuzamosan halad
Shakespearéval, kivel egyugyanazon évben született.

Galilei 1592-ben lesz a mathematika tanára a Velencze fennhatósága alatt
álló paduai egyetemen. Magával hozza ide és hirdeti a fizika egyik
alapvető tettét: az esés törvényeit (azaz azokat a törvényszerüen
ismétlődő jelenségeket, melyek a földre leejtett kő szabad esésének
sebességében és a sebesség gyorsulásában a gondolkodó és számító
megfigyelő elé tárulnak) s más dolgokban is mint úttörő halad a fizika
területén diadalról-diadalra. Akkor, 1609 körül, Hollandiából az a hír
jut Velenczébe, hogy két meghatározott módon köszörült üvegnek egy
csőben való egyesítése útján távol álló tárgyak eddig nem sejtett
nagyításai érhetők el. _Feltalálták a messzelátót_. Hogy ki és hol
találta fel először, az alighanem sohase fog egész biztosan kiderülni.
Az 1200-as évek végén már voltak Olaszországban pápaszemek (tehát
egyszerü köszörült nagyító üvegek.). 1590-ben valószinüleg _Jansen
Zakariás_, egy middelburgi pápaszem-készítő, előállította az első
_összetett mikroszkópot_ több köszörült üveg megfelelő egymás
elé-tételének egyszerü elve alapján. Közkeletü hagyomány szerint
ugyanannak a férfiúnak kezéből került ki kevéssel utóbb az első távcső
is. Mások szerint ellenben ennek feltalálója egy másik middelburgi
pápaszem – köszörülő, _Lippersbey János_, akinek állítólag 1608 táján
sikerült a nagy mű. Bármi fontos maga az esemény, oly kevés jelentősége
van az első feltaláló nevének. Miután a pápaszem s a lupe már megvolt, a
legkisebb véletlenség is szükségszerüen rávezetett a több üveglencse
összetételére. Galilei a maga számára követelte a dicsőséget, hogy
tisztán annak a hírnek alapján, melyet szóbeszéd és egy levél útján
tudott meg, azonnal csinált maga is egy távcsövet. Annyi bizonyos is,
hogy 1609-ben olyan saját-készítette távcső volt a kezében, mely
meghaladta a hollandi apparátusokat használhatóság dolgában. Ez sem volt
egy távcső ideálja abban az értelemben, ahogy ma ezt a szót használjuk.
A mi tulajdonképpeni asztronomiai távcsövünket, amely ellentétben
Galileinek egy domborúan köszörült objectiv-lencséből és egy homorúan
köszörült ocularlencséből összetett készülékével két domború lencsével
éri el erős nagyításait (persze feje tetejére állított képpel), 2 évvel
később ajánlotta Kepler theoretikus alapon s 1613-ban állította elő
Scheiner, mig azután lépésről lépésre mai tökéletességére jutott.
Galilei távcsövének azonban az adja meg világtörténeti varázsát, _hogy
minden valószinüség szerint ő irányította először az ég csillagaira_.
Vágyódva függött a csillagokon annyi évezred szeme. Nép nép után tünt
el, Cheops és a szumer-akkad kultura óta az Eufrates völgyében egész az
alexandriai múzeum nagy napjáig és aztán ismét az olasz renaissance
szellemóriásaiig, anélkül, hogy a függönyt, melyet a szem korlátolt
látóképessége vont össze odafönn, áttörhette volna. A mathematikus
czirkulusai elrendeződtek, a számítás számjegyei lassankint valódi
hangot kaptak és elkezdtek prédikálni a világ épületéről. Maguk a
csillagok azonban távoliak maradtak. A vörös Mars, melyre Tycho
kitartása egy emberöltőt pazarolt és amely éppen Keplert lépésről
lépésre rávitte sajátságos pályaviszonyaival a legnagyobb
eszme-gazdagodásra Kopernikus óta, az ellipsis-alakú planéta-pálya
eszméjére, egyetlen parányi pont maradt a firmamentumon, amely alig
különbözött szinével a többi planétáktól. És ekkor következett az első
éjszaka: Galilei csillagvizsgálóján, az új tér-kicsinyítő eszközzel
kezében… és a fátyol lehullott! Plutarchos előre megsejtette s most egy
pillanat alatt valósággá lett. A holdban hegyek vannak, melyek
árnyékokat vetnek. Galilei hozzáfogott valószinü magasságuk
kiszámításához és némely köralakú, köröskörül hegy-ivektől bekeretezett
síkságot Csehország földi alakjával hasonlított össze. Ezt a hasonlatát
később gyakran ismételték. Beteljesült, amit Demokritosz a tejútról
jósolt, kezdett felbontódni egyes megszámlálhatatlanúl egymáshoz
halmozott csillagok fényére. A Plejádok csillagképe, ősidők óta szép
égijel, mely már Homérosz hőseinek is világított, hat vagy hét különböző
csillag helyett negyvenre oszlott, időmultával csaknem ötszáz lett
belőle. A leghatalmasabb, valóban úttörő fölfedezések azonban akkor
merültek fel, mikor a távcső a legközelebbi évek folyamán, egymás után
elkezdte átkutatni a _planétákat_. Dobogó szívvel, csaknem habozva a
megrendüléstől, hogy _ez_ éppen _most_ következik be, figyelt meg
Kopernikus hiveinek szaporodó kis csapata négy parányi fény-pontocskát,
melyek a Jupiter bolygó fehér korongja körül mozognak. A négy holdat
valószinüleg egyidejüleg több helyen és bizonyosan egymástól függetlenül
látták. Köztük Galilei, aki a fölfedezést a legintenzivebben fogta fel.
Mindenütt azonban, ahol csak egy gondolkodó fej felfogta a tényt,
parancsoló módon merült fel egy gondolat: a Jupiter e világában látták
maguk előtt először félreérthetetlenül azt, amit Kopernikus akart: egy
«rendszert», drabantokat, melyek szabadon mozogtak egy főégitest körül,
amely ismét maga is szédítő forgással egy nagyobb központi uralkodó
körül szalad. Az analogia a föld és a hold, valamint a nap és a planéták
között félreérthetetlen volt. S Kopernikus ez egyik igazolása után,
melyet nem vártak, mely magától adódott, csakhamar következett a másik;
amely még sajátszerübb volt. Ha Kopernikus rendszerének igaza van, akkor
helyzetének, mozgásának és megvilágításának megfelelően, a Vénus
planétának fázisokat kell mutatnia, mint ahogy a holdnál látjuk,
sarlóból teljesen megvilágított koronggá kell nőnie és fordítva. Látni
még halandó szem nem látta épp úgy, mint a Merkurnál sem, amelyre
ugyanez a törvény érvényes. Galilei távcsövében azonban 1610
deczemberében tökéletes világossággal tünt fel a Venus sarló-alakja. A
sarló a planéta akkori földközelsége miatt oly intenziv fényt árasztott,
hogy tekintve az objektum kicsiségét szabad szemmel lehetetlen lett
volna rájönni a gyanításra, hogy éppen most van sarló-alakban. Másfelől
nagy veszedelem fenyegette volna a kopernikusi rendszer hitelét, ha a
Venus azon az éjszakán nem mutatkozik sarló-alakban Galilei előtt. Igy
azonban ekkor nemcsak igazolás, hanem egyuttal alapvető jelentőségü
stich-próba is ment végbe, amelynél jobbat a legélesebb szkepszis sem
találhatott volna ki. Ptolemaeus rendszere összetört, megmenteni nem
lehetett többé. Magán az égen ott voltak Kopernikus könyvének
szövegillusztrácziói és akinek csak volt távcsöve, lapozgathatott az új
díszműben és új lapokat üthetett fel benne, melyeket Kopernikus
szellemileg már csaknem mind láthatott. A Vénus fázisaihoz csatlakoztak
csakhamar a Merkuréi. A napon sötét foltokat fedeztek fel és
visszatérésükből következtettek a tűzgömb saját tengelye körüli
forgásának tényére. A Marson és Jupiteren látható állandó sávok
csakhamar ugyanarra az eredményre jutottak ott is: mikor ezek a sávok
visszatértek, a gömb fordult egyet tengelye körül. A távcső lencséje
itt-ott egész idegenszerü dolgokat is mutatott, ha ezek nem érintették
is közvetlenül Kopernikust. A Saturnus gyűrűrendszere évekig gyötörte
Galileit. Látta a gyűrűk nyomait, melyek úgy tüntek fel neki, mint
valami kinövések, mint kicsiny támasztó golyók a planéta két oldalán.
Aztán látszólag eltünt a jelenség és a megfigyelő azt hihette, valami
érzéki csalódás ingerkedik vele. Csak sok évvel később tanította meg
Huygens a bámuló világot, hogy csakugyan hozzá kell szoknia egy szabadon
lebegő gyűrűképződmény gondolatához. Ha csakugyan valami analogia
nélküli új dolog előtt állottak, akkor már a nagy évszázad első
tűzlángjában felfedezett dolgok csak ezután kellett, hogy megtalálják
alkalmazásukat. A legérdekesebb efféle eset Cassininak a Galileiénál már
jóval későbbi időből való felfedezése a Jupiternek polusain való erős
összelapultságáról. Mikor ez a felfedezés bekövetkezett, még nem tudtak
semmit ugyane jelenség meglétéről a földgömbön és az égi analogia ebben
az esetben a szó szoros értelmében megelőzte a földi tényállás
felismerését.

A csillagos ég is mintha kegyesnek akarta volna mutatni magát és mintha
élénkebben ragyogtatta volna csodáit a legjobban megfeszült emberi
figyelem ez idejében. Óriási hosszúságú üstökösök mentek át épp akkor a
föld látókörén, az első nagy üstökös a távcső feltalálása után 1618-ban,
1664-ben és 1680-ban pedig mások, melyek befödték a fél eget több mint
husz millió mértföldnyi hosszuságú farkukkal. «Uj» csillagok lobbantak
fel, a legnagyobb és legsajátságosabb éppen a Kopernikus és Galilei
közti idő fordulóján. Tycho, a Kopernikusban kételkedő, akkor vette
észre, mikor 1572 november 11-én hazafelé ment laboratoriumából, csaknem
a Kassiopeja csillagkép zenitjén. Hófehér fénye túlsugározta Siriust és
Jupitert. Az előtte való este pedig – Tychonak úgy tünt fel – még
egyáltalán nem is volt meg. A csillagász munkásokat hivott elő, hogy az
egyszerü emberek itéletével bizonyíthassa be, hogy szeme nem szenved
hallucinácziókban. Bizony, a csillag igazán ragyogott. Átderengett a
felhőkön, végül élesen előtünt nappal is. Mikor aztán az év véget ért,
fénye alábbhagyott, a csillag sárgás-vörös lett, szemmel láthatóan
sötétedett, végül már csak ólomszinüen állott, mint a távoli Saturnus az
égen, s aztán 1574 márcziusában örökre eltünt a fegyvertelen szem elől.
1604 körül, kevéssel Galileinek a távcsővel nyert első győzelmei előtt
hasonló esemény következett be a kigyóvivő csillagképében. A két esemény
közé esik azonban egy rokontermészetü, de még rejtelmesebb jelenség
megfigyelése. Nem egy «új», hanem periodikusan változó csillagról volt
itt szó a czethal csillagképében. Később a «Mira», a «csodálatos» nevet
adták neki. Mint szép, pirosan ragyogó állócsillag 1596 augusztusa és
októbere közt egyszerüen eltünt az égről Fabricius, a szorgalmas
megfigyelő szeme elől, hogy a következő év februárjában ismét előtünjön.
Ma tudjuk, hogy a Mira valóban kifényesedik és elhomályosul nem egészen
egy évnyi szabályszerü periodusban és hol csaknem elsőrendü, hol pedig
csak másodrendü csillagképpen, sőt néha egyáltalán nem is tünik elő. Igy
elegyedett bele ez a «csoda» – is az asztronomiai csodáknak az 1500-as
években és az 1600-as évek első felében feltünő nagy korszakába és
támogatta az égi mozgalom általános eszméjét, melyet Kopernikus oly
szerencsésen és elhatározóan indított meg.

Ha meggondoljuk, hogy a távcső hozzájárulása a 16. és 17. század
fordulójának nagy eszméihez többé-kevésbbé véletlenségnek tekinthető,
melyet egy meglepően szerencsés pillanat vetett bele az anélkül is
előretörő időbe, akkor azoknak az embereknek a sorsát, akik ezt
öntudatosan élték át – első sorban tehát Galileiét – különösen
megáldottnak kell mondanunk. Galileinek azonban a legkeserübben meg
kellett ismernie a visszáját is. Leplezgetés nélkül hirdette
felfedezéseit s szállott síkra Kopernikus tanításáért. Rossz csillaga
akarta úgy, hogy 1610-ben engedett a rábeszélésnek s Páduából, ahol a
velenczeiek alkalmazták, átköltözött Firenzébe. Időközben azonban a
hitbuzgók közt valóságos pánik tört ki a tudós büszke szabadszellemüsége
miatt. Róma igazi hivei ösztönszerüleg érezni kezdték, hogy itt egy oly
reformáczió kezdődik, melynek távcsöve még aggasztóbb, mint a biblia
eredeti szövege, melyet Luther kijátszott. 1614-ben egy dominikánus,
Caecini nyilvánosan föllépett Firenzében és az Apostolok cselekedeteivel
így mennydörgött: «Galileai férfiak, mit állotok és néztek az égre?»
Galilei arra a hatalmára támaszkodva felelt a dominikánusnak, melylyel
sajnos, már Firenzében nem birt. Caecini és hivei erre a pápánál tettek
panaszt. V. Pál pápa (Kopernikus egyszerü szelleme még III. Pálnak
ajánlotta a _De revolutionibus_-t!) egy bizottság véleményét kérte ki.
Ez a bizottság 1616 február 24-én kijelentette, hogy valóban «képtelen,
filozófiailag téves és valósággal eretnekség, a napot a világ
középpontjába helyezni és a föld mozgásáról szólni, mert kifejezetten
ellentmond a Szentírásnak». Erre hivatalos dekrétum következett, amely
elrendelte Kopernikus művének «suspendálását», amig «kijavíttatik» és
szigoruan eltiltja mindennemü helyeslését. Galilei személyes tilalmat
kapott és egyelőre az összeütközés külsőleg el volt hárítva. De ez csak
a nagy vihar előtti csönd volt. 1623-ban új pápa lépett a római trónra,
VIII. Orbán, kit Galilei előbbi barátságos próbák alapján
veszélytelennek tartott. 1632-ben új könyve jelent meg a tudósnak, egy
dialogus Ptolemaeus és Kopernikus rendszereiről. Jó barátok
közvetítésével, egy idegen kéztől származó enyhítő előszó árán, épp úgy,
mint egykor Kopernikusé, megkapta Rómában a kinyomatás engedélyét.
Ellenfeleinek azonban megszerezte azt az óhajtott alkalmat, hogy a régi
harczot új erővel kezdjék meg. A pápával elhitették, hogy Galilei őt
magát tette nevetségessé dialogusának egy együgyü alakjában. Ugyanekkor
hirtelen előállottak egy dokumentummal, melynek értelmében Galilei az
előbbi intés alkalmával állítólag személyesen kötelezte magát, hogy
felhagy Kopernikus tanításával és nem fogja többet hirdetni. Ha ez a
dokumentum valódi, akkor megvolt benne az ürügy a szószegés miatti
panaszra, az inquisitió működésbe lépett és Galilei, ha szilárd marad,
Giordano Bruno sorsának ment elébe. Galilei ekkor hamisítottnak
nyilvánította a dokumentumot és nincs még árnyéka sem semmiféle
bizonyítéknak, hogy felfogása téves volt. Tiltakozását az
inquisitionális törvényszék mégis elvetette. 1633-ban Rómába idézték és
kihallgatták, vita folyt arról, hogy csakugyan alkalmazásba vonták-e
ellene a kínpadot, vagy csak fenyegették vele. A vita ma sincs eldöntve.
Galilei ebben az időben csaknem hetven éves, beteges öreg ember volt,
akit csak nagy ügygyel-bajjal, hordágyon hoztak Firenzéből Rómába. A
testi kinzás gondolata tehát kétszeresen borzalmas. De a merőben
szellemi kinzás, amelyről szó volt, talán még nagyobb kínszenvedés volt
neki, mint minden hüvelykszorító és egyéb testi kín. Galilei kétségkivül
el volt telve azzal a tudattal, hogy az ő élete még hasonlíthatatlanúl
értékes a tudomány számára. Még sok mondani valója volt és utóbb
csakugyan mondott is még jelentékeny dolgokat. Valószinüleg mérlegre
tette a hamuvá égett hitvalló martiromságát és az önfentartás
kötelességét egy oly tudomány számára, melynek e pillanatban nagyobb
szüksége volt csöndes munkásokra, mint hangos vértanukra.

Nagyon rövidlátónak kell lennie, aki nem látja be, hogy a kötelességek
ilyen összeütközése is lehetséges. Galilei úgy cselekedett, mintha arra
az eredményre jutott volna, hogy jobb, ha megtagadja tanításait és
tovább kutat, mintsem hogy megégettesse magát és megőrizze morális
hírnevét. Bizonyára nem volt ez neki könnyü dolog, büszke szelleme
számára bizonyára ez volt nehezebb része a martiriumnak, melyet vállalt.
1633 jun. 22. az a sötét dátum, melyen az ország és Kepler mellett az
egész kor legnagyobb tudósának a római inquisitió palotájában le kellett
térdelnie és az evangeliumra tett kézzel esküt kellett tennie a
kopernikusi tanítás megtagadására. Az itélet eretnekségre gyanusnak
mondotta ki, mert olyan tanításban hitt és ragaszkodott hozzá, «amely
hamis és ellenkezik a szent és isteni irással; t. i. hogy a nap a
középpontja a föld körének, hogy a nap nem mozog keletről nyugat felé,
hogy a föld kering és nem centruma a világnak, hogy ez a nézet
valószinünek tartható és védhető, holott a szentirással ellentétben
állónak találtatott és nyilváníttatott». Miután Galilei ezeket a
«tévtanokat» és eretnekségeket esküvel megtagadta, elitélte és
megátkozta, bizonytalan időre szóló börtönre «kegyelmeztek» neki, azzal
a klauzulával, hogy a három rákövetkező három évben «hetenkint egyszer
el kell mondania a hét vezeklő zsoltárt». A néphagyomány ehhez hozzáfűzi
azt a legendát, hogy a megkinzott ember az aktus végeztével dobbantott a
lábával és ezekben a szavakban tört ki: «és mégis mozog!» Gondolni
bizonyára gondolt ilyet, de talán nem annyira haraggal, mint inkább
bizalommal. A föld mégis mozgott… ha ő nem prédikálta is nyiltan…
Galileli nem nyerte vissza többé szabadságát. Szigorú felügyelet alatt
maradt. Mindazáltal szüntelenül kutatott végső órájáig, amennyire
korlátozott helyzetében tehette. A távcsövét már nem érinthette többé,
mert a pör után csakhamar teljesen megvakult. Mikor a halál 1642-ben
elszólította, a «gyanus ember» holttestét nem volt szabad a családi
sirboltba temetni. Hátrahagyott kéziratainak egy részét nagy
ügygyel-bajjal megmentette tanítványa, Viviani és elrejtette. Viviani
halála után hozzá nem értő kezek felfedezték s kevés hiján makulatura
gyanánt adták el. A véletlenség mentette meg őket.

Rövid vonásokban ez Galilei tragédiája. Nem egy részlet benne
történelmileg homályos. Ezek a helyek azonban keveset mondanak, szemben
azzal a szellemi sötétséggel, mely Galilei birái felett lebeg. Rájuk
vonatkozólag nincs többé kétség. Taktikai szempontból Galilei elitélése
még az akkori egyházi pártra nézve is roppant nagy hiba volt. Mert
Galilei martiriuma több kárt tett benne, mint bármely más esemény a
világnézetek harczában. Az a hatalom, mely rátette kezét Galileire – így
érezték már annak a kornak jobbjai is – akármilyen volt is az
álláspontja, elvesztette nagy czélját és visszafelé vezetett a
kulturátlanságba. Nem pánik következett – ahogy hitték – az 1633-iki
nagy drámára, hanem nagyon _üdvös felébredés_.




Lábjegyzetek.

[Footnote 1: Gondoljunk az ismeretes példára a majomról, amely a tűznél
melegszik, de azt a következtetést már nem tudja levonni, hogy fát kell
a tűzre tenni, hogy égve maradjon. Ezzel ellentétben a primitiv ember,
úgy látszik, a föld minden pontján eljutott a mesterséges tűzszítás
valami módon való ismeretéig. A kétségbevonhatatlan oksági
következtetések egész sorát különben kevésbbé komplikált esetekben
számos állat is meg tudja csinálni.]

[Footnote 2: Az európai mammuth-kori embernek megfelelően Amerikában
minden valószínűség szerint, mint a Pampas-vidékek már rég kihalt
mastodon-elefántjainak, óriás lajhárainak (Megatherium) és óriás örvös
állatainak (Glyptodon) kortársa élt az ember. A két utóbb említett
teremtmény volt talán a legkülönösebb és legfeltünőbb emlős állatforma,
ami valaha létezett, valósággal démoni rút alakok, amilyeneket semmiféle
fantázia nem tud megalkotni.]

[Footnote 3: Az a furcsa eset, hogy a mult század huszas éveiben egy
derék svájczi tudós, Seuchzer János Jakab, egy a harmadkorból való
óriási szalamander csontmaradványait egy megfulladt özönvíz-kori ember
csontvázának találta vélni, a későbbi időben sok nevetésre adott okot.
Az «özönvíz-előtti» kifejezést különben a közéletben szokásszerűen
használják minden kihalt állatformára s ebben a formájában ez a
kifejezés sok fogalomzavarnak lehet okozója. Ideje volna már véglegesen
leszámolni az ilyen szavakkal való visszaéléssel. Még ha föltesszük is,
hogy egy állat, mint a kihalt mammuth-elefánt, egy «özönvíz»-ben
pusztult ki, amire nincs semmiféle adat, akkor is ennek a mammuthnak még
ma is élő kortársait, mint pl. a rénszarvast «özönvíz-előtti»-nek
kellene neveznünk. A «diluvium» tudományos műszavának, mint egy hozzánk
még nagyon közelálló föld-történeti kor megjelölésének, nincs az
«özönvíz»-hez semmi köze.]

[Footnote 4: A khinai hagyomány szerint már a Krisztus előtti harmadik
évezredben két udvari csillagászt, Hi és Ho volt a nevük, halállal
büntettek, mert dorbézolás közben elmulasztották egy napfogyatkozás
előleges bejelentését.]

[Footnote 5: Egy mammuth-elefánt rajza, belevésve egy meglehetős nagy
mammuth agyarából való elefántcsontlemezbe, 1856-ban került elő a Vezère
folyó jobb partján, Madelaine állomásnál, Francziaország délnyugati
részében. Az ormány, a fölfelé hajlott agyarak, a sörény és egyéb, hideg
klimához alkalmazott szőrözet néhány vonással elég jellemzően van
visszaadva. 1874-ben már sokkal jobb állatrajzokat is találtak –
csakhogy ezek nem mammuthot ábrázolnak – a thayingeni barlangban,
Schaffhausen mellett. Sajnos, ezek közé kétségtelen hamisítványok is
keveredtek, s ezek friss benyomása alatt nagyszámú kiváló kutató ellene
fordult minden ősvilági állatrajz, tehát ama francziaországi rajz
hitelességének is. Meggyőző ok azonban arra, hogy egy bebizonyított
hamisítványból minden további ok nélkül, a legkülönbözőbb helyeken és
legilletékesebb kutatók által talált holmik hamisított voltára
következtessünk, nincsen. Az olyan általánosságban kimondott ok, hogy
egy durva barlanglakó nép egyáltalán nem készíthetett abban a régi
időben felismerhető állatrajzokat, teljesen értéktelen, ha olyan példára
alkalmazták, mint a mi mammuth-vázlatunk: aránylag nagyon elmaradt
természeti népek némelyike bámulatos ügyességet tanusít a rajzban és
egyúttal bőséges anyagot ad a párhuzamnak.]

[Footnote 6: A mi tizenkét részből álló állatkörünk, ahogy a görögöktől
átszármazott miránk, minden valószínűség szerint még a babiloniaiaktól
származik. A spekulácziók, melyeket évek előtt az állatkörnek egyiptomi
ábrázolásához kapcsoltak, mely az 1821-ben Párisba szállított denderahi
templom előcsarnokában látható, teljes cáfolatot nyertek e kép valódi
korának megállapításából (a római császárság kora, nem pedig az
ős-egyiptomi kor.)]

[Footnote 7: Krisztus előtt 332-ben Nagy Sándor, Aristoteles tanítványa
megalapítja Alexandria városát Alsó-Egyiptom partján. Mikor a
maczedoniai király birodalma halála után összeomlik, egyiptomi örökösei,
a Ptolemeusok Alexandriát választják székvárosukúl. Az ő védelmük alatt
a város a görög tudománynak páratlanúl álló főiskolájává válik. Egy
dúsan dotált intézet, a _muzeum_ (Musaion), melylyel világhírű könyvtár
van összekötve, módot nyújt a tudósoknak, hogy közköltségen, minden
egyéb kötelességtől mentesen tanulmányaiknak élhessenek. Euklides, a
mathematika «Elementum»-ainak szerzője, Eratosthenes geografus,
valószínűleg Hipparchus csillagász és sokan mások élvezik ezt az
azilumot, melynek csak a római császárság vége felé üt a halálos órája.
Mindenesetre a görögség legnagyobb diadala volt, hogy abban az időben,
mikor politikai önállósága megtört, a nagypompájú fejedelmi székvárosok,
melyek ebből az összeomlásból kiemelkedtek, nem tudtak szebb ékességet
kitalálni a maguk számára, mint a tudománynak ilyen ápolását.]

[Footnote 8: Hogy Afrikának ez a legrégebbi és teljes két ezredévig meg
nem ismétlődött körülhajózása megtörtént-e, vitás kérdés, de valószínü.
Herodotos (Kr. e. 450) mint hihetetlen állítást említi, hogy a
főnicziaiak (mikor keletről nyugat felé körülhajózták a Fokföldet),
végül «jobb felől kapták a napot». Ez a hagyomány, a mely előttünk
Herodotosz kételyeivel szemben épen a «leginkább meggyőző érv e
tudósítás igazsága mellett», mint Humboldt mondja. A karthagóiak sokkal
később, Hanno vezérlete alatt (mintegy 470-ben Kr. e.) a nyugati
oldalról igyekeztek Afrika partját kikutatni a nélkül, hogy a Fokföldig
eljutottak volna. Ez alkalommal fedezték fel a nagy emberszabású majmok
létezését Nyugat-Afrikában s ezeket ők nevezték el gorilláknak. Ez a név
megmaradt a mi zoologiánkban is.]

[Footnote 9: Hogy a görögök kozmikus sejtelmeinek lánczolatához még egy
utolsó szemet adjunk, megemlítjük, hogy Strabónál mint logikai
következtetés merül fel az a sejtés, hogy az Oczeánnak Hispánia és India
közti áthajózásakor hihetőleg közbeeső lakható földterületekre lehet
bukkanni. A _Medea_ drámában, mely a római császárság korából való és
szerzőségét Senecának tulajdonitják, ezt jövendöli a kórus: «Fognak
jönni évszázadok, melyek előtt meglazítja sorompóit és kitárul a föld
kereksége. Thule (Izland!) nem lesz akkor a tartományok között a
legszélső.» A kombináczió itt is szellemileg nyitva látta a kaput. Hogy
valóság szerint is megnyissa, az egy fokkal későbbi kornak volt
fenntartva.]

[Footnote 10: Az az elevenség és jellemző élesség, melylyel a japáni
rajzolók régi idő óta vissza tudják adni az állat és növényformákat, még
meglepőbb, mint minden, a mibe a klasszikai népek ebben az irányban
képesek voltak. Mai legjobb állatfestőink csak tanulhatnak tőlük. Már
pedig a kinaiaknál és japániaknál olyan népekről van szó, kiknek
_tudományos_, könyvekben letett zoologiai és botanikai leirásai egész a
legújabb időkig nem multák felül az ó-kor leggyöngébb műveit (Plinius),
a jobbakat ellenben el sem érik. Az ilyen példákban ép oly élesen szembe
tűnik a művészi fejlődés önálló nagysága, mint – sajnos –
terméketlensége is az egyetemes kulturhaladásra nézve, ha elszigetelt
virág marad, kapcsolat nélkül egy kor tudásával és világnézetével.]

[Footnote 11: A históriai viszonynak ez éles megfogalmazása
természetesen semmiesetre sem érintheti azt a szerepet, melyet a
kereszténység ethikai magva mindenütt, a hol humános elveiben csakugyan
érvényre jutott, a tudományos odaadás morális alapja számára is
játszott. Csakhogy ekkor a «kereszténység» szónak olyan jelentést adunk,
a mely a históriáival, a hogy használni szoktuk, semmiképen sem esik
össze. Ha a legrégebbi és legbecsesebb keresztény tételek kincséből
kiemelünk egyet – mint pl. azt, hogy: «Az igazság szabaddá fog titeket
tenni!» – akkor világossá válik, hogy egy ilyen tétel nem állhat
ellenmondásban a természetkutatással és hogy ez mindenütt, a hol
világosan megértették, a legtermékenyebb talajban verhetett gyökeret. Ez
alatt a jelige alatt az alexandriai tudomány nyugton tovább dolgozhatott
volna. Hogy azonban ez a sors nem jutott neki, sőt hogy az alapjában
való átváltozás és egy nehezen és lassan gyógyuló szakadás állott be az
igazság kutatásában, ez döntő bizonyiték kellett hogy legyen arra, hogy
a középkori kereszténységben egészen más és külsőleg sokkal hatalmasabb
tényezők jutottak túlsúlyra.]

[Footnote 12: A romboló szájába azt a nyilatkozatot adják, hogy ezekben
a könyvekben vagy csak az van, ami a Koránban, a mohammedánok szent
könyvében, akkor tehát fölöslegesek, vagy pedig eretnekség van bennük,
tehát elpusztítandók. Ez inkább úgy hangzik, mint a későbbi szűkkeblű
koránmagyarázat paródiája s mintha valami szabadabban gondolkodó arab
tudós találta volna ki. Az igazi alexandriai könyvtárról itt semmi
esetre sem lehet szó, mert ez akkor már régesrég el volt égetve;
legfeljebb keresztény könyvekről; de még ezeknek az arabok által való
elpusztítása ellen is szólanak okok.]

[Footnote 13: Madagaszkar az arab kozmografiában a _Rok_ óriásmadárnak a
hazája, mely szerintük mesés nagyságú tojást tojik. S csakugyan az
utóbbi évtizedekben óriási, a struccztojásnál hatszorta nagyobb és
tömegre 150 tyúktojással fölérő tojásokat találtak a szigeten. Az a
talán struccz-fajta madár (Aepyornis maximus), mely ezeket tojta, úgy
látszik, teljesen ki van irtva és csak töredékes csontdarabok révén
ismeretes. Ez az eset arra tanít, mily óvatosaknak kell lennünk, mikor a
régi források különös állításait egyszerűen besorozzuk a mesék közé. A
legkülönbözőbb, egyenesen valószínütlen helyeken kellett az újabb
kutatásnak a legősibb tradicziók becsületének megvédésére síkra
szállania. Csak a mult század térképein tüntek fel újra a Nílus nagy
forrás-tavai, melyeket a klasszikus ókor már ismert. Schweinfurt és
Stanley révén a legújabb időkben ismerkedtünk meg a belső-afrikai törpe
népekkel, holott a pygmaeusokról szóló monda már régesrégen ismert
ilyeneket a legsötétebb világrész szívében. Az óriási tintahalak
(Kraken) a nyilt tengeren, melyekről régi norvég írók hátborsóztató
regéket regélnek, addig voltak nevetség tárgyai, míg kétségtelen
maradványaik eljutottak muzeumainkba, – különböző lágyrészeik
spirituszban, valamint egy Japánban fogott ily «Kraken» természethű
modellje a berlini természetrajzi muzeumban láthatók.]

[Footnote 14: Rogerius Bacon (nem tévesztendő össze Shakespeare
kortársával, Verulami Baconnal) az egyházi állapotokról mondott éles
kritikájával bizonyos értelemben előfutárja volt Luthernek. Csakhogy a
reformáczió, melyért síkra szállott, és melyért több mint tíz évig
szenvedett a börtönben, sokkal jobban a természettudományi kutatás
hatása alatt állott, tehát ebben sarkalatos elvi különbség választja el
Luther későbbi merőben egyházi kisérleteitől. A francziskánus rend tagja
volt s Oxfordban mint tanító merész igazságérzettel lépett fel a vak
tekintély-hit ellen és – mint Humboldt mondja – az egyik pápától (IV.
Kelemen) megvédve és kedvezményekben részesítve, a másik kettőtől (III.
és IV. Miklós) mágiával vádolva és bebörtönözve végigszenvedte minden
idők nagy szellemeinek viszontagságos sorsát.]

[Footnote 15: Toscaneli firenzei asztronomus (1397–1482), kora
legkiválóbb kutatóinak egyike, a portugall kormány kivánságára 1474-ben
szakvéleményt adott arról, hogy mily messze lehet a nyugati tengeri út
Japánig. Már a legnevezetesebb ókori források is sokkal rövidebbre
vették ezt az utat Spanyolország és Kelet-Ázsia közt, mint a milyen.
Toscanellinél a közbeeső tér annyira összezsugorodik, hogy Japán
körülbelül arra a fokra esik, a hol San-Francisko van és a közben fekvő
Atlanti-Oceánba a térkép becsempészett egy Antiglia nevű rejtelmes
szigetet, a mely a valóságban soha nem létezett és melynek nevét később
úgy, a hogy megörökítették az Antillákban. Toscanelli térképe kisérte
Colombust utján és épen tévedéseivel szilárdította meg bátorságát.
Strabo gyanításait a föld másik oldalán levő szárazföldi területekről
nem ismerte és ép oly kevéssé maradt fenn valami arról, hogy tudomása
lett volna a normannok fölfedezéseiről és telepítvényeiről Észak-Amerika
partvidékén. Ez mindenesetre még különösebb véletlen, ha fenn akarjuk
tartani azt a különben erősen kétségbe vont állítást, hogy ő maga is
volt 1477-ben Izlandban, a hol egészen bizonyosan tudtak a
«Winland»-ról. A véletlenségek lánczolata épen ilyen időkben, a
melyekben minden meglevő viszony megrázkódik, negativ és pozitiv
irányban kimeríthetetlen szokott lenni, mert a legkisebb esemény is
következményekben hasonlíthatatlanul gazdaggá lehet. Ha Colombus első
útján 1492 október 7-én nagyon kicsinyes okból (egy repülő
papagálycsapat, melyről egy délnyugat felé fekvő szárazföldre lehetett
következtetni, volt elhatározásának magva) nem változtatta volna meg
utjának irányát, akkor hajói a Golf-áram sodrában Floridába vagy talán
északabbra, Virginiába jutottak volna és ha az aranyra való vágyakozás
nem hajtotta volna őket mindig Közép-Amerika felé, akkor Észak-Amerikát
a spanyolok szállották volna meg s nem vethette volna meg benne lábát a
germán faj. De ha Columbus egész flottája ekkor elpusztult volna, akkor
is, nagyon kevéssel utóbb, 1500 április 21-én, a portugal _Cabral_
kényszerűségből felfedezte volna Dél-Amerikát. Cabral ugyanis a
Jóreménység foka felé való utjában észrevétlenül belejutott az
æquatoriális áramba és váratlanul szembe találta magát Brazilia
partjával. Mindezek a félreértések, véletlenségek és lehetőségek azonban
nem bizonyítanak semmit, ami az ellen szólna, hogy Columbus tette,
amennyiben a föld gömbölyű voltára és Toscanelli térképére támaszkodott,
tudományos gondolkodás eredménye volt.]

[Footnote 16: A mexikói és perui kultura varázsa az óvilági
befolyásoktól való függetlenségükben rejlik. Ismeretlen gyökerekből
aránylag hirtelenül virágzott fel, hogy még hirtelenebb véget érjen.
Mint minden kulturához, ehhez is a tudományos tevékenység sokat igérő
kezdetei voltak kapcsolva. Az ismert mexikói «naptár-kő», mely
évszázadokig be volt falazva a mexikói kathedrális egy oldalfalába,
emlékeztető lehet a közép-amerikai asztronómia önálló csiráira.
Eredetileg valószinűleg óriási napóra volt; közepén a nap képe van
ábrázolva, sajátságos jelektől körülvéve, melyek valószínű, bár
vitatható föltevés szerint az aztek nép vallásos ünnepeit jelentik.]

[Footnote 17: Kopernikus könyvét 1543-ban, a szerző halála évében,
nyomtatták ki Nürnbergben. Kopernikus csak a «De revolutionibus» czímet
adta neki. A kiadó, Osiander lutheránus predikátor tűzte hozzá a címhez
az «orbium coelestium» szavakat, elhagyta Kopernikus valódi előszavát és
egy saját tollából származó, nagyon szelid előszót tett önkényesen
helyébe.]

[Footnote 18: Lionardo, az Urvacsora mestere a fizika és geologia terén
(az utóbbiban különösen a földfelület előbbi változásainak éleselméjű
felfogásával és a megkövült állati és növényi maradványok lényegének
első felismerésével) fenomenális jelenség, mely évszázadokat előzött
meg, ő azonban, mint Humboldt mondja, «életében a festészet nagy művei
által hatott, melyeket alkotott és lelkesült beszéde által,» nem iratai
által. Ha Lionardo da Vinci fizikai nézetei nem maradtak volna
kézirataiban eltemetve, akkor a megfigyelés mezeje, melyet az új világ
nyujtott, már Galilei, Pascal és Huygens nagy korszaka előtt sok
részében tudományos feldolgozás tárgyaivá lettek volna. Mint Francis
Bacon és pedig egy teljes évszázaddal előbb, az _indukciót_ tartotta a
természettudomány egyetlen biztos módszerének. Ha ehhez hozzáteszszük,
hogy Lionardo életének munkája a véletlen különös rendeléséből
nagyobbrészt elpusztult (Francesco Sforza lovasszobrának óriási mintáját
1499-ben francia ijjászok rombolták le; az Anghiari melletti csatát
ábrázoló nagyszerű kartonja szintén elpusztult a kor zűrzavaraiban; a
milanói Urvacsora-kép előbb gondatlanság miatt, később kontár
helyreállítási kísérletek miatt önmagának árnyékává romlott) – akkor az
ő sorsát a kultura történetének legtragikusabb sorsai közé kell
sorolnunk és úgy kell rá emlékeznünk, mint az emberi személyes törekvés
visszájára, annak a diadalmas szerencsecsillagnak említésekor, mely
Kopernikus tette fölött ragyogott.]




TARTALOM.

  Teremtési mondák  3
  Az ó-kor természetszemlélete  55
  A kozmos-kép változásai az arabok föllépésétől Colombus koráig.  91


[Transcriber's Note:

Javítások.

Az eredeti szöveg helyesírásán nem változtattunk.

A nyomdai hibákat javítottuk. Ezek listája:

25 |Sodoma történetéri |Sodoma történetére

33 |legtavolabbi |legtávolabbi

34 |rajtelmes |rejtelmes

58 |ertéktelen |értéktelen

71 |min denesetre |mindenesetre

107 |barát,; |barát,]