E-text prepared by Sirkku-Liisa Häyhä-Karmakainen and Tapio Riikonen



PUNAKETTU

Kertomus sen seikkailurikkaasta elämästä Ringwaakin saloilla
ja kuinka se lopulta voitti heimonsa viholliset

Kirj.

CHARLES G. D. ROBERTS

Englanninkielestä suomentanut

Lyyli Vihervaara





Hämeenlinnassa,
Arvi A. Karisto Osakeyhtiö,
1920.




SISÄLLYS:

 1. Hengen hinta.
 2. Erämaan opetuksia.
 3. Mustelmia ja raippoja.
 4. Yksin maailmassa.
 5. Puolison valinta ja voitto.
 6. Polttava kannus ja sokaiseva kynsi.
 7. Satimien sotkijat.
 8. Muutamia lumen pikku asukkaita.
 9. Sekarotuisten petkuttaminen.
10. Mustan vesikon julkeus.
11. Kuninkaallinen rosvo.
12. Siivellisten hyökkäys.
13. Keltainen jano.
14. Metsän punainen vitsaus.
15. Punaisen saksanhirven nenäkkyys.
16. Vihollisen käsissä.
17. Vieraan taivaan alla.
18. Heleästi haukkuva koiraparvi.
19. Voitto.




1. luku

HENGEN HINTA


Kaksi ääntä, pehmeä, kellonheleä haukunta ja äkäinen luskutus, kohosi
yhdessä ilmaan huhtikuisen aamun koitteessa. Sointuva, säännötön
poljento, joka milloin paisui, milloin hiljeni, näytti olevan
sopusoinnussa maiseman miedon, haljakan värityksen kanssa, jonka yllä
lähenevän auringonnousun harmaat ja sinipunervat valot väikkyivät.
Tasankomaalla, joka oli sekalaista metsäseutua, yksinäisine taloineen,
näkyi siellä täällä muutamia valkoisia laikkoja, lumi kun siellä
säilyi syvissä kuopissa; mutta ylänköjen pitkällä ja leveällä etelään
viettävällä rinteellä jyhkeine metsineen, joita puoleksi sulaneet ahot
siellä täällä halkoivat, oli kaikkialla kevät pitemmälle joutunut.
Koivikoissa ja poppelitiheiköissä sekä laidunkummuilla alkoi näkyä ohut
vihreä verho. Ja jokaista vaahteraa peitti ruusunpunainen huntu, joka
näytti jäljittelevän aamun rusoa.

Niin soinnukkaat kuin koirien äänet olivatkin, oli niiden
herttaisuudessa kuitenkin jotakin tuhoa ennustavaa -- jonkinlaista
uhmaavaa ja leppymätöntä iloa. Ensimmäisten äänten kohotessa usvaisilta
alangoilta vanha punainen kettu havahtui unestaan lyhyenvantteran
katajapensaan alla päivänpaisteisen töyrään laella. Se oli paikalla
täysin hereillä ja seisoi kuunnellen ääntä arvostelevasti. Sitten se
astui jonkin askeleen alas alastonta töyrästä, jossa oli, vain pari
kolme pensasta ja vierinkiveä ja jonka turve jo vihannoi hietaisen
maaperän lämmöstä. Se pysähtyi pesän suuaukon lähelle, jota osittain
peittivät katajapensaan ikivihreät oksat. Seuraavassa hetkessä
ilmaantui toinen, vähän pienempi kettu sukeltaen pirteänä esiin pesästä
ja seisoi toisen vierellä tarkasti kuunnellen.

Läpitunkeva melu koveni, läheni, vaimeten silloin tällöin muutamiksi
hetkiksi, kun koirain seuraamat jäljet veivät sakean kuusi- ja
mäntymetsän läpi. Pian levisi levoton ilme vanhan ketun ovelille,
harmaankeltaisille kasvoille, kun se käsitti, että kysymyksessä olevat
jäljet olivat juuri ne, jotka hän itse vain kaksi tuntia aiemmin oli
tehnyt palatessaan naapuritalon kanaorren tarkastukselta. Se oli
noudattanut monia varovaisuustoimenpiteitä kotiinpäin tullessaan
sotkien ja katkaisten jäljet useaan kertaan; mutta se tiesi, että
ne lopuksi, kaikista ovelista mutkitteluista huolimatta, voisivat
johtaa koirat tälle pienelle lämpöiselle pesälle mäenrinteellä,
jossa hänen puolisonsa juuri eilen oli synnyttänyt viisi sokeata,
avutonta, vikisevää pentua. Kun hoikka, punainen emo käsitti saman
tosiasian, paljastuivat sen torahampaat, sen hiljaa muristessa, ja
astuen taaksepäin pesän suuta kohti se seisoi siinä hurjan uskaliaana,
jokaisen karhua tai pantteria heikomman pedon vaarallisena vastustajana.

Sen puoliso älysi kuitenkin, että tarvittiin muutakin kuin urheutta
lähenevän vaaran torjumiseksi. Se tunsi ne molemmat koirat, joiden
helisevä ääni kohosi hänen kuuluvilleen niin epämieluisena herttaisessa
kevätilmassa. Se tiesi, että molemmat olivat kauhistavia tappelijoita,
väkeviä ja erätaitoisia. Noiden viiden avuttoman ryömijän takia
pesän pohjalla emo ei saisi ryhtyä taisteluun. Sen kuolema, tai
vaikkapa vain vaarallinen vahingoittuminen, olisi niidenkin kuolema.
Terävät korvat aivan pystyssä, toinen käpälä valppaasti kohollaan
ja koko asennossa varman valmiuden leima se odotti hetkisen vielä,
koettaen täsmälleen arvioida uhkaavien äänten läheisyyden. Laaksosta
kulkeutuva tuulenpuuska vihdoin toi äänen selvänä pelottavan lähelle.
Salamana livahti kettu töyrästä alas ja syöksyi alusmetsään kiirehtien
pidättämään vihollista.

Parin sadan metrin päässä luolasta töyräällä juoksi mäenrinnettä
alas puro, joka solisten hyppeli kevätsateiden paisuttamana. Kettu
seurasi sen uomaa vähän matkan päässä, milloin toisella, milloin
toisella puolella, milloin hyppien kalliolta kalliolle vaahtopäisenä
syöksyvän veden keskessä, milloin tehden lyhyitä nopeita retkeilyjä
rantaviidakkoihin. Täten se teki jälkensä epäselviksi ja sotkuisiksi.
Sitten mielestään sopivan matkan päässä kotoa kulki vanhojen jälkiensä
poikitse pysähtyen korskeana siihen, jotta uusi haju selvästi voittaisi
vanhan.

Koirien haukunta ja luskutus oli nyt hyvin lähellä.

Kettu juoksi verkalleen eteenpäin ylös puiden lomitse kulkevaa
kujannetta katsahtaen taaksensa nähdäkseen, mitä koirat tekisivät
saapuessaan uusille jäljille. Sen ei tarvinnut odottaa enempää kuin
puoli minuuttia. Vihertävästä poppeliviidakosta ryntäsivät koirat esiin
juosten kuono maata hipoen. Ahkeraan haukkuva, etunenässä kulkeva oli
leveäharteinen, luppakorvainen, väriltään ruskeankeltainen koira, jolla
oli pitkälle riippuva kaulanahka; se oli sekarotuinen kettukoira. Sen
rakki-emo ei ollut hävittänyt vaistoja, jotka se oli saanut perinnöksi
vanhaan sukuun kuuluvalta ja hyvin opetetulta isältään. Sen toveri,
joka seurasi kintereillä vähemmän tunnollisesti kiinnittäen huomiotansa
jälkiin, katsellen kiihtyneesti ympärilleen joka toinen minuutti ja
haukkuen helpotuksekseen, oli suuri, mustanvalkoinen sekarotuinen,
jonka pitkä leuka ja aaltoileva karva näyttivät ilmaisevan collie-verta
sen suuresti sekaantuneessa sukuperässä.

Saapuessaan paikalle, missä vanhojen jälkien yli kulki aivan tuore
jälki, johtaja pysähtyi niin äkkiarvaamatta, että sen seuraaja oli
kaatua hänen päällensä. Muutaman sekunnin ajaksi niiden äänet paisuivat
moninkertaisiksi, kun ne nuuskivat vimmatusti kirpeänhajuista turvetta.
Sitten ne tekivät käännöksen ja lähtivät uusille jäljille. Seuraavassa
silmänräpäyksessä ne näkivät ketun seisovan kuusimetsävyön reunassa
ja katselevan heihin ylimielisesti. Uusi hurjempi sävy haukunnassaan
ne syöksyivät eteenpäin raivoisasti tavoittaakseen sen. Mutta ketun
valkopäinen, untuvanpehmoinen häntäsuti heilahti hetkisen koirain
silmäin edessä ja katosi sitten kuusikon pimentoon.

Ajo oli nyt täydessä vauhdissa, otus lähellä ja vanhat jäljet
unohdetut. Hurjassa huumeessa, joka kuvastui rajussa haukunnassa,
koirat puskivat eteenpäin läpi pensasten ja tiheikköjen edeten
etenemistään tuosta mäenrinteen kallisarvoisesta pesästä. Varmana
voimastaan ja taidostaan vanha kettu johti niitä pari kilometriä
harhaan valiten rosoisimman maan, mitä hankalimmat solat ja mitä
sakeimmat alusmetsät kulkeakseen. Ollen nopeajalkaisempi ja kevyempi
kuin vihollisensa sen ei ollut lainkaan vaikea pysytellä niiden edellä.
Mutta ketun tarkoituksena ei ollut jättää niitä jälkeensä tai antautua
alttiiksi sille vaaralle, että lannistaisi niiden toiveet, jolloin ne
olisivat luopuneet ajostaan ja yrittäneet uudelleen alusta. Se tahtoi
vain uuvuttaa ne perin pohjin ja jättää ne niin etäälle kotoa, että
silloin, kun ne taas olivat valmiit ryhtymään ajoon, ketun vanhoja,
pesälle johtavia jälkiä ei enää voisi silmä eikä kuono saada selville.

Nyt näkyi auringon reuna taivaanrannan yläpuolella nousten pehmeiden
huhtikuunpilvien ruusureunaiseen verhoon ja heittäen pitkiä,
ruusunkarvaisia säteitä poikki tasaisen maan. Nämä säteet näyttivät
löytävän avopaikkoja valmiina kaikkialla, avonaisia ajoteitä tai
perattuja peltoja tai suoria lehtokujia tai välkkyviä jokirantoja,
jotka kaikki näyttivät suuntautuvan kaukaista sädeloiston lähdettä
kohti. Yhtä näistä vaaleanpunaiselta hohtavista kujista juoksi kettu
aivan häikäilemättä näyttäen oudon suurelta ja tummalta salaperäisessä
hehkussa. Aivan lähellä sen takana seurasivat nuo kaksi takaa-ajajaa
-- eriskummaiset, loikkivat, pahaenteiset hahmot. Muutaman minuutin
ajan kulki ajo aamun silmää kohti, kadoten sitten puiden verhoisaan
ristikäytävään.

Ja nyt näytti tuosta urhoollisesta ja taitavasta vanhasta ketusta,
joka urheutensa ja kavaluutensa puolesta oli oikea Odysseus lajiansa,
että hän ehkä oli vienyt viholliset kyllin kauas kotoa. Oli aika
hiukan leikitellä niiden kanssa. Pitkittäen juoksuansa, kunnes oli
saanut varmemman johdon, se teki pari kolme pientä ympyrää ja juoksi
sitten hitaammin eteenpäin. Ahdistajat olivat vallan poissa näkyvistä
puiden ja pensaiden peitossa; mutta kuulonsa avulla se tiesi sangen
hyvin, milloin ne juoksivat noihin sotkeviin jättiläissilmukkoihin.
Kun äkillinen, kiihtynyt ja hämillinen haukunta saavutti sen, pysähtyi
se ja katsahti taaksensa harmahtavanpunertava pää kenossa; ja jos
nauru olisi kuulunut ketun monien kykyjen joukkoon, olisi se varmasti
nauranut sinä hetkenä. Mutta pian saattoi äänistä päättää, että niiden
omistajat olivat onnellisesti aukaisseet pienen solmun ja taas ajoivat
takaa. Niinpä kettu jälleen juoksi eteenpäin keksien uusia kepposia.

Kettu tuli nyt leveähkölle, kiviselle purolle, astui kiville, loikkasi
sitten takaisin omille jäljilleen, juoksi muutaman askeleen niitä
pitkin ja hyppäsi lopuksi syrjään mahdollisimman kauas, pudoten
mustikanvarpulaikan keskellä seisovalle kannolle. Livahtaen alas
kannolta se juoksi takaisin vähän matkaa jälkiensä suuntaan ja
laskeutui kuivan kummun laelle lepäämään. Riippuvat kuusen oksat
soivat sille täällä oivan piilopaikan, samalla kun sen terävät silmät
vartioivat puronpuolta ja vielä noin sadan metrin matkan jälkiänsä.

Parin minuutin perästä koirat ryntäsivät ohi kieli roikkuen pitkällä
suusta, mutta äänet yhä innokkaan tuimina. Noin kolmenkymmenen askeleen
päässä vanha kettu katseli niitä julkeasti ja rypisti kaitaa kuonoansa
inhoten, kun kevyt tuulenhenkäys toi niiden hajua hänen ulottuvilleen.
Katsellessa sen silmäterät supistuivat kaidoiksi, pystysuoriksi,
mustiksi viiruiksi, mutta pyöristyivät sitten jälleen, kun viha väistyi
mielenkiinnon tieltä.

Sille oli todella äärettömän mielenkiintoista nähdä takaa-ajajiensa
mieletöntä hämminkiä ja kiirettä, kun katkenneet jäljet puron reunalla
eksyttivät ne. Ensiksi ne mennä pärskyttivät puron poikki toiselle
rannalle ja ryntäsivät ylös alas, nuuskien raivokkaasti jälkiä. Sen
jälkeen ne palasivat toiselle rannalle ja toistivat saman tempun.
Sitten ne näyttivät päättelevän, että pakolainen oli yrittänyt peittää
jälkensä kulkemalla vedessä, joten ne seurasivat tarkoin veden parrasta
molemmin puolin noin viisikymmentä metriä ylös- ja alaspäin.

Lopuksi ne palasivat paikalle, missä jäljet katkesivat, ja
alkoivat hiljaa kiertää sitä yhä laajenevissa ympyröissä. Lopulta
keltainen sekasikiö päästi äänen. Se oli haistanut jäljen kannolla
mustikkavarvikossa. Kun meluava yhteishaukunta taas kohosi aamuilmaan,
nousi vanha kettu, oikoili jäseniänsä hiukan halveksivana ja seisoi
siinä aivan näkösällä päästäen kimeän, halveksivan kiljaisun. Iloisesti
ottivat koirat kutsun vastaan ja kiitivät nuolena eteenpäin. Mutta
samassa hetkessä kettu katosi,-jättäen jälkeensä kirpeän lemujuovan,
joka tarttui pensaihin ja ilmaan.

Ja tunnin ajan huomasivat nyt ahnaat koirat alinomaa juoksevansa
jälkien ohi tai kadottavansa ne. Enemmät puolet niiden ajasta ja
tarmosta kului niiden arvoitusten ratkaisemiseen, joita otus heille
alinomaa asetteli. Kerran ne menettivät kokonaista kymmenen minuuttia
juostessaan ylös alas ja yltympäri mäkistä lammaslaidunta täysin
hämmentyneinä, sillä aikaa kun kettu kallion koloon piiloutuneena
toisella puolen aitaa makasi mukavasti silmäillen niiden hommia.
Lampaat, jotka hälyn pelottamina tungeksivat pelästyneenä joukkona
yhteen laitumen nurkkaan, olivat antaneet sille toivomansa tilaisuuden.
Hypähdettyään kevyesti lähimmän selkään se oli juossut koko lauman
paksuvillaisten selkien yli ja päässyt siten rauta-aidan päälle, josta
oli helposti hypännyt kallion halkeamaan.

Koirista tuntui kuin olisi heidän saaliinsa äkkiä saanut siivet ja
liidellyt ilmaan. Ajo olisi siihen loppunutkin, ellei tuuli pahaksi
onneksi olisi kääntynyt. Lounaasta puhallellut kevyt tuuli pyörähti
yhtäkkiä aavistamatta itään; ja sen mukana saapui lemuava leyhkä, joka
ilmaisi koko jutun hämmentyneille koirille. Näiden kiitäessä hilpeinä
ja mekastaen aitaa kohti kettu hiipi kallion toista kylkeä alas ja
pakeni. Ketun pää on keinoja täynnä, ja harvoin se haluaa käyttää
kaikkia tietojaan yhteen menoon. Mutta tämä oli ainoalaatuinen tapaus,
ja tämä kettu päätti tehdä työnsä perinpohjin ja nolata täydellisesti
takaa-ajajansa. Nyt se keksi sotajuonen, joka voisi mahdollisesti
masentaa koirat. Tuntien tarkasti jokaisen tuuman piiristään se
muisti purossa erään syvän pohjavesikohdan, jonka yli kulki siltana
kaatunut nuori puu. Puu oli nyt vanha ja puoleksi lahonnut. Kettu oli
kulkenut usein sen yli käyttäen sitä mukavasti siltanansa. Ja juuri
pari päivää sitten se oli huomannut, että silta oli muuttumassa hyvin
epäluotettavaksi. Se tahtoi nähdä, oliko se nyt kyllin epäluotettava
hänen tarkoituksiaan toteuttamaan.

Enempää kiertelemättä, kaartelematta se suuntasi kulkunsa suoraa päätä
pohjavedelle jättäen selvät jäljet. Puu oli vielä siellä. Se näytti
melkein huomaamattomasti taipuvan ketun hypätessä sille. Ovela ja
harjaantunut käsityskyky sanoi hänelle, että tuo silta olisi parahiksi
kestävä kannattamaan häntä itseään, mutta ei enempää. Kevyesti ja
nopeasti ja hiukan pelätenkin (sillä se inhosi kastumista) se juoksi
puron poikki ja pysähtyi erään puun taa katsomaan, miten kävisi.

Koirat eivät epäröineet saavuttuaan kaatuneen puun luo. Jäljet veivät
sen poikki. Ne tahtoivat mennä niiden perässä. Mutta puulla oli
jotakin sanottavaa asiassa. Kaksinkertaisen painon alla se taipui
pahaenteisesti, mutta kiihtyneet takaa-ajajat eivät olleet sillä
päällä, että olisivat huomanneet varoitusta. Seuraavassa hetkessä se
taittui keskeltä rasahtaen, ja koirat syöksyivät polskien ja haukkuen
keskelle jäistä virtaa.

Nyt kettu oli kyllästynyt kepposiin. Se päätti viedä viholliset suoraan
eteenpäin, jättää ne täydellisesti jälkeensä ja kadottaa näkyvistään
kallioiseen erämaahan mäen toisella puolella, missä koirain jalat
pian aristuisivat terävillä kivillä. Sitten se voisi hetkisen levätä
turvassa ja palata myöhemmin päivällä mutkitellen luolan töyräälle
ja hennon punaisen puolisonsa luo. Tuuma oli hyvä ja kaikin puolin
toteutettavissa. Mutta metsänväen oikukas kohtalo suvaitsi tulla vähin.

Sattui, että kun kettu tassutteli vanhaa, sammaleista metsäpolkua
juosten kevyesti ja ollen aseman herrana, nuori maanviljelijä pyssy
kädessä lähestyi pitkin valtatietä, joka kulki metsätien poikitse. Hän
oli menossa matalille lammikoille ylängön juurelle ja oli ladannut
pyssynsä sorsia ampuakseen eikä ollut valmistunut isomman riistan
varalle. Koirien äänet -- jotka uupumus nyt oli suuresti madaltanut ja
heikentänyt vain puuskittaisiksi haukahduksiksi -- ilmoittivat hänelle,
mitä oli tekeillä. Hänen silmistään säteili mielenkiinto, ja hän pisti
kätensä taskuunsa ottaakseen sieltä järeämmin panostetun patruunan.
Mutta juuri samalla kettu ilmestyi näkyviin.

Ei ollut aikaa vaihtaa patruunoita. Ampumaväli oli hänen pyssylleen
pitkä, mutta nuori maanviljelijä oli hyvä ampuja ja luotti aseeseensa.
Kiireimmiten hän siis nosti pyssynsä ja laukaisi. Kun raskas pamahdus
kulki paukkuen kukkuloita pitkin ja savu työntäytyi syrjään, näki hän
ketun syöksyvän nopeasti pensaihin toiselle puolen tietä nähtävästi
vahingoittumattomana. Päästäen kirouksen, joka puolueettomasti kuului
hänen aseelleen ja samalla ampumataidolleen, hän juoksi eteenpäin ja
tutki huolellisesti jälkiä. Ei näkynyt pienintäkään veren merkkiä.

"Turha vaiva, hitto vie!" huudahti hän ja harppaili eteenpäin
vitkastelematta. Hän tiesi, etteivät koirat konsanaan saavuttaisi tuota
taitavaa vanhaa kettua. Ne saattoivat tuhlata aikaansa, jos halusivat.
Hän ei sitä tekisi. Ne juoksivat tien yli juuri kun hän katosi
seuraavan käänteen taa.

Mutta vaikkakin kettu oli kadonnut näkyvistä niin huolettomana ja
nopeasti, ei se ollut päässyt leikistä ihan ehein nahoin. Pamahduksen
kuuluessa se oli tuntenut äkillistä polttavaa tuskaa, kuin tulikuuman
neulan piston aiheuttamaa, kupeessansa. Yksi eksynyt hauli oli osunut
maaliin. Ja nyt juostessa tuima tuska kidutti sitä, ja jokainen
hengenveto tuntui vihlovan.

Hitaammin ja yhä hitaammin kävi kulku; takajalat ojentuivat perin
vastahakoisesti harppaamaan ja kieltäytyivät kokonaan juoksuttamasta
kettua entisellä voimallaan. Yhä vain lähemmäs tuli koirain haukunta,
kunnes kettu äkkiä totesi, ettei voinut juosta edemmäksi. Suuren
graniittikallion juurelle se pysähtyi, kääntyi ja odotteli paljaitten
vaarallisten torahampaitten välkkyessä kapeissa leuoissa.

Koirat olivat noin kymmenen metrin päässä siitä, ennen kuin huomasivat
sen -- niin hiljaa kettu seisoi. Tässä oli nyt saalis, jota ne
olivat ajaneet takaa, mutta niin uhmaava oli sen ulkomuoto ja ryhti,
että ne paikalla pysähtyivät. Yksi asia oli ottaa pakeneva kiinni
paossa. Vallan toista oli pitää puoliaan käsikähmässä epätoivoisen,
ovelan vihollisen kanssa. Vanha kettu tiesi tuhonhetken nyt vihdoin
koittaneen. Mutta sen notkeassa ruumiissa ei ollut pelkurihermoja,
ja käsittämätön tuska, joka hyökkäsi sen elimiin, lisäsi raivoa
rohkeuteen. Koirat eivät syyttä pitäneet sitä vaarallisena, vaikka sen
paino ja ruumiinkoko oli tuskin puolta siitä, mistä kumpikin heistä
saattoi ylpeillä.

Mutta niiden epäröinti kesti vain hetken. Yhdessä ne heittäytyivät
ketun kimppuun ja saivat melkein yhtaikaa salamannopeita iskuja
niskaansa ja leukapieliinsä. Molemmat haukkuivat äkäisesti ja purivat
rajusti, mutta huomasivat mahdottomaksi hallita kiemurtelevaa
vihollista, joka tappeli ääneti ja jonka hennossa ruumiissa tuntui
olevan teräsjousien voima ja jäntevyys. Yhtäkkiä sen hampaat lävistivät
ajokoiran etukäpälän nilkan, ja kiljahtaen koira peräytyi taistelusta.

Mutta mustanvalkoinen sekarotuinen oli vankempaa tekoa. Vaikka toinen
silmä oli veren peitossa ja toinen korva juurta myöten halki, ei se
ajatellutkaan rankaisemisen jättämistä. Juuri kun haukkuva ajokoira
vetäytyi pois kahakasta, tarttuivat sen pitkät, voimakkaat leuat
lujasti ketun kurkkuun, juuri leukaluun takaa. Kuului hetken ajan
hiljaista, tukahdutettua, villiä murinaa, ja kettua ravistettiin
kiivaasti, kostonhimoisesti. Sitten tuo urhea punainen ruumis ojentui
pitkin pituuttaan kallion juurelle eikä enää vastustanut voittajien
sitä survoessa ja repiessä. Tämä oli pesässä asustavan perheen
pelastuksen hinta.




2. luku

ERÄMAAN OPETUKSIA


Ilta illalta kuultiin muutamien viikkojen aikana naarasketun kimeää
kiljuntaa taukoamatta yksinäisillä kallionharjanteilla. Kettuemo suri
puolisoansa. Kun tätä ei kuulunut luolalle, odotti se, kunnes tuli
yö, ja seurasi sitten leveitä, sekavia jälkiä, kunnes sai selville
kaikki, mitä oli tapahtunut. Sillä oli kuitenkin kiire -- oli niin
paljon puuhaa noiden viiden sokean ryömijän tarpeiden tyydyttämisessä
lemuavan luolan pohjalla -- ettei siltä riittänyt paljon aikaa
sureksimiseen. Mutta pehmoisen, viileän kevätyön levätessä hiljaa
ympärillä sen metsästäessä pääsi yksinäisyyden tunne silloin tällöin
kuuluville.

Se harjoitti saaliinpyyntiä äärimmäisen varovasti. Jonkin aikaa, kun
pennut vielä olivat sokeita, se makasi luolassaan kaiken päivää niitä
ruokkien eikä liikahtanut minnekään, ennen kuin sammakoiden kurnutus
laakson lammikoissa ilmoitti hämärän tulon. Silloin sillä oli tapana
nousta mäkeä ylös ja laskeutua lähimpään laaksoon ennen pyydystelyn
alkamista. Se ryhtyi kaikenlaisiin varovaisuustoimenpiteisiin
peittääkseen jälkensä pesänsä lähettyvillä ollessaan. Milloin vain
kävi päinsä, sillä oli tapana pujahtaa kirpeänhajuisten, pistävien
kääpiökatajien lomitse, joiden tuoksu kätki sen oman väkevän lemun
ja joiden itsepäisen terävät piikit pelottivat nenäkkäitä, uteliaita
kuonoja lähestymästä. Vasta kuljettuaan erikoisen rosoisen kivikkovyön
läpi lähelle mäen harjaa se salli huomionsa kiintyä metsästyksen suurta
tarkkaavaisuutta vaativiin puuhiin.

Ollessaan mielestänsä turvallisella alueella se kuitenkin heitti
varovaisuustoimenpiteet syrjään ja metsästi innokkaasti. Kun pennut
olivat vielä kokonaan riippuvaiset sen maidosta, oli sen ensi huolena
saada itsellensä hyvää ravintoa. Se turvausi ennen muuta metsähiiriin,
joiden vienon vikinän se saattoi erottaa hämmästyttävän välimatkan
päästä. Lähinnä näitä olivat kaniinit sopivimmat ja niitä olikin
eniten, ja niitä sen oli tapa väijyä ja hyökätä niiden kimppuun niiden
mennessä ohi.

Joskus jokin varomaton peltokana tuotti sille viehättävää vaihtelua.
Ja joskus laskeutuessaan soisille lammikoille se oli kyllin taitava ja
vikkelä siepatakseen villihanhen. Mutta kaikista paras ja helpoimmin
saatava muona oli se, jota se vähimmin uskalsi itselleen suoda juuri
nyt kun parhaiten tarvitsi. Siellä täällä sijaitsevien takalistotilojen
kanat ja hanhet ja kalkkunat olivat nyt, kevään suloinen huuma
suonissaan, epävakaisia ja huolettomia. Mutta kun ketun piti ajatella
pienokaisiansa, ei se rohjennut kiinnittää itseensä ihmisten
vaarallista huomiota. Se soi itselleen lihavan hanhen herkkupalaksi
viiden mailin päässä olevasta karjapihasta toisessa laaksossa. Ja se
antoi itsellensä luvan siepata pari nuorta kanaa toisesta maatalosta
puoli mailia kauempana. Mutta sen omassa laaksossa, parin mailin päässä
pesältä, kaikenlainen siipikarja oli turvattu sen hampailta. Se saattoi
sivuuttaa vaappuvan ankkaparven lähellä kotia alentumatta huomaamaan
niiden viehätystä. Tunnetuksi tulo omassa ympäristössä oli viimeinen
asia, jota se toivoi. Se ei lainkaan halunnut ilmoitella itseänsä.

Tämän viisaan varovaisuuden palkkioksi punainen emo ei nähnyt minkään
vaaran lähestyvän pesäänsä, ja se jatkoi rauhassa pienokaistensa
hellimistä. Vähään aikaan se ei kuullut pahaenteistä metsästysmusiikkia
alhaalta tasangolta, sillä ajokoiran pahasti purtu nilkka kesti
kauan parantua. Se oli niin kipeä, ettei koira kyennyt ajoon; eikä
mustavalkoinen sekarotuinen viitsinyt metsästää yksin, tahi puuttui
siltä vainuamistaito.

Kun kuorohaukunta vihdoin jälleen kuului selvästi ketun piilopaikkaan,
nyt nuoren lehdistön hiukkasen vaimentamana, joka vihreänä,
vastapuhjenneena peitti mäenrinteen, ei se sitä suurestikaan häirinnyt.
Se tiesi, etteivät ne hänen jälkiään vainunneet.

Kettu tuli kuitenkin pesänsä suulle ja kurkisteli siitä. Sitten se
sukeltautui kokonaan esille ja seisoi kuunnellen ankaran vihamielisin
ilmein, josta puuttui se maltillinen, puoleksi pilkallinen
mielenkiinto, mikä oli ollut ominaista surmatulle puolisolle.

Ketun siinä seistessä paljastetuin torahampain ja vihreävälkkeisin,
kapein, tuijottavin silmäterin, ilmestyi pieni ryhmä suippoja kuonoja
höristelevin korvin sekä teräviä, ilkeitä, viattoman ovelia silmiä
sen taakse pesän suulle. Ääni oli niille outo. Mutta emon asento
osoitti selvästi, että se oli myöskin vaarallinen ja vihattava ääni,
joten ne pysyivät paikoillaan tulematta ulos tutkisteluille. Näin
varhain elämässään ne kuulivat tuota musiikkia, joka hyvin monille
ketuille on tuomion ääni.

Kevään kypsyessä kesäksi lämpimillä tasangoilla ja tuulisilla ylämailla
ja kaukaisen Ringwaakin ilmavien sinivärien syvetessä kauniiksi
purppuranpunaksi lehtien tummetessa pienet ketut viettivät aikaansa
yhä enemmän pesänsä oven ulkopuolella ja tarkastelivat päivittäin
enenevällä mielenkiinnolla ihmeellistä, säteilevää ulkomaailmaa. Itse
siitä tuskin tietämättä ne nyt astuivat elämän kouluun ja ottivat
ensimmäisiä oppituntejansa järkähtämättömältä opettajattarelta
luonnolta. Terävä-älyisiä ja väsymättömän uteliaita ollen ne piti
tietysti lukea luonnon parhaisiin oppilaihin, jotka tunnettiin suuresta
opistaan ja vähästä kurista. Mutta niidenkin varalta oli kuria, joka
opetti niille, kuinka vakavasti luonto vaatii sääntöjensä ankaraa
noudattamista.

Aamuisin, niin pian kuin aurinko paistoi lämpimästi töyrään pintaa
vasten, emolla oli tapana tulla esille yöllisestä saaliinhausta vielä
velttona ja ojentautua mukavasti pitkäkseen kuivalle turpeelle muutaman
askeleen päähän pesän suusta alaspäin. Sitten tulivat tavallisesti
poikaset, kurkistellen varovasti ennen kuin astuivat suureen maailmaan.

Emon loikoillessa siinä pitkin pituuttaan kaula ja jalat sojossa ja
valkoturkkinen vatsa lämpöä kohti käännettynä poikaset alkoivat telmiä
hänen päällään, haukahdellen kuorossa kimakoin äänin. Ne purivat,
survoivat ja kiusasivat emoa siksi, kunnes sen kärsivällisyys tyystin
loppui; silloin se ravisteli ne pois päältään, hypähti seisomaan
muristen hiukan varoitukseksi ja paneutui jälleen maata toiseen
paikkaan. Tätä toimenpidettä penikat pitivät tavallisesti merkkinä
siitä, ettei emo enää halunnut leikitellä. Sitten syntyi niiden
kesken tavallisesti jonkin minuutin kestävä kiihkeä kinastelu ja
paini,, jolloin ne muka raivoissaan ollen murisivat lapsellisesti,
kunnes yksi niistä kohosi kieriskelevän joukon selkään nähtävästi
voittajana. Tämän jälkeen ryhmä kuin yhteisestä sopimuksesta hajaantui;
toiset laskeutuivat kieli riipuksissa levolle, toiset taas lähtivät
tutkistelemaan tämän huvittavan maailman pulmallisia kysymyksiä.

Nämä eloisat pennut -- kaikki viisi -- olivat lajinsa hienoja
näytteitä; niiden villavassa penikkaturkissa oli kirkas, vaalea,
punertava väri, hintelät, pienet jalat olivat hyvin mustat ja puhtaat,
kuonot vilkkaan utelevat ottamaan selvää kaikesta, mitä tapahtui, ja
vaaleankeltaiset silmät loistivat täynnä rodun ovelaa viisautta.

Mutta niiden joukossa oli yksi, joka aina voitti painiskelussa ja
jolla aina painin jälkeen oli niin mielenkiintoista tehtävää, ettei
sillä ollut aikaa paneutua lepäämään. Se oli vain hiukkasen suurempi
kumppaneitansa; sen turkki oli silmäänpistävämmän punainen ja sen
silmissä oli hiukan enemmän sitä katseen älykkyyttä, joka tietää, että
aivot sen takana osaavat askarrella.

Se se ensimmäisenä huomasi, kuinka hauskaa oli pyydystää kovakuoriaisia
ja sirkkoja itselleen ruohonkorsien seasta, sillä välin kun muut
odottivat emon neuvovan miten menetellä. Se se aina parhaiten sai
kiinni hiiriä ja päästäisiä, joita emolla oli tapana tuoda pesään
elävinä pienokaisilleen, jotta ne harjaantuisivat tuossa taidossa.
Ja koko poikueesta se oli ainoa, joka emon opastamatta oppi salaa
hiipien vainuamaan hiiren ja erottamaan hiljaisen vikinän hirren
alta viidenkymmenen jalan päästä pesältä tai kauempaakin. Sitä kohti
se ryömi kärsivällisesti hiipien ja oli väijyksissä pitkät tovit
aivan liikkumattomana sekä lopuksi hyppäsi voitokkaasti pienen,
pehmoisen, harmaan uhrin kimppuun. Se näytti erikoisen täydellisesti ja
voimakkaasti perineen sen esi-isäin taitolahjan, joka kulkee vaiston
nimellä. Mutta samalla se oli erikoisen altis ottamaan oppia emoltansa,
joka parhaan kykynsä mukaan väsymättä opetti pennuillensa, mitä ikinä
pikku kettujen sopi tietää ja uskoa.

Niiden ollessa tällä kehitysasteella emo toi pesään mitä moninaisinta
riistaa, suurta ja pientä, tutustuttaen pentuja metsän erilaisiin
antimiin. Mutta suurta riistaa -- sellaista kuin kaniinit ja murmelit
-- se toi kuolleena, koska elävä kaniini saattoi paeta yhdellä
rajulla loikkauksella, ja viimeiseen hengenvetoon asti rohkea
murmeli, joka oli pelottavin hampain varustettu, saattoi tappaa
jonkun pienistä kiduttajistaan. Lisäksi se toi pesään peltokanoja ja
siipikarjaa ja kaikkia vahvasiipisiä ja täysikasvuisia lintuja kaula
taatusti katkaistuna, jotteivät pääsisi lentäen karkaamaan sopivassa
tilaisuudessa. Vain nuorille linnuille ja hyvin pienille eläimille
suotiin etuoikeus olla edistämässä punaisen ketun poikueen kasvatusta.

Eräänä päivänä emo toi pesään mustan käärmeen, pitäen sen päätä
musertamatta suussaan, samalla kun sen ruosteenkarvainen, kiemurteleva
ruumis kiertyi ketun pään ja kaulan ympärille. Emon matalaäänisen
kutsun kuultuaan poikaset tulivat pesästään telmien innokkaina ja
tuumaillen mielessään, mikä uusi otus sillä mahtoi olla heitä varten.

Mutta käärmeen nähdessään ne kavahtaen peräytyivät kaikki, yhtä lukuun
ottamatta. Perheen punaisin ja suurin syöksyi muristen emonsa avuksi ja
koetti repiä kiemurtelevat renkaat sen kaulasta. Se oli tietysti turha
yritys. Mutta kun vanha kettu etukäpäliensä avulla väänsihe vapaaksi ja
lyödä läimäytti pitkän suikertelijan maahan, niin pentu hyökkäsi sen
kimppuun osoittamatta pelon merkkiäkään ja ehkäisi sen pakoyrityksen.

Hetkessä käärmeen tiukat kiemurat kiertyivät ketunpojan ympärille.
Siltä pääsi hätääntynyt haukahdus muun poikueen yhä perääntyessä
peloissaan. Mutta seuraavassa hetkessä, muistaen nähtävästi miten oli
nähnyt emonsa pitelevän tätä kummallista, hillitöntä vastustajaa,
se puraisi osuvasti, tarttuen käärmettä juuri siihen kohtaan, missä
kaula ja pää yhtyivät. Yksi ainoa neulanterävien nuorten hampaiden
raju, voimakas narskahdus -- ja selkäydin oli kokonaan vahingoittunut.
Kiinteät kiemurat veltostuivat, putosivat pois. Ja laskien ylpeästi
molemmat etukäpälänsä uhrinsa ruumiille nuori voittaja rupesi
sitä repimään, kuin se olisi ollut vain hiiri. Se oli oppinut
käsittelemään myrkytöntä käärmelajia. Kun Ringwaakin maassa ei ollut
kalkkarokäärmeitä eikä "kuparipäitä", olikin siinä todella kaikki, mitä
sen tarvitsi tietää käärmeistä.

Sen helposti saadun voiton rohkaisemina ja huomatessaan, ettei uhri
näyttänyt elonmerkkiäkään muuten kuin hännän tempoilussa, tulivat nyt
neljä muutakin poikasta saaliinjaolle, kunnes käärmeestä ei ollut
jäljellä muuta kuin sinne tänne viskeltyjä kappaleita.

Sitä mukaa kuin nuoret ketut voimistuivat ja niiden yritteliäisyys
eneni, alkoi elämä niitä enemmän innostuttaa. Emo pyydysteli yhä
öisin ja lepäili päivin pidättäen pentunsa vieläkin luolan oven
läheisyydessä. Sen poissa ollessa ne pysyttäytyivät varovaisesti
näkymättömissä ja olivat aivan hiljaa; mutta kun emo paistatti päivää
valmiina karkoittamaan jokaisen tungeskelijan, tunsivat ne voivansa
turvallisesti hiukan vaellella töyrään harjalla ja tiheikköjen
liepeillä.

Eräänä päivänä puolenpäivän aikaan, kun taivas oli kirkas ja lehtien
varjot näyttivät pieniltä ja teräviltä, outo, suuri varjo purjehti
nopeasti töyrään kupeen ylitse ja näytti hetkisen liihoittelevan
pesän yllä Vanha kettu hypähti pystyyn antaen nopean varoitusmerkin.
Suuri punainen pentu, joka voitti veljensä ja sisarensa niin
hyvin varovaisuudessa kuin rohkeudessakin, kiiti nuolena tiheän
katajapensaan suojiin. Toiset kyyristyivät siihen, missä sattuivat
olemaan, ja katsahtivat ylöspäin pakokauhuisina. Aivan kuin samassa
silmänräpäyksessä kuului matala, mutta hirmuisen kohajava ääni
ylhäältä, ja tuo suuri varjo näytti putoavan taivaalta.

Yksi pikku ketuista oli juuri töyrään harjalla ryömien litteänä
ja tuijottaen ylöspäin kauhistuneena hämmennyksen vallassa. Emo,
joka hyvin ymmärsi uhkaavan kohtalon, juoksi sitä kohti, päästäen
kimakan ulinan, siten toivoen pelottavansa rosvon pois. Mutta suuri
kyyhkyshaukka ei ollut sellainen, jota ääni voi pelottaa.

Kuului kevyt isku, tukahtunut kirkaisu, äkillinen, hiljainen suurten
siipien lehaus, ja vihdoin niiden raskas lepattaminen. Ja juuri kun
mieletön emo saapui paikalle, kiiti suunnattoman suuri lintu ilmaan
kantaen pientä, hentoa, punaista olentoa kynsissään.

Sen mentyä muut pennut juoksivat väristen emonsa luo -- kaikki muut
paitsi Punakettu itse, joka tuijotti miettiväisenä jonkun hetken
katajapensaan peitosta.

Pitkän aikaa tämän kokemuksen jälkeen se ei milloinkaan laiminlyönyt
pitää tarkasti silmällä suurta sinistä avaruutta päänsä päällä, joka
näytti niin vaarattomalta, mutta jossa oli sellaisia kauhistavia turman
tuojia.

Vähän ajan kuluttua tämän tapauksen jälkeen, ennen kuin emo oli
alkanut ottaa pentuja mukaansa vakavaan saaliinpyyntihommaan, kolhaisi
metsänväen kohtalo jälleen luolan pientä perhettä.

Tämä tapahtui keskipäivän unisimmalla tunnilla. Vanha kettu, jonka
vierellä makasi yksi pennuista, uinaili erään pensaan alla jonkin
matkan päässä alas töyrästä mennessä. Kaksi muuta kaivoi vimmatusti
hiekkaisella paikalla töyrään laella, minne ne kenties kuvittelivat tai
vain luulottelivat kuvittelevansa haudatuksi jonkin makean herkkupalan.

Muutaman askeleen päässä Punakettu itse uutterana ja omaa itsenäistä
päähänpistoaan seuraten, kuten tavallista, etsi innokkaasti jotakin
pientä elävää, hiirtä tai kovakuoriaista tai heinäsirkkaa, joka aivan
ilmeisesti oli liikauttanut muutamia ruohonkorsia. Jokin elävä olio,
sen hän tiesi, oli noissa korsissa. Se tahtoi siepata sen itselleen
keinolla millä hyvänsä. Ja jos se kelpaisi syötäväksi, niin hän kyllä
söisi sen.

Yhä likemmäksi se hiipi liikkuen ääneti kuin valoläikkä. Se oli juuri
sopivan hyökkäysmatkan päässä, juuri aikeissa hyökätä ja vangita
näkymättömän otuksen, kun varoittava väristys kävi sen lävitse. Se
käänsi päätään -- mutta itsellensä onneksi se ei odottanut nähdäkseen,
mikä vaara sieltä uhkasi. Sellaisen neuvokkaan luonteen nojalla, joka
osaa toimia yhtä nopeasti kuin ajatella, se päätään kääntäessään teki
rajun, salamannopean hyppäyksen suoraan rinnettä alas emoaan kohti.
Samalla hetkellä se näki aavemaisen harmaan, ryömivän, varjomaisen
olennon suurin, vihrein silmin katsoa tuijottavan pengermältä käsin.
Jo seuraavassa silmänräpäyksessä laskeutui suuri ilves alas sille
paikalle, josta kettu juuri oli lähtenyt.

Säikähtyneenä jättäen kaivamishommansa hiekassa nuo kaksi pentua
katsahtivat ihmeissään ylöspäin. Ne näkivät veljensä kieriskelevän
rinnettä alas ja emonsa juoksevan heitä kohti kimeästi kirkuen. Ne
hypähtivät erilleen sen terveen hajaantumisvaiston kehottamina, minkä
luonto antaa heikoille lapsillensa. Silloin suuri, pehmeä, kuin
teräskynsin varustettu käpälä laskeutui toisen päälle vastustamattoman
voimakkaana, surmaten pienen, pirteän elämän. Vahva leukapari sieppasi
sen ylös maasta; ja kevyesti hyppi ilves tiehensä yli pensaiden
saaliineensa. Huomatessaan kettuemon ajavan vimmatusti takaa se kiipesi
lähimpään puuhun, leveään kuuseen, ja ryömi erään oksan haarukkaan uhri
toisen etukäpälänsä alla.

Kun emo kiertämistään kiersi puun juurta hypäten runkoa vasten
äänettömän raivon vallassa, niin ilves tuijotti siihen kostonhaluisesti
sähisten ja muristen. Se oli todella kettua etevämpi sekä painonsa että
aseittensa puolesta, mutta sitä ei haluttanut tapella ketun emoraivoa
vastaan. Noin kymmenen minuutin ajan kettu raivoisasti rynnisti
järkkymätöntä puunrunkoa vastaan. Mutta huomaten voimattomuutensa se
kääntyi päättäväisenä pois palaten kolmen jäljellä olevan poikasensa
luo.

Kettuperhe oli nyt muutamia päiviä erikoisen varovainen. Pennut
pysyivät aivan emonsa kintereillä kaiken aikaa peläten säihkysilmäisen
säikyttäjän palaavan.

Metsän heimo unohtaa kuitenkin tavallaan tämän laatuisen kokemuksen
nopeasti. Sen antama opetus tosin säilyy, mutta itse järkytys, silmitön
pelko, katoaa. Lyhyen ajan kuluttua mäenrinteen vihreä kesäinen maailma
tuntui kettuperheestä niin onnelliselta ja turvaiselta kuin konsanaan,
mutta sekä leikissä että työssä käytettiin viisaampaa varovaisuutta,
joka nyt oli käynyt vaistomaiseksi ja tavanmukaiseksi.

Todella alkoikin nyt työ astua kolmen pikku ketun elämään, työ, joka
niille tuotti aivan samaa nautintoa kuin leikki. Emo alkoi viedä
niitä mukanaan metsästysretkille kuutamossa tai hämärissä. Ne oppivat
olemaan väijyksissä kimaltelevien kulkuteiden varsilla ja hyökkäämään
varmasti ohi hyppivän kaniinin niskaan. Ne oppivat salaa hiipimään
hautovan metsäkanan pesälle ja sieppaamaan sen siitä, mikä tehtävä
pani taitavimmankin hiipijän taidon koetukselle. Ne oppivat keksimään
peltohiirten ruohoiset käytävät ja selvittämään noiden piileskelijäin
olinpaikan niiden vikinästä ja heikosta kahinasta. Ja ne oppivat
pitämään makeista villihedelmistä ja marjoista, jotka alkoivat kypsyä
laaksoissa ja rinteillä.

Poikasten turkista katosi nyt pennuille ominainen villavuusnäkö, ja
niissä alkoi ilmetä halu riippumattomuuteen, mikä pani emon uutterasti
valvomaan, ettei niille tapahtuisi vahinkoa. Tähän riippumattomuuteen
liittyi jonkin verran hillittömyyttä ja liiallista itseluottamusta,
mikä on kylläkin luonnollista sekä ihmisille että ketuille, kun ne
ensimmäisen kerran tulevat tietoisiksi kyvyistänsä. Mutta Punakettu,
joka voitti veljensä ja siskonsa koossa ja älykkyydessä samaten
kuin nuoren turkkinsa kirkkaassa värissä, oli näistä kolmesta
ehdottomasti pidättyväisin, Ja vähäarvoisinta sen älyssä ei suinkaan
ollut tietoisuus siitä, että emo tiesi paljon paremmin asiat kuin se
itse. Kun tämä antoi merkin, että vaara oli lähellä tai että piti
olla varovainen ja valpas, niin se oli heti valmis tarkkaamaan, mitä
siltä vaadittiin, kun taas toiset kaksi olivat joskus oikullisia ja
hajamielisiä. Kaiken kaikkiaan oli pieni perhe kuitenkin sopusointuinen
ja tyytyväinen ja kykeni, kaikista sen keskuudessa tapahtuneista
murhenäytelmistä huolimatta, suuresti iloitsemaan elämästään
lämpimässä, kesäisessä maailmassa.




3. luku

MUSTELMIA JA RAIPPOJA


Nyt tuli se ratkaiseva aika, jolloin nuoret ketut osoittivat haluavansa
vaeltaa ja pyydystellä omin neuvoin, ja tällä kehitysasteellaan
ollen Punakettu, jonka vikkelyys tähän saakka oli pelastanut sen
kaikenlaisesta kovasta kurista luonnon koulussa, sai maistaa patukkaa
useammin kuin kerran. Vaisto ei voinut sille kaikkea opettaa. Emolla
oli hiukan liiaksi puuhaa perheen muista jäsenistä, jotka olivat
osoittaneet tarvitsevansa paljon enemmän hänen huolenpitoansa. Ja
siitä johtui, että Punaketun piti ottaa muutamia oppitunteja järeältä
opettajalta, kokemukselta.

Ensimmäinen niistä opetuksista koski kimalaisia. Eräänä iltapäivänä
sen pyydystellessä peltohiiriä pienellä niittykaistaleella mäenrinteen
puolivälissä sen innokas kuono haistoi jotakin, jonka tuoksu oli
paljon herkullisempi ja houkuttelevampi kuin hiiren. Se oli lämmintä
ja makeata tuoksua, jossa oli samalla kirpaiseva sivumaku; ja vaisto
vakuutti sille varmasti, että se, millä oli tuommoinen tuoksu, oli
ehdottomasti hyvin hyvää syötäväksi. Mutta vaisto unohti huomauttaa,
että tuollainen miellyttävä nautittava oli todennäköisesti kallista tai
vaikeasti saatavissa. On mahdollista (vaikka jotkut sanovat toisin),
että vaistolta vaaditaan liikoja.

Unohtaen kokonaan peltohiiret, suu odotuksesta vettä valuen, nuori
kettu kulki turpeen yli nälkäisenä nuuskien, seuraten epämääräistä
houkuttelijaa sinne tänne, kunnes se yhtäkkiä höyrysi kuumana ja
herkullisena sen kuonon alla. Suuri mustan keltainen kimalainen
töytäsi raskaasti ketun korvien ohi, mutta se oli liiaksi puuhassaan
huomatakseen sitä. Kettu alkoi kuopia kaikin voimin, riiputtaen
innoissaan hoikkaa, vaaleanpunaista kieltään ja välittämättä äkäisestä,
vikisevästä surinasta, joka heti alkoi kuulua sen käpälien alta.

Turvetta oli hyvin ohuelti pienen kennokimpun yllä. Silmänräpäyksessä
uutterat käpälät tunkeutuivat sen läpi. Punakettu pisti ahnaasti
kuononsa mehiläisten ja hunajan joukkoon. Yhden kerran se sai maistaa
hurmaavan makeaa hunajaa. Sitten tuntui siltä kuin olisi kuumia
piikkejä isketty hänen kuonoonsa. Se hypähti taapäin, päästäen tuskan
ja hämmästyksen vingahduksen; ja samassa kimalaiset alkoivat parveilla
sen silmien ja korvien ympärillä pistäen raivokkaasti.

Se juoksi henkensä edestä sokeasti ja syöksyi lähimpään
katajapensaikkoon. Viisaammin se ei olisi voinut tehdäkään, sillä
jäykät oksat lakaisivat pois sen turkkiin tarrautuneet kimalaiset, ja
muut, kuten kaikki niiden heimolaisetkaan, eivät mielellään pistäneet
hentoja siipiään sotkuisiin oksiin. Hetkisen ne surisivat kiukkuisesti
vihollisen pakopaikan ympärillä, mutta kiitivät sitten pois asunnolleen
korjaamaan vahinkoa.

Sillä välin nuori kettu oli maannut suojapaikassaan tuimissa tuskissa,
kuopien kylmää, tuoretta multaa ja kätkien kuononsa siihen. Mutta
huomattuaan tämän parannuskeinon riittämättömäksi se muutaman minuutin
perästä ryömi pois ja livahti surkeana alas purolle, missä saattoi
hangata kuonoaan ja silmiään, jopa koko kiusattua päätään viileään ja
parantavaan liejuun. Ei ollut olemassa parempaa lääkettä sellaiselle
kivulle kuin hänen oli, ja pian pistosten aiheuttama kuume oli siinä
määrin laskenut, että se muisti mennä kotiin. Mutta sen naama oli niin
oudosti rumentunut, että perheen muut jäsenet katselivat sitä paheksuen
ja se tunsi olevansa hylkiö.

Lähes kaksi päivää Punakettu oli kotona, kuhnustellen pimeässä luolassa
ja paastoten. Sitten sen raikas, nuori veri puhdistui katkerasta
myrkystä, ja se lähti liikkeelle kovin nälissään ja huonotuulisena.
Tämä huono tuuli ja harvinainen hiukaisu tuotti sille uuden kokemuksen
luonnon kurista.

Oli myöhä iltapäivä, eikä muu perhe vielä ollut valmis lähtemään
metsälle, joten se hiiviskeli yksinään kaniinia etsien. Sen ruokahalu
oli siksi tuima, ettei se voinut ajatellakaan tyytyvänsä hiiriin. Noin
sadan metrin päässä pesältä ylöspäin hiipiessään salaa viidakon läpi
se näki mustan- ja valkoisenjuovikkaan eläimen astuvan hitaasti alas
karjapolkua.

Se ei näyttänyt lainkaan pelottavalta, mutta sellainen säikkymätön
ilme sillä oli, joka kaikkina muina aikoina tai ketun ollessa
toisella tuulella olisi pysähdyttänyt vaanijan tuumimaan, niin terävä
nuori kettu kuin se olikin. Mutta juuri nyt se ei ollut sellaisella
päällä. Se kyyristyi odotuksen jännittämänä, vartosi, kunnes ei enää
enempää malttanut, hyökkäsi sitten esiin piilopaikastaan ja viskautui
maltillisen vieraan kimppuun.

Punakettu oli, kuten olemme nähneet, erinomaisen nopsa. Tässä
tapauksessa sen hyökkäys oli niin äkillinen, että se melkein yllätti
vieraan otuksen. Sen leuat olivat puraisemaisillaan tuon juovikkaan
kaulan takaosaa. Mutta juuri ennen kuin ne ehtivät tämän toimittaa,
sattui merkillinen tapaus. Vieras otus pyörähti ympäri kuin pakoon
aikoen. Sen häntä nousi ilmaan omituisesti nytkähtäen. Ja Punakettu sai
päin silmiään ja nenäänsä ja suutansa sellaisen ryöpyn, joka tuntui
iskevän, sokaisevan ja tukahduttavan yhtaikaa.

Siitä tuntui kuin silmät olisi poltettu pois päästä. Samalla voimakas,
tukahduttava haju iskeytyi sen henkitorveen ja tuntui melkein sulkevan
kurkun sieltä takaisin työntyessään. Läähättäen epätoivoisesti,
sähisten ja huojuen onneton nuori kettu syöksyi pakoon heittäytyäkseen
maahan ja piehtaroidakseen sammalessa ja lehdissä, yskien ja hurjasti
käpälillään raadellen suutaan ja silmiään, koettaessaan päästä irti
hirveästä, tukahduttavasta, tahmeasta aineesta. Mutta haisunäätä,
kääntymättä luomaan edes halveksivaa silmäystä masentuneeseen
vastustajaansa, kuljeskeli välinpitämättömänä karjapolkua pitkin,
pelkäämättä maailmaa.

Mitä Punakettuun tulee, kului monta minuuttia ennen kuin se saattoi
hengittää tyynesti. Pitkän aikaa se kieriskeli lehtien ja sammalen
keskellä, kovasti hangaten naamaansa, alinomaa nousten vaihtamaan
paikkaa, kunnes maa metrien laajuudelta oli haisunäädän lemun
läpitunkema. Sitten se lähti multaiselle penkereelle ja uudisti
siellä kuivat kylpynsä, kunnes sen naama oli niin puhdas, että se
voi hengittää tukehtumatta ja saattoi taas edes jonkin verran nähdä
poltetuilla silmillään.

Tämän tehtyään se palasi arkana kotiin pesälle -- ja sai tällä
kertaa vastenmielisen ja ehdottomasti paheksuvan vastaanoton. Emo
seisoi itsepintaisesti oviaukossa ja murisi sille selvän kiellon.
Nöyryytettynä ja ylen surullisena sen täytyi mennä pesän yläpuolella
olevaan koloon katajapensaan alle, missä hänen urhea isänsä ennen
häntä oli nukkunut. Kolmen surkean päivän aikana sen ei sallittu astua
kotiluolaan, eipä edes tulla muuta perhettä lähellekään. Puolueettoman
arvostelijan olisi silloinkin ollut pakko myöntää, että se oli kaikkea
muuta kuin herttainen. Mutta kyllä onkin kysymyksessä hyvin ilkeä haju,
jos se kerran kettua vaivaa.

Niinä päivinä, jolloin haisunäädän kirous lepäsi raskaana sen yllä,
se huomasi tästä onnettomuudestansa kuten useimmista muista olevan
hyötyä. Pyydystely muodostui ilmeisesti helpommaksi, sillä sen haju
petti pienet metsäneläimet. Ne tiesivät, että haisunäätä oli aina hyvin
hidas liikkeissään, ja siksi kernaasti antoivat tämän näkymättömän
pyydystelijän, joka lemusi haisunäädältä, tulla loikkausmatkan
päähän. Täten Punakettu sai korvauksen karsimastaan surullisesta
vastoinkäymisestä. Nyt näytti siltä kuin heti olisi kiitänyt sana
kautta metsän, että oli liikkeellä muutamia nopeajalkaisia haisunäätiä,
jotka harppasivat hurjasti kuin metsäkissat. Ja siitä lähtien kaikki
Ringwaakin maan haisunäädät huomasivat, että pyydysteleminen oli heille
vaikeampaa kuin ennen.

Sillä välin emoa alkoi suuresti hermostuttaa se, että kahdella
hänen poikasistaan oli taipumus kulkea ryöstelemässä laaksoissa
maatalon läheisyydessä. Se oli koettanut jollakin tavoin, osaksi
esimerkin ja osaksi epäilemättä yksinkertaisen kielen avulla, joka
ovelasti välttää ihmisten huomiota, teroittaa niille, miten tuhoa
tuottavaa ja mieletöntä oli käydä käsiksi ihmisten omaisuuteen.
Helppo pyydystäminen, niin se ilmoitti niille, ei aina ollut hyvää
pyydystämistä.

Nämä opetukset tekivät vaikutuksensa Punaketun teräviin aivoihin. Mutta
sen veljen ja sisaren mielestä ne olivat typeriä. Mitä varten ankat ja
kananpojat olivat olemassa, ellei kettujen ravinnoksi? Ja mitä varten
oli maanviljelijöitä, ellei juuri poistamassa kettujen puutteita,
hankkimalla niille kananpoikia ja ankkoja? Huomatessaan jälkeläistensä
taipumusten suunnan vanha viisas emo päätti luopua luolan vaarallisesta
naapuristosta ja viedä pienen perheensä kauemmas metsään pois
kiusausten piiristä. Mutta ennen kuin se oli täysin vakuuttunut muuton
välttämättömyydestä, ratkaistiin asia hyvin kovakouraisesti -- ja
Punakettu sai uuden terveellisen opetuksen.

Se tapahtui tällä tavalla. Eräänä iltana vähäistä ennen auringonlaskua
Punakettu istui eräällä kummulla katsellen lähintä karjapihaa ja
tarkaten ihmisten ja kotieläinten hommia. Se istui koiran tavoin
takakintuillaan, pää kenossa, kieli näkyen puoliavoimien leukojen
välistä, ollen mielenkiintoisen tarkkaavaisuuden perikuva. Se näki
kaksi miestä työskentelemässä pellolla aivan pienen, harmaan talon
takana. Se näki suuren mustankirjavan sekarotuisen leikittelevän
hurjana päivänpaisteisella, lastuisella pihalla keltaisen sekasikiön
kera, joka oli tullut naapuritalosta tervehtimään. Se näki parven
lihavia, laiskoja ankkoja pulikoimassa hevoslammikossa ladon takana.
Se näki myös joukon isohkoja kananpoikia, ja se ajatteli kaihomielin,
kuinka helposti saatavaa riistaa ne olisivat kömpelöimmillekin
ketuille. Se teki epämääräisen päätöksen tutkistella tarkasti ihmisiä,
jotta voisi heitä käyttää hyväksensä antautumatta liian suureen vaaraan.

Katsellessaan se huomasi pienen punaisen hahmon hiipivän varkain
viidakon läpi lähellä niittyä. Se oli Punaketun varomaton veli, joka
silminnähtävästi pyydysteli noita kananpoikia. Punakettu liikahti
levottomasti, säikähtäen veljensä rohkeutta, mutta siitä huolimatta
mielenkiinto myötätuntoisesti vireillä. Äkkiä tapahtui rynnäkkö ja
hyökkäys, ja pieni punainen olento oli parven keskellä. Seuraavassa
hetkessä se syöksyi takaisin viidakkoon, siipiään räpyttelevä
kananpoika olan yli heitettynä; sillä välin muu parvi kauhusta rajusti
kaakattaen pakeni päistikkaa karjapihaa kohti.

Äkillisen pelästyneen kaakatuksen kuultuaan koirat lakkasivat pihalla
leikkimästä, ja pellolla olevat miehet katsahtivat työstään.

"Hitto vie, ellei se vain olekin kettu-lurjus!" huudahti yksi miehistä,
isäntä -- erämies, Jabe Smith nimeltä, jolle metsämaiden tuntemus
oli opettanut sen erikoisen hätämerkin, jonka linnut päästävät ketun
lähestyessä. "Kyllä se saa kalliisti maksaa tuon kananpojan, jos se
sellaisen sai!" Ja nuo kaksi miestä riensivät taloa kohti, viheltäen
koiria. Koirat tulivat heitä kohti hypellen innoissaan, tietäen hyvin,
mitä hauskaa oli tekeillä. Miehet hakivat pyssynsä keittiöstä ja veivät
koirat niityn poikki paikalle, missä kananpojat olivat olleet syömässä.
Viidessä minuutissa rosvon jäljet keksittiin, ja haukkuen täyttä
kurkkua koirat seurasivat niitä.

Talon takana kummulla vartiota pitävä Punakettu nosti korvansa pystyyn
sointuvain, mutta pahaenteisten äänten kohotessa painostavaan ilmaan;
mutta se tiesi, etteivät koirat häntä itseään ajaneet, joten se saattoi
kuunnella enemmän tai vähemmän yliolkaisesti.

Uhkarohkea nuori kettu, joka oli vienyt kananpojan, pelästyi
kuullessaan melun, jonka oli kintereilleen kiihottanut; mutta se oli
rohkea, piteli kiinni saaliistaan ja samosi suoraa päätä pesälle
kertaakaan pysähtymättä ajattelemaan, että tämä oli yksi hirveimpiä
rikoksia koko ketun suvun syntiluettelossa. Vaikka se koetti juosta
nopeasti yrittämättäkään salata jälkiään, sattui se kuitenkin onnekseen
kulkemaan vähän matkaa kivikkoa, mihin jäljet eivät pystyneet, ja
sitten yli puron sellaisella kohdalla, missä se oli leveä ja matala.

Täällä takaa-ajajat huomasivat olevansa täydellisessä pulassa. Jonkin
aikaa ne kiertelivät sinne tänne, ja niiden iloinen yhteishaukunta
vaimeni vihaiseksi valitteluksi. Sitten ne taas rupesivat haukkumaan
ja kiitivät raivoissaan puron vartta alas menemättä sen yli. Ne olivat
huomanneet uudet ketunjäljet; ja kuinka ne olisivat voineet tietää,
että ne eivät olleet sen ketun jälkiä, joka oli ryöstänyt kananpojan?

Punakettu, joka yksinäisenä istui kummullansa, kuuli äänten yht'äkkiä
muuttavan suuntaa ja tulevan meluten häntä kohti. Tämä ei aluksi sitä
häirinnyt. Sitten yht'äkkiä tuo terävä kaukonäköisyys, joka muutamilla
villieläinyksilöillä näyttää olevan, ilmaisi sille, että koirat olivat
uusilla jäljillä. Ja ne olivat juuri hänen omilla jäljillään. Hän itse
oli loppujen lopuksi se, jota ajettiin takaa. Punakettu ponnahti ilmaan
tämän huomion aiheuttamasta pelästyksestä.

Sitten se juoksi jalat ojossa ja vatsa maata viistäen, eloisana,
punertavana viiruna, kiitäen oikopäätä pensasten läpi.

Kotiinpäin ei Punakettu juossut, vaan suoraan siitä poispäin. Hetken
aikaa tämän kokemuksen kauhu sai sen sydämen jyskyttämään niin rajusti,
että se oli tukehtumaisillaan ja sen piti hidastuttaa kulkuaan aika
ajoin. Siksi se huolimatta noista ylen nopeista puuskista ei kyennyt
häätämään kimpustaan näitä kovaäänisiä takaa-ajajia. Kaikki tämä oli
tapahtunut niin äkkiä ja odottamatta kuin kauheassa unessa; ja ketun
silmittömään pelkoon liittyi loukkauksen tunne, sillä se ei ollut
millään tavoin syypää tähän onnettomuuteen.

Purolle tullessa -- joka tähän vuoden aikaan oli matala, muodostaen
lammikoita ja polveilevia kanavia -- ketun suuri pelko sai sen
unohtamaan voimakkaan vastenmielisyytensä kastumista kohtaan, ja
se syöksyi päistikkaa puroon. Mutta pysähtyessään keskellä puroa
hiekkasärkälle tuli peritty tieto ja oma viisaus ajoissa sen avuksi.
Toista rantaa tavoittelematta se kääntyi ja kulki suoraan keskiuomaa
ylöspäin, hypellen märältä kiveltä toiselle ja huolellisesti välttäen
sellaisia paikkoja, joihin jäljet saattoivat jäädä. Virta oli täynnä
polvekkeita, ja kun koirat saapuivat sen äyräille, oli pakolainen
poissa näkyvistä. Sen jäljetkin olivat kadonneet tykkänään maan
pinnalta. Yltympäri yhä laajenevassa ympyröissä juoksivat koirat virran
kumpaakin rantaa, etsien kadonneita jälkiä. Lopuksi ne luopuivat
yrityksistään noloina ja kyllästyneinä.

Punakettu kulki edelleen ylös virran uomaa täyden mailin verran
kauan sen jälkeen, kun se tyydytyksekseen oli huomannut, että
takaa-ajo oli lopussa. Sitten se teki pitkän poikkeuksen harjun
kallioiselle harjalle, lepäsi hetken pensaan alla ja laskeutui
varhaisessa kuunvalossa taas kotiluolaan. Täällä se tapasi huimapäisen
veikkonsa rehennellen siitä, että oli vaikeudetta välttänyt koirat
ja tuonut riemuiten herkullisen saaliinsa kotiin. Mutta emon se
tapasi niin levottomana ja pelokkaana, ettei se lainkaan tahtonut
mennä pesään, vaan mieluummin nukkui taivasalla katajapensaan
juurella, ennen kuin lähti öiselle pyydystysmatkalle. Tänne Punakettu
kääriytyi sen vierelle, kun taas muut kaksi poikasta huolettomina
tietämättömyydessään pysyivät vanhassa kotipesässä.

Sinä yönä Punakettu tyytyi tavoittelemaan hiiriä kotirinteensä pienellä
viljelemättömällä niityllä. Sen palatessa kotiin harmaanpunertavassa
aamunkoitossa emo ja sisko olivat jo tulleet takaisin ja nukkuivat
juuri pesän oven ulkopuolella suojaisan pensaan alla. Mutta
voitonriemuinen nuori kananpojanpyydystäjä oli vielä poissa. Pian
kohosi tyyneen tuoksuvaan ilmaan koirien äänten tuhoisa sointu,
hiljaisena ja kaukaisena, mutta merkitykseltään varmana. Keltainen
sekasikiö ja mustan- ja valkoisenkirjava sekarotuinen olivat taas
jäljillä. Mutta kenen? Se oli kysymys, joka askarteli pikku perheen
jäsenten aivoissa, kun ne kaikin istuivat häntäsutiensa päällä,
höristelivät korviansa ja kuuntelivat.

Hämmästyttävän nopeasti ääni kovenemistaan koveni tullen suoraan
pesää kohti. Vanha viisas emo ei saattanut erehtyä tilanteesta. Sen
ajattelematon ja itsepintainen pentu oli jälleen saattanut koirat
jäljillensä ja johti ne tänne kotiturvaan. Äkeissään ja pelästyneenä se
hypähti seisaalleen, syöksyi pesään ja sieltä ulos jälleen ja ravasi
moneen kertaan sisäänkäytävän ympärillä. Punakettu ensiksi ja sitten
sen vähemmän neuvokas sisar rupesivat pitämään samaa peliä, jonka
merkitystä alkoivat hämärästi käsittää. Sitten kaikki kolme syöksyivät
mäenrinnettä ylös ja tulivat tutulle pensaiselle pengermälle, jolta
voivat katsella kotiinsa päin.

Vain minuutin tai kaksi ne olivat katselleet, kun näkivät mielettömän
pakolaisen juoksevan läähättäen ylös törmää ja sukeltautuvan pesään.
Aivan sen kintereillä olivat haukkuvat koirat, joiden yhteishaukunta
nyt oli varsin erilaista, kärsimättömyyden ja ilon sekaista melua, kun
vihdoin olivat saaneet ahdistetuksi saaliinsa pesään. Mustankirjava
sekarotuinen rupesi oikopäätä penkomaan raivokkaasti sisäänkäytävän
suulla, toivoen voivansa raivata tien sisälle ja lopettaa koko jutun
muitta mutkitta. Mutta sekasikiö piti parempana odottaa miehiä, joiden
hän tiesi pian saapuvan ja savulla karkoittavan vangin pesästä. Se
tyytyi istumaan oven edessä, katsellen toverinsa turhaa työtä ja aina
silloin tällöin korottaen äänensä siten opastaen metsämiehet paikalle.

Sillä välin vanha viisas kettuemo tuolla ylhäällä pengermällä tiesi
yhtä hyvin kuin se, mitä pian tapahtuisi. Haluamatta jäädä odottamaan
murhenäytelmän välttämätöntä päätöstä se hiipi masentunein mielin pois
ja vei kaksi jäljellä olevaa pesyeensä jäsentä harjun yli, seuraavan
leveän laakson poikki ja kauas ylös yksinäisen ja jylhän Ringwaakin
rinnettä, missä niillä olisi aikaa kehittyä voimakkaiksi ja taitaviksi,
ennen kuin ryhtyisivät taisteluun ihmistä vastaan.




4. luku

YKSIN MAAILMASSA


Muutamia päiviä tämän äkillisen maanpaon jälkeen pienentynyt perhe
kuljeskeli ilman vakinaista pesää, tuntien olevansa tuuliajolla. Saaden
kummallisen uhman tai koston puuskan tai kenties siksi, että kävi tuona
hetkenä pitkästä pidättäytymisestä kärsimättömäksi, kettuemo vei kaksi
poikastansa sinipunaisen auringonlaskun aikana tuimalle ryöstöretkelle
erään etäisimmän maatalon karjapihaan.

Se näytti häikäilemättömän rohkealta; mutta vanha kettu tiesi, ettei
tässä talossa ollut koiria, lukuunottamatta pientä mitätöntä rakkia, ja
se tiesi myöskin, ettei isäntä ollut mestari pyssyn käytössä.

Kaikki oli rauhallista pienen karjapihan ympärillä. Kultaisessa
sinipunervassa valossa näyttivät lastuinen piha ja aitan ja vajan
rosoiset, tuulenpieksemät katot ihmeellisiltä. Ankat keikkuivat
räkättäen märässä liejussa vesialtaan ympärillä, jonne oli tipahtanut
muutamia jyviä. Uniset kananpojat kerääntyivät vajan avoimelle
edustalle oikoen kaulojansa tyytyväisinä äännähdellen, ja hyppäsivät
yksitellen orrellensa. Viettävältä laitumelta kuului alas laskettujen
puomien kolinaa ja lehmänkellojen pehmeää kalkatusta, kun lehmät
päästettiin pois lypsyltä.

Tätä turvaisaa rauhaa häiritsivät nyt nuo kolme kettua, jotka hiljaa
hyökkäsivät esille tallin takaa. Ennen kuin ahkerat ankat ehtivät
säikähtääkään tai uniset kananpojat lentää vaaraa pakoon, oli
vihollinen jo niiden joukossa, hyökäten sinne tänne ja katkoen hampain
hentoja, höyhenpeittoisia kauloja. Paikalla syntyi hirmuinen melu, kun
kaikki kirkuivat ja kaakattivat; sitten kuului rakin kimeää haukuntaa,
joka seurasi lehmiä laitumella, ja maanviljelijän vihaista huutoa, kun
tämä äärimmäisen nopeasti juoksi alas laiduntietä.

Rosvot eivät välittäneet vähääkään luskuttavasta rakista, mutta niitä
ei haluttanut odottaa vihastuneen maanviljelijän tuloa. Lopetettuaan
edes joitakin valitusääniä taittamalla kymmenkunnalta kanalta ja
ankalta niskat jokainen viskasi lihavan saaliin selkäänsä ja hölkkäsi
verkalleen tiehensä perunamaan ruskeiden vakojen poikki metsää kohti.
Juuri katoamaisillaan oksien alle kaikki kolme kääntyivät katsomaan
maanviljelijään, joka seisoi vesikaukalon luona ravistellen nyrkkiänsä
rosvoille voimattoman ja lapsellisen raivon vallassa.

Tämä rohkea urotyö näytti tavallaan hajoittavan pienen perheen.
Tähän aikaan nuo kaksi poikasta näyttivät huomaavan kykenevänsä
olemaan täysin riippumattomia ja luottamaan vain itseensä; ja
ikään kuin samalla hetkellä emo jollakin ovelalla tavalla hellitti
vaikutusvaltansa ohjaksia. Kaikki kolme kävivät välinpitämättömiksi
toisilleen; ja ilman mitään väärinkäsitystä tai pahansuopuuta kukin
lähti kulkemaan omaa tietänsä.

Punakettu rohkeasti luottaen omaan taitoonsa, käänsi kasvonsa
mäenrinteen töyrästä, vanhaa katajapensaan takana olevaa pesää ja
pientä hiirien asustamaa niittyä kohti ystävällisen puron rannalla.

Lähetessään vanhaa kotia surullisten tapahtumain muisto tuoreena
mielessään Punakettu kulki hyvin varovasti, ikään kuin olisi luullut
koirain yhä olevan siellä. Mutta se havaitsi tietysti, että siellä oli
vain täysi autius. Kuiva rinne lepäili auringon lämmössä, siellä täällä
hajallaan olevat katajapensaat seisoivat pistävinä ja tummina kuten
ennenkin, ja näkymättömänä lehtiverhonsa takana lähellä oleva puro
solisi miellyttävästi kuten ennenkin pienten putoustensa ja särkkiensä
yli vyöryen. Mutta siinä, missä ennen oli ollut kodin pyöreä, tumma
ovi-aukko, oli nyt ammottava kolo tuoreessa punaisessa mullassa. Pesää
oli kaiveltu pohjia myöten.

Ollen jonkin verran mietiskelijäkin nuorella tavallaan, jota ei
lainkaan tunne häirinnyt, Punakettu valtasi uudelleen töyrään.
Toistaiseksi se asettui pensaan alle töyrään huipulle, missä sen
isällä oli ollut tapana nukkua. Se tiesi töyrään hyväksi paikaksi
ketun oleskella, se kun oli lämmin, kuiva, eristetty ja helposti
kaivettavissa. Hyvin suojaisesta paikasta toisen katajapensaan
juurelta, töyrään äärimmäisestä alapäästä ja aivan poissa vanhan pesän
näkyviltä se keksi toisen pesän talviasunnokseen.

Kokeileminen ja ruoan hankinta anastivat Punaketun ajan siihen määrin,
ettei sillä ollut tilaisuutta tuntea yksinäisyyttä. Jokainen päivän
tai yön tunti, jonka se voi säästää nukkumisajastaan, oli täynnä
mielenkiintoa.

Suvi oli ollut lempeä, kaikille metsän asujamille suopea, ja nyt vilisi
salaista elämää punaisissa ja sahraminkeltaisissa metsissä. Ruskeat
oravat hyppelivät kaikkialla näreikössä isojen puiden alla valkoiset,
untuvanpehmoiset hännät liepsahdellen pienten puuterihuiskujen tavoin.
Somat metsähiiret, kepeinä kuin varjot, kiitivät vikisten ruskeitten
puunjuurien lomissa, kun taas jokaisella ruohoisella metsäaukiolla
tai ruskealla niittyviilloksella peltohiiret ja villit pienet
päästäiset riensivät laumoittain. Peltokanapoikueet ryöpsähtelivät alas
kullankeltaisen koivun kylkiä pitkin, ja niiden ruskeat, vahvat siivet
pitivät iloista, mutta joskus pelottavaakin hälyä; ja synkkien mäntyjen
latvoissa alempien peltojen reunamilla vaakkuivat varikset. Tässä
väkirikkaassa maailmassa Punaketun oli niin helppo metsästää, että
sillä oli aikaa yhä tutkia ja koota kokemuksia.

Tähän aikaan uteliaisuutta kiihottivat erikoisesti ihmiset ja heidän
tapansa, ja suuren osan ajastaan se vietti maatalojen liepeillä
katsellen ja tutkistellen. Mutta sen viisaat, nuoret aivot eivät
milloinkaan unohtaneet eräitä tiettyjä varokeinoja. Sen jälkiä ei
näkynyt lainkaan laakson peltojen ja mäenrinteellä olevan pesän
välillä. Ennen kuin se laskeutui tasankomaille, sillä oli aina tapana
kiivetä mäki, mennä erään vuorenharjanteella olevan kalliokielekkeen
poikki ja kulkea sitten yli suuren kivikon, missä sen jäljet hävisivät
ja laskeutuessaan näyttivät aina tulevan toisesta laaksosta Ringwaakin
alapuolelta.

Lisäksi kun se saapui maatalolle, niin se päättävästi jätti
huomioonottamatta ankat, kalkkunat, kananpojat, -- jopa ylenpalttisessa
viisaudessaan rotat ja hiiretkin, jotka usein oleskelivat pihalla ja
aumoissa. Kuinka se saattoi tietää, että rotat, jotka nauttivat ihmisen
heinäsuovan vieraanvaraisuutta, olisivat tälle vähemmän mieluisia
kuin kananpojat, jotka asustivat hänen vajassaan? Sillä ei ollut
aikomustakaan vetää kokemattomaan niskaansa sen olennon kostoa, jonka
valtaa se ei vielä ollut oppinut määrittelemään. Siitä huolimatta,
löytäessään puun alta hedelmäpuutarhan takaosasta joukon täyteläisiä
madonsyömiä luumuja, se ei lainkaan epäröinyt herkutella noilla
mehevillä makeisilla. Sillä sen aivoihin ei ollut vielä tunkeutunut
ajatus, että ihminen saattoi välittää sellaisista elottomista esineistä.

Toinen tärkeä varokeino, jonka tämä nuori ihmisen ja hänen tapojensa
tutkija hyvin huolellisesti otti huomioon, oli poissa pysytteleminen
siitä talosta, missä keltainen sekarotuinen asui. Se oli pääasiallisin
vaaran aihe. Suurta mustankirjavaa sekarotuista, jonka vainu ei ollut
yhtä tarkka, se ei niin kovasti pelännyt. Mutta kun se näki noiden
kahden koiran telmivän yhdessä, silloin se tiesi, että luonnollisin
asia maailmassa oli jonkinlainen metsästysretki; ja silloin se lähti
kiireen vilkkaa etsimään turvatumpaa ympäristöä. Koiria kohtaan yleensä
sillä ei ollut oikein tietoista vastenmielisyyttä, sellaista kuin
sen serkulla sudella; mutta näitä kahta koiraa se pelkäsi ja vihasi
erikoisesti. Milloin se vain, katsellessaan jostakin noista lukuisista
tähystyspaikoistaan tai vahtitorneistaan, näki nuo kaksi kiihkeästi
nuuskimassa hänen vanhoja, kuluneita jälkiään -- niitä oli hajallaan
ympäri laakson -- silloin suippo, tumma kuono heti meni kostonhalun ja
ivan kurttuihin. Sen pettämättömään muistiin kasvoi kauna, joka jonakin
päivänä tilaisuuden tullen oli vaativa ankaran korvauksen.

Niiden eläinten joukossa, jotka nuoren ketun mielessä liittyivät
ihmiseen, oli vain yksi, jota se pelkäsi.

Kun se eräänä päivänä hiiviskeli puutarha-aidan varjossa, kuuli se
aivan yläpuoleltaan terävän, ilkeän, sähisevän äänen, joka samassa
hetkessä muuttui erittäin kostonhimoiseksi murinaksi. Kovasti pelästyen
kettu hypähti taapäin ja katsahti ylös. Siellä aidan päällä hiiviskeli
pieni, harmahtava, mustajuovainen eläin, jolla oli pyöreät kasvot,
ympyriäiset, vihertävät, tuijottavat silmät, pitkä untuvanpehmoinen
kaula ja korkeaksi kaartunut selkä.

Tuon ilkeän äänen kuullessaan ja nähdessään noiden raivokkaiden silmien
tuijotuksen Punakettu muisti sen kauhean päivän, jolloin ilves oli
hyökännyt hänen kimppuunsa tiheiköstä. Tämä sylkevä, uhmaileva eläin
tuolla aidalla ei tietenkään ollut läheskään ilveksen kokoinen; ja
Punakettu tunsi varmasti olevansa paljoa enemmän kuin tasavertainen
vastustaja sille julkitappelussa. Kettua ei kuitenkaan haluttanut
ryhtyä sitä koettelemaan. Jonkin sekunnin se seisoi silmäillen vierasta
hermostuneesti. Silloin kissa, aavistaen sen tuumat, kulki hitaasti
eteenpäin aidalla, sähisten vimmatusti ja naukuen mitä ilkeimmästi.
Punakettu pysyi paikallaan, kunnes pelottava olento oli viiden tai
kuuden jalan päässä siitä. Sitten se kääntyi ja livisti häpeälliseen
pakoon; ja samalla hetkellä kun se oli mennyt, kiiti kissa päistikkaa
taloa kohti, kuin olisi vihollislauma sitä ajanut takaa.

Niiden ihmisolentojen joukossa, joita Punakettu tähän aikaan huvikseen
katseli, oli kaksi, jotka tekivät siihen erikoisen vaikutuksen ja jotka
se tykkänään eristi mielessänsä kaikista muista. Toinen näistä oli
isäntä, erämies Jabe Smith, jolla oli mustankirjava sekarotuinen, --
hän, jonka harhahauli oli aiheuttanut Punaketun isän kuoleman. Tätä
seikkaa Punakettu ei luonnollisesti tietänyt, eikä se todellakaan, se
täytyi myöntää, olisi siitä suuresti piitannutkaan, jos olisikin sen
tietänyt. Siitä huolimatta nuori kettu oivalsi oveluudessaan, että tämä
Jabe Smith oli uutisasutuksen kaiken muun väestön joukossa erikoisen
vaarallinen ja leppymätön vihamies -- ihminen, jota piti uutterasti
tutkistella, voidakseen häntä vältellä.

Juuri Jabe Smithiltä turkkiniekka nuori tutkija sai ensimmäisen
käsityksen pyssystä. Se näki miehen tulevan ulos talosta pitkä musta
keppi kädessään ja tähtäävän päänsä päällä lentelevää sorsaparvea
kohti. Se näki punaisen liekin ja sinivalkoisen savun tuprahtavan
mustan kepin päästä. Se kuuli kauhean ukkosenjyrähdyksen, joka
pamahteli ja ulvoi kallioitten välissä. Ja se näki yhden sorsista
kääntyvän ympäri lennossaan ja syöksyvän päistikkaa alas maahan.

Niin, ihan varmasti tämä mies oli hyvin vaarallinen. Ja kun kettu
muutamia iltoja myöhemmin värin häipyessä kolealta syystaivaalta näki
miehen sytyttävän tulen lastuista karjapihalla, keittääkseen perunoita
sioille, kasvoi sen pelko ja ihmetys kymmenkertaiseksi. Punakeltaiset
kielet, jotka hyppelehtivät ilkeästi mustan astian ympärillä -- kauheat
olennot, jotka ihmiskäden kosketus manasi esiin lastuista -- olivat
ilmeisesti sukua sille punaiselle, joka oli lennähtänyt kepin päästä
ja tappanut matkaavan sorsan. Silloinkin, kun Punakettu oli poissa
toisessa laaksossa pyydystämässä tai makasi kiemurassa turvallisena
katajapensaansa alla töyräällä, sitä vaivasivat arvelut tuosta
tulimiehestä. Se ei tuntenut olevansa turvassa koskaan muulloin paitsi
silloin, kun se omin silmin näki, mitä tuo salaperäinen olento puuhasi.

Toinen ihmisolento, jota Punakettu kunnioitti mielenkiinnolla, oli
Poika. Poika asui eräällä etäisemmällä maatilalla, joka oli suurimpia
ja kukoistavimpia ja varustettu kaikella, mitä takalistotilalla
pitääkin olla, mutta koiraa siellä ei sattumoisin ollut. Pojalla oli
kerran ollut koira, hyvin viisas mäyräkoira, johon hän oli kiintynyt
niin suuresti, että kun se kuoli, sen paikka pidettiin kunnioituksesta
täyttämättä. Hän oli rohkea, vakavan reipas poika, joka oleskeli paljon
itseksensä, leikki yksin ja piti uimisesta, kanootilla soutamisesta,
luistelusta, ratsastuksesta ja kaikesta sellaisesta, mikä pani lihakset
voimakkaaseen toimintaan ulkosalla; lisäksi hän tutki ahkerasti yhtä
paljon kirjoja kuin lumoavaa erämaaelämää ympärillänsä. Mutta kaikista
näistä hommista oli eränkäynti se, joka suurimmassa määrin anasti hänen
mielenkiintonsa.

Hän liikkui metsissä yhtä äänettömästi kuin itse metsäeläimetkin, näki
yhtä terävästi, kuuli yhtä herkästi kuin ne. Ja koska hän oli hiljainen
eikä halunnut tappaa ja kun hänen siniset pojansilmänsä olivat niin
luotettavat, niin monet metsänväestäkin rupesivat katselemaan häntä
omituisen pelottomin silmin. Ei niin, että lauhkeimmat niistä olisivat
hänestä vähääkään piitanneet, paremmin kuin kestään muustakaan
ihmisestä; mutta päästessään suuresta pelostansa häntä kohtaan ne
kävivät välinpitämättömiksi. Siksipä hänellä oli tilaisuus tarkata
monia mielenkiintoisia elämän pikkuseikkoja hiljaisessa, väkirikkaassa,
salaisuuksia kätkevässä salomaassa, joka ihmisestä yleensä tuntuu
autiolta.

Pojasta tuli Punaketun mielenkiinnon esine lähinnä Jabe Smithiä. Mutta
tässä tapauksessa oli tuskin ollenkaan pelkoa ja vihamielisyyttä. Se
piti Poikaa silmällä silkasta uteliaisuudesta, melkein kuten Poikakin
olisi tarkastellut sitä, jos olisi saanut samantapaisen tilaisuuden.
Punakettu ihmetteli nähdessään Pojan kuljeskelevan niin hiljaa läpi
metsien, katsellen, kuunnellen, odottaen kuin jokin metsän omista
asukkaista. Ja yrittäen ratkaista tätä vaikeaa arvoitusta antautui se
noudattelemaan varovasti Pojan jälkiä -- mutta niin taitavan varovasti,
ettei sen läsnäoloa aavistettukaan.

Viikkomäärin Punakettu tällä tavoin yhä tutki Poikaa, milloin sillä oli
vain siihen tilaisuutta. Mutta kesti jonkin aikaa, ennen kuin Poika sai
tilaisuuden tarkastella Punakettua. Se tapahtui kummallisella tavalla.

Eräänä iltapäivänä, jonkin aikaa sen jälkeen kun Punakettu oli keksinyt
ja syönyt hyvällä halulla maahan pudonneet luumut hedelmäpuutarhassa,
se löysi sattumalta metsäviiniköynnöksen laakson reunalta, ja se oli
täynnä kypsiä hedelmiä. Viiniköynnökset olivat harvinaisia Ringwaakin
seuduilla; mutta tämä, joka kasvoi suojaisessa ja hedelmällisessä
sopessa, oli lajinsa herkullinen näyte. Se oli kutoutunut käärmemäisin
kiemuroin parin kuolevan puun ylle, ja sen hedelmärypäleet olivat mitä
houkuttelevimman purppuranpunaiset.

Punakettu katseli tätä tuntematonta hedelmää ja oli mielessään varma
sen hyvyydestä. Se muisti luumut ja vesi herahti sille suuhun. Yhden
pikku tertun, joka riippui matalalla kiertelevässä viiniköynnöksen
vesassa, se otti ikään kuin näytteeksi. Se maistui juuri siltä kuin
se oli kuvitellutkin. Mutta muut noista halkeavista, purppuraisista
rypäleistä riippuivat saavuttamattoman korkealla. Vaikka kettu
olisi hypännyt pystysuoraan ylös ilmaan jännitetyin lihaksin ja
ahnaasti sieppaavin leuoin, ei se olisi voinut tavoittaa ainoatakaan
viinirypälettä. Se kiersi kiertämistään mahtavaa viiniköynnöstä, etsien
hyökkäyspaikkaa. Sitten se yritti kiivetä, mutta turhaan. Punaketun
yritykset tähän suuntaan olivat yhtä turhat kuin sen hyppäyksetkin; ja
viinirypäleet saivat olla rauhassa.

Punakettu oli neuvokas ja sitkeä; mutta on tapauksia, jolloin
neuvokkuus ja sitkeys käyvät ansaksi. Kettu istahti takajaloilleen
ja pohti perinpohjin tilannetta. Yhdellä kohtaa se oli huomannut
voivansa kiivetä puun runkoa pitkin viisi tai kuusi jalkaa niiden
kiemuroiden avulla, joita mahtava viiniköynnös teki tukipuunsa
ympärille. Tämä näytti kuitenkin hyödyttömältä, kun sillä kohdalla ei
ollut viinirypäleitä saatavissa. Mutta se huomasi vihdoin paikan, johon
voisi hypätä kiivettyään ensin niin korkealle kuin pääsisi -- paikan,
missä viiniköynnösrykelmä soisi sille jalansijan ja missä herkulliset
marjatertut riippuivat aivan sen pään päällä. Se ei enää hukannut aikaa
miettimiseen, vaan kiipesi, asettautui huolellisesti tasapainoasentoon,
jännitti lihaksensa ja loikkasi ilmaan.

Punakettu putosi turvallisesti rypäleiden keskelle. Mutta se,
mitä kettu ei ollut ottanut lukuun tai edes arvannutkaan, oli
viiniköynnösten joustavuus. Ne antoivat myöten joka suunnalle
varsin kummallisesti ja oikullisesti. Muutaman sekunnin ajan kettu
ponnisteli raivokkaasti pysyäkseen paikallaan, tarttuen kiinni kynsin
hampain. Sitten se hyppelehtien ja nolattuna vaipui alaspäin läpi
viiniköynnösten.

Mutta onnettomuudekseen se ei pudonnut maahan asti. Varsirykelmät,
jotka eivät halunneet sitä kannattaa, näyttivät yhtäkaikki päättäneen,
etteivät päästäisi sitä käsistään. Itsepäinen köynnöskiemura kiertyi
sen toisen takajalan ympärille nilkan yläpuolelle pidellen kiinni pää
alaspäin roikkuvaa kettua.

Kovaonninen seikkailija kiemurtelihe, koettaen hampain vapautua
tuosta kovasta otteesta. Mutta joustava viiniköynnös ei päästänyt
sitä voitolle, ja jokainen ponnistus veti paulan vain kireämmälle.
Kun kettu totesi pulmallisen tilanteensa, valtasi sen pakokauhu. Se
rupesi rajusti potkimaan, rimpuilemaan ja keikkumaan. Tämä sai aikaan
kovan kahinan lehdistössä. Sitä se teki muutaman minuutin ajan,
kunnes lopulta ylen uupuneena jäi riippumaan liikkumatonna, keinuen
ruskeanvihreässä varjossa, kieli surkeasti riipuksissa ja silmät
puoliummessa.

Juuri tällä hetkellä saapui paikalle sattumalta Poika. Hänen
herkkä korvansa oli jo etäältä kuullut lehtien tavatonta kahinaa
hetkellä, jolloin kaikkialla vallitsi hiljaisuus. Hän lähestyi hyvin
hiljaa hiipien, jottei menettäisi mitään mahdollista nähtävää, ja
saapui paikalle juuri silloin, kun ansaan joutunut näytti olevan
kuolemaisillaan. Vielä yksi pelon aiheuttama ponnistus vavahdutti
nuoren ketun jäseniä; sitten, huomattuaan tilanteen toivottomuuden, se
heittäytyi näennäisesti elottomaksi, silmät suljettuna kapealle raolle
kuin kuolleella.

Säälin valtaamana Poika hyppäsi paikalle ja irrotti kierteen,
pahoitellen sitä, ettei ollut tullut ajoissa, pelastaakseen kauniin
eläimen hengen. Hän tunsi erikoista mielenkiintoa kettuihin ja ihaili
niiden viisautta ja mielenmalttia. Harmaissa silmissä säälin ilme hän
nyt piteli velttoa olentoa käsivarsillaan ja silitteli sen loistavaa,
kirkasta rehevää turkkia. Hänellä ei ollut milloinkaan ennen ollut
tilaisuutta tarkastella niin värikästä kettua. Arvellen lopuksi,
että hän nyt voisi saada oivallisen ketunnahan ilman minkäänlaisia
omantunnontuskia, hän kääntyi kotio viskaten ketun ruumiin
huolettomasti olkapäälleen, takajaloista kiinni pidellen.

Mutta tällä hetkellä, juuri kun hän oli lähtemäisillään, hänen sielunsa
silmiin välähti kuva suurista purppuranpunaisista viinirypäletertuista,
jotka hän oli nähnyt silloin, kun hänen mielensä oli ollut liiaksi
muuhun kiintynyt niitä huomatakseen. Voisiko hän jättää nuo kypsät
rypäleet poimimatta? Ei, totisesti! Hän kääntyi takaisin innokkaasti,
viskasi kuolleen ketun maahan ja rupesi herkuttelemaan, kunnes suu ja
sormet olivat aivan punaiset. Kun hänen ruokahalunsa oli tyydytetty,
jopa kyllästymiin saakka, hän täytti hattunsa ja tyytyväisyydestä
huoaten katsahti lopuksi ympärilleen ottaakseen ketun selkäänsä.
Hetkisen hän tuijotti hämillään hieroen silmiään. Kettu, jonka hän
huolettomasti oli viskannut maahan, oli näyttänyt niin kuolleelta kuin
näyttää voi. Mutta nyt siinä ei ollut mitään kettua. Koska hän ymmärsi
metsän eläimiä, selvisi hänelle salamannopeasti, kuinka ovelasti häntä
oli puijattu. Itsekseen tälle hiljaa naurahdellen hän meni kotiin ilman
muuta voitonmerkkiä kuin hatuntäysi metsäviinirypäleitä.




5. luku

PUOLISON VALINTA JA VOITTO


Rajattoman pöyhistyneenä onnistuttuaan voittamaan Pojan viekkaudella
Punakettu pani nyt itsensä hieman vaaralle alttiiksi, käyden
uhkarohkeaksikin ja arvostellen ihmisen ylemmyyttä liian vähäiseksi.
Onneksi itselleen se kuitenkin sai pian oivan opetuksen.

Salaa se hiipi eräänä raikkaana aamuna Jabe Smithin jäljissä, kun
tämä oli ulkona pyssyineen peltokanoja etsimässä. Näkymättömien
siipien suhinan saadessa Jaben muuttamaan yhtäkkiä suuntaa hän näki
kirkkaanpunaisen ketun katoavan viidakkoon. Jabe oli nopea pyssymies.
Hän nosti pyssynsä ja laukaisi paikalla. Hänen panoksensa oli
kuitenkin peltokanoille aiottu, ja ampumamatka oli pitkä. Muutamat
pikku lyijyhaulit sipaisivat Punakettua kylkeen. Ne eivät tunkeutuneet
syvemmäs kuin nahan alle; mutta isku säikäytti ja haulit pistivät perin
ilkeästi.

Hämmentyneenä ja peloissaan kettu hypähti ilmaan. Oikosenaan, vatsa
maata viistäen, se sitten pakeni punaisena viiruna nuorten, valkoisten
koivunrunkojen lomitse. Päiväkausia sitä kiusasi kyljessä kipu ja
syyhy, jota mikään ei voinut lieventää. Ja viikkomäärin se pysyttelihe
visusti poissa ihmisten ilmoilta.

Tähän aikaan nuori kettu sai muutamia yllätyksiä. Eräänä aamuna, kun se
sukeltautui esiin katajapensaansa alta varhaisimpina kalpeanpunaisen
aamunkoiton hetkinä, se huomasi ihmeellisen, ohuen, kimaltelevan kuoren
kuolleilla lehdillä, ja ruskeat ruohot tuntuivat jäykiltä ja haurailta
sen askelten alla. Suuresti hämillään se nuuski huurretta ja maisteli
sitä, mutta huomasi, ettei sillä ollut antaa kielelle tai nenälle
mitään muuta kuin kylmän tuntua.

Ilmakin oli käynyt tavattoman kylmäksi, joten sen ajatukset palasivat
sen kaivamalle pesälle. Sekä pakkanen että kimmeltävä huurre haihtui
auringon noustessa korkealle; mutta Punakettu ryhtyi siinä paikassa
valmistamaan pesäänsä. Sen jälkeen se asusti siinä ja unohti tykkänään
katajapensaan alla olevan asuntonsa.

Vähän aikaa tämän jälkeen se tutustui ensi kertaa jääihmeeseen. Eräänä
raikkaana, puolihämyisenä aamuna, kun ylempi taivas paraikaa puki
ylleen aamunkoiton ensimmäisiä ruusutäpliä, kettu pysähtyi pienelle
lammikolle juomaan. Se hämmästyi, kun turpa joutui kosketuksiin jonkin
kovan, mutta näkymättömän aineen kanssa, joka asettui kuonon ja veden
väliin. Ensiksi se peräytyi varovaisen epäilyn vallassa ja vilkuili
joka taholle ympärilleen, nähdäkseen oliko jokin muukin hullusti
maailmassa. Sitten se nuuski jäätä ja nuoli sitä tunnustellen; ja
lopuksi, käyden rohkeammaksi, se sysäsi sitä niin kovasti kuonollaan,
että jää murtui.

Tämä näytti selittävän arvoituksen sen tyydytykseksi, joten se sammutti
janonsa ja lähti pyydystelemään. Mutta myöhemmin päivällä sattuessaan
juomaan jälleen samalla lammikolla se hämmästyksekseen huomasi, että
tuo outo, kova, näkymätön, murtuva aine oli tyystin hävinnyt. Se etsi
sitä kiihkeästi ja oli kuin umpikujassa, kunnes löysi muutamia vielä
sulamattomia jäännöksiä. Sen jälkeen se oli taas tyytyväinen, näyttäen
ajattelevan, että ilmiö oli saanut varsin riittävän selityksen.

Tämä huurteen ja jään ihmetteleminen ei kuitenkaan ollut mitään sen
vaivaavan hämmästyksen rinnalla, minkä aiheutti ensi lumen tulo.
Vaivaloisen metsästysretken jälkeen, joka oli vienyt alkupuolen yöstä,
kettu eräänä aamuna nukkui ohi päivännousun. Sen nukkuessa oli tullut
lumi, peittäen maan noin tuuman paksuudelta. Kun kettu pisti kuononsa
pesästä, oli pyry jo melkein lakannut, siellä täällä vain jokunen
kevyt, myöhästynyt lumihiutale vielä laskeutui hiljaa alas.

Nähdessään ensimmäisen kerran maailman, josta kaikki väri oli äkkiä
pyyhkäisty pois, Punakettu peräytyi hätkähtäen -- se katosi todella
aivan pesänsä pohjille saakka. Häikäisevä ja selittämätön valkeus
kauhistutti sitä. Parissa minuutissa kuitenkin uteliaisuus palautti
sen rohkeuden, ja se tuli takaisin ovelleen. Mutta edemmäksi se ei
uskaltanut. Pistäen varovasti päänsä ulos se katseli joka suunnalle.
Mitä tuo valkoinen aines oli, joka peitti kaikki paitsi alastomat,
ryhmyiset oksat? Ketusta se näytti höyheniltä. Jos niin oli, oli täällä
varmasti ollut suuri metsästys. Mutta ei; ketun kuono ilmoitti sille
pian, ettei ollut kysymys höyhenistä.

Nyt se otti sitä vähän suuhunsa ja hämmästyi huomatessaan, että se
katosi melkein hetkessä. Viimein se astui ulos tehdäkseen tarkempia
tutkimuksia. Mutta harmikseen Punakettu huomasi jalkojensa tulevan
märiksi ja kylmiksi. Se kammosi jalkojen kastumista, joten se nopeasti
pujahti takaisin pesään ja nuoli ne kuiviksi.

Tunnin tai runsaamminkin Punakettu jurotti ja kummasteli kuivassa
pakopaikassaan. Kun sitten ilma leutoni, niin lumi suli paikotellen;
kettu tuli ulos ja asteli arkaillen. Mutta aamukauden se oli
niin ihmetyksissään, ettei voinut pyydystelläkään. Vasta myöhään
iltapäivällä nälkä sai sen unohtamaan sen selittämättömän seikan, joka
oli muuttanut maailman muodon, ja pakotti sen taas vakavaan toimintaan.
Mutta kun noin kymmenen päivää myöhemmin lumi todella tuli jäisen
huurteen kintereillä, oli kettu täysin sopeutunut siihen ja kohteli
myrskyä ja pakkasta kumpaakin verrattoman välinpitämättömästi.

Koko tänä aikana Punakettu ei ollut vilahdukseltakaan nähnyt emoansa
tai siskoansa, vaikka se silloin tällöin oli kulkenut niiden jälkien
yli, tuntien ne erehtymättä hajusta. Niitä jälkiä se nuuski aina
mielihyvällä. Heimolaistensa tavoin silläkin oli halu välttää seuraa,
joka helposti aiheutti eripuraisuutta. Sitä paitsi sitä ei lainkaan
haluttanut houkutella asiaankuulumattomia alueelle, jota se nyt piti
omana erikoisena piirinään. Niin nuori kuin olikin, se oli kuitenkin
siksi voimakas ja kaunismuotoinen, että se hyvin kävi oivasta vuoden
vanhasta eläimestä. Ja se oli varsin valmis taistelemaan luuloteltujen
oikeuksiensa puolesta.

Mutta tämän rauhaisan vapauden saattoi tuskin olettaa kestävän
niin, ettei siitä vaadittaisi maksua. Punakettu omisti jotakin,
jota monet metsän eläimet kadehtivat -- nimittäin pesän, joka oli
turvaisa, kuiva ja lämmin. Ketun poissa ollessa olivat sitä tutkineet
erilaiset hiipivät kulkijaeläimet -- kärppä, murmeli, vesikko ja
musta käärme -- mutta ne olivat kaikki pitäneet huolta siitä, että
olivat sieltä poissa ennen omistajan paluuta. Eräs vanha, äreä
murmeli, taistelussa arvettunut veteraani, joka oli yhtä urhea kuin
huonotuulinenkin, meni niin pitkälle, että asettui pesän suulle,
aikoen taistella sen omistamisesta. Mutta Punakettu sattui olemaan
poissa pitkällä metsästysretkellä toisessa laaksossa. Ja kun vanha
murmeli oli odottanut parisen tuntia turhaan, niin sen rohkeus
häipyi. Se muisti olevan toisiakin pesiä, ellei varastettavissa,
niin ainakin kaivettavissa. Ja muisti lisäksi, että sodan seuraukset
olivat epäillyttäviä. Se vaelsi alas lähimmälle naurismaalle, missä
mustankirjava sekarotuinen sen ryöstöretkellänsä saavutti ja tappoi
suurenmoisen tappelun jälkeen. Eikä Punakettu aavistanutkaan, miltä
vakavalta taistelulta se oli säästynyt. Voimakas ja viisas kun oli,
se epäilemättä olisi voittanut; mutta arpia se siitä olisi kantanut
ruumiissaan.

Kun Punakettu eräänä päivänä juosta hölkytti kotiin tyytyväisenä
peltokana hampaissaan, huomasi se toisen ketun veresten jälkien
vievän ihan edellänsä suoraan pesälle. Nuuskien niitä se älysi, että
vieras oli outo. Ja heti epämääräinen vastenmielisyys sai karvat
nousemaan pystyyn ketun selässä. Sen mielestä jokainen vierailu oli
ainakin tunkeilemista, ellei suoranainen hyökkäys. Se kiiruhti ylös
katajapensaalle ja huomasi tungettelijan seisovan puoleksi pesän suusta
ulkona, korvat humussa, hampaat näkyvissä, julkeata uhmaa kapeiksi
siristettyjen silmien välkkeessä.

Punaketun sydäntä paisutti tähän asti tuntematon intohimo, jossa oli
sekaisin loukkausta ja villiä raivoa. Pudottaen peltokanan suustaan
se hyökkäsi hiljaa tunkeilijan kimppuun, joka kohtasi toisen kylläkin
kernaasti juuri katajapensaan alapuolella. Ei siinä kinasteltu
asemasta, vaan molemmat kävivät heti toisiinsa käsiksi, kumpikin
hampain ja käpälin; ja punaisena, karvaisena pallona ne kierivät kolmen
metrin verran rinnettä alas. Täällä ne iskeytyivät tuimasti kiveä
vasten, Punaketun päällimmäisenä raadellessa pahasti vihollisensa
kaulaa sivulta.

Kiveä vasten puristettuna oli kutsumaton vieras tappelussa aivan
alakynnessä. Sen oma niin kuin vastustajankin veri vuoti silmiin,
puoleksi sokaisten ne. Äkkiä se päätteli olleensa väärässä -- ja katui
nopeasti. Ankarasti läähättäen ja kiemurrellen se vääntelihe ylös,
luikahti Punaketun takajalkojen lomitse ja puikki tiehensä. Punakettu
kääntyi, katseli sitä hetkisen ja ryntäsi sitä kohti jälleen. Vieras ei
pysähtynyt puolustamaan tai antamaan selitystä, vaan loikkasi suoraa
päätä lähimmän pensaan yli ja laukkasi viidakon läpi vauhdilla, joka
osoitti sen päätöksen vilpittömyyttä. Punakettu seurasi lähes sadan
metrin matkan ja sitten, ylen ylpeänä voitostaan, palasi pesälle
nuolemaan haavojansa.

Lähemmäs viikon perästä tämän yhteentörmäyksen jälkeen ilmestyi toinen
vieras kettu. Punakettu oli juuri lähdössä iltapäiväpyydystelylleen,
kun se näki vieraan pysähtyvän epäröiden viidakon laitaan noin
kahdenkymmenen metrin päähän pesän alapuolelle. Sen karvat nousivat
nopeasti pystyyn, ja sievästi se sipsutteli varpaillaan julman
epäkohteliaana ja valmiina uuteen tappeluun. Mutta vieraan ryhdissä
ei näkynyt minkäänlaista vihamielisyyttä. Se ilmaisi pikemminkin
epävarmuutta ja paon aikeita.

Niinpä tapahtui, että kun Punakettu läheni sitä, hänen
vihamielisyytensä alkoi lauhtua, kunnes hänen lähenemisensä johtui
melkein yksinomaan halusta saada selville, mitä vieras tahtoi. Äkäisen
pystyt harjakset niskassa ja harteilla painuivat alas ja vaarallinen
välke hävisi sen vilkkaista silmistä. Varpaisillaan odotteleva vieras
näytti koko ajan olevan aikeissa paeta, mutta se ei sitä tehnyt, vaan
katseli yhä olkansa yli Punaketun lähenemistä.

Kun Punakettu huomasi olevansa kuuden metrin päässä arasta vieraasta,
niin se pysähtyi ja istahti maahan, pää kenossa, suu puoliavoinna,
kieli suusta riippuen, naama suopean, mutta innokkaan mielenkiinnon
perikuvana. Vieras, naaraskettu, nähtävästi taas jonkin verran
tyyntyneenä, uskalsi nyt itsekin istahtaa maahan, kääntyen niin, että
oli Punakettuun päin. Tässä asennossa ollen ne silmäilivät toisiansa
hiljaa minuutin tai pari hyväntahtoisina molemmin puolin. Sitten
Punakettu hypähti reippaasti pystyyn, hölkytti vieraan luo ja nuuski
sitä sydämellisesti. Molemmat näyttivät ylen tyytyväisiltä tapaamisen
johdosta. Hypeltyään yhdessä muutaman minuutin ajan ja ajettuaan
toisiaan ne kulkivat rinnatusten viidakon halki, nähtävästi haluten
ruveta pyydystelykumppaneiksi.

Täynnä ylpeyttä ja riemua, joka oli aivan uutta Punaketun sydämelle,
se juosta hölkytti eteenpäin katse kiinnitettynä vierellä kulkevaan
hentoon toveriin, silmäkulmat rypyssä ja suu auki, typerää
tyytyväisyyttä ilmaisten. Mutta nuori naaraskettu piti silmänsä ja
ajatuksensa vireillä halukkaana pyydystelyyn ja silminnähtävästi
välinpitämättömänä voitostaan. Milloin se hyökkäsi varomattoman,
ruokaa etsivän hiiren kimppuun, milloin anasti vioittuneen pulmusen,
kun lintu pakokauhun valtaamana hyppeli katajapensastiheikön suojaa
kohti. Ja vihdoin, hiipien kuvaamattoman taitavasti suunnattoman suuren
pyökkipuun ympärillä, se nappasi unisen kaniinin, jonka sen taitava
kuono oli keksinyt.

Sen taito ja urhoollisuus ilahduttivat Punakettua ylen määrin. Ja kun
nuo kaksi herkuttelivat yhdessä veren tahraamalla lumella, vahvisti
niiden toveruuden pitkäkorvaisen saaliin veri.

Tämän saaliin saatuaan kettupari kääntyi takaisin kotiinpäin, tehden
pitkän kierroksen, joka vei ne lähelle asutuksen liepeitä. Täällä
kohtalon sallimasta sekasikiö metsäkoira keksi niiden verekset jäljet
Tavatessaan laiskasti tietä myöten, mennen vierailulle toverinsa,
mustankirjavan sekarotuisen taloon. Niin veres ja niin houkutteleva oli
haju, ettei se malttanut odottaa seuraa, vaan päästi iloisen haukunnan
ja ryntäsi metsään yksinänsä.

Punakettu tovereineen oli vähemmän kuin puolen mailin päässä tieltä,
kun tuo pahaenteinen ääni kohosi kuulakkaaseen, kylmään ilmaan. Ne
pysähtyivät heti, seisoivat kumpikin jalka koholla liikkumattomina
kuin kuvapatsaat ja kuuntelivat arvostellen. Haukunnassa erottui vain
yksi ääni. Ilmeisesti oli vain yksi vihollinen niitä takaa-ajamassa.
Ne katsoivat toisiinsa kysyvästi ja näyttivät keskustelutta ymmärtävän
toisensa. Sitten ne taas jatkoivat matkaansa juosta hölkyttäen kenties
hiukan nopeammin kuin ennen, mutta ei suinkaan paeten. Punaketun hento
toveri näytti kadottaneen luontaisen arkuuden, jota se oli osoittanut
muutamaa tuntia aikaisemmin.

Kun ketut eivät pitäneet kiirettä, niin takaa-ajavan vihollisen ääni
läheni nopeasti. Lopulta se kuului juuri nuoren kuusipuurivin toiselta
puolen, noin neljäkymmentä askelta ketuista. Punaketun sydän jyskytti,
mutta se ei ajatellutkaan pakoa. Se pysähtyi ja käännähti ympäri
katsoakseen vaaraa silmiin. Sen näin tehdessä naaraskettukin kääntyi
yhtä pelottomana. Sitten syöksyi äänekäs vihollinen esille, pannen
kuusenoksat hiljaa rasahtelemaan.

Koira oli tullut puolitiehen, ennen kuin näytti huomaavan, että nuo
kaksi kettua eivät paenneet, vaan odottivat sitä. Se hämmästyi ja
pysähtyi paikalla, samalla kun sen korkealla liepsahteleva höyhenpehmeä
häntä painui epävarmana alas. Tätä kesti kuitenkin vain sekunnin, pari,
sillä mitä merkitsivät nämä kaksi heikkoa vastustajaa sen rinnalla?
Jälleen haukahtaen se syöksyi eteenpäin. Ja ketut juoksivat vastaan,
kimeästi, uhmaavasti äännähdellen.

Sekasikiön erikoisala ei nähtävästi ollutkaan tappeleminen, vaan
vainuaminen; ja se hämmästyi noiden kahden ketun varsin odottamatonta
ja säännöistä poikkeavaa käytöstä. Epäröidessään se yhtäkkiä huomasi
olevansa pahassa pulassa. Raivokkaasti se tarttui suurine leukoineen
petollisiin hätyyttäjiinsä, mutta onnistui saamaan vain muutaman
suuntäyden pehmeitä karvoja -- niin ketteriä ne olivat.

Sillä välin sitä purtiin kipeästi molempiin takajalkoihin, ja se
sai viiltäviä haavoja niskaan ja kaulanahkaan, niin että veri vuoti
virtanaan. Hyökkäykset takajalkoihin pelottivat sitä erikoisesti. Se
pelkäsi reisijänteittensä rampautumista. Tämä pelko kasvoi hetkessä
pakokauhuksi. Koko voimansa käyttäen koira ravistelihe vapaaksi.
Häpeämättä pistäen ylpeän häntänsä koipien väliin se kääntyi pakenemaan
kotiinpäin. Nuo kaksi kettua juoksivat jonkin matkaa sen jäljessä
teeskennellen takaa-ajoa; sitten, määrättömän ylpeinä helpon voittonsa
johdosta, ne lähtivät taas kulkemaan pesää kohti mäenrinteelle.




6. luku

POLTTAVA KANNUS JA SOKAISEVA KYNSI


Uusi tulokas suhtautui kuivaan, lämpöiseen pesään hyvin suopeasti ja
ryhtyi heti suurentamaan sitä enemmänkin kuin Punaketun oma suoranainen
tarve vaati. Mukavasti asetuttuaan asumaan nuo kaksi omistivat
itselleen eri metsästysalueet. Punakettu pyydysteli alhaalla laaksossa
ja itään päin alemmilla rinteillä, mikä tietysti oli vaarallisempaa
seutua; puoliso taas otti turvallisemman piirin pesästä länteen, missä
ei ollut asutuksia eikä koiria ja missä oli vain varottava vaarattomia,
tilapäisesti leiriytyviä metsänhakkaajia. Ilveksiä ja karhuja oli
tietysti lukuisammin sen alueella, mutta se tiesi hyvin, miten niitä
oli vältettävä, eikä sillä vaivannut mieltänsä. Ihminen, ihmisen tavat,
ihmisen liittolaiset ja seuralaiset, ne pitivät ketun ovelaa mieltä
jännityksessä.

Alussa jatkui se runsaus, mikä edelliselle syksylle oli ollut
ominaista. Mutta heti joulun jälkeen monet sankat lumipyryt ja sitten
kauheat, hellittämättömät pakkaset tekivät metsänriistan hyvin
niukaksi. Monet heikommat linnut ja eläimet kuolivat kylmään tai
nälkään. Toiset pakenivat taatuimpiin suojapaikkoihinsa. Muutamat
talvehtijat lintujen joukossa ajautuivat vastahakoisesti etelään
vieraanvaraisemmille ilmoille, kun taas pohjoisesta päin tuli nälkäisiä
käpylintuparvia ja suuria, tyhmiä, punapäisiä nokkavarpusia, seurassaan
julmat ja tyydyttämättömät rosvot, napapiirin valkoinen haukka ja suuri
valkoinen pöllö.

Nämä vaaralliset tungettelijat saivat alueella aikaan tuhoa kaniinien
ja oravien, hiirien ja teerien sekä varisten keskuudessa, jotka kaikki
olivat tottumattomia niiden hyökkäämistapaan ja helposti pettyivät
niiden väristä. Niin niukka kuin saalis olikin kylmän tähden, ne
tekivät sen nopeasti vielä niukemmaksi; ja ketut vihasivat niitä
katkerasti.

Tänä laihana vuodenaikana Punaketun ajatukset kääntyivät kaiholla
vaarallisten ihmisolentojen suojattuihin ja hyvin syötettyihin
alamaisiin. Ei se kuitenkaan olisi suonut itselleen vierailua
naapurilaakson kanaorsille. Se oli liian viisas houkutellakseen turmaa
luokseen. Mutta se muisti, että Ringwaakissa päin, harjun toisella
puolen, kilpailijaketun alueella, oli toisia kanaorsia ja ankankoppeja.
Ja eräänä yönä kuun laskiessa se lähti myöhään kulkemaan harjun poikki,
kun taas naaraskettu meni kaniineja pyydystelemään kuusitiheikköön
luoteeseen päin piilossa olevasta hiljaisesta purosta.

Eräässä maatalossa, joka uinui sinivalkoisessa, kylmässä kuutamossa,
Punakettu huomasi kanakopin pienen oven jätetyksi auki, huolimatta
kovasta pakkasesta. Siinä talossa ei ollut koiraa ensinkään.
Matalakattoinen, tilava suojus oli hiljainen, eikä valoa vilkkunut
sen ikkunoista. Tallissakin oli äänetöntä, lukuunottamatta lehmien
hiljaista märehtimistä kytkyessään ja levottomien hevosten silloin
tällöin kuuluvaa töminää seimiensä äärellä. Suuri harmaja kissa,
joka laiskasti asteli lumisen pihan poikki, huomasi hiiviskelevän,
tuuheahäntäisen vieraan, ja pelästyneesti sähähtäen hyppäsi puuvajan
katolle naukuen äkäisesti.

Punakettu silmäili kissaa hetkisen, päätellen, että se oli mitätön
tekijä tässä asiassa, ja pisti terävän kuononsa varovasti sisään
kanakopin pienestä ovesta. Sisältä tuleva lämpöisten, lihavien, hyvin
syötettyjen ja tyytyväisten kanojen haju oli erittäin houkutteleva.
Kettu ei voinut vastustaa herkullista houkutusta, vaan pujahti sisään.

Kuutamo virtaili leveänä, valkoisena juovana suuren, aivan orsia
vastapäätä olevan ikkunan läpi. Punakettu huomasi hetkessä, että
talonisäntä oli asettanut orret ottaen tarkoin huomioon ketun
kiipeämistaidon puutteen. Kanat olivat lihavia ja painavia --
enimmäkseen sekoitettua Brahma-, Cochin- ja Plymouth Rock-alkuperää
-- jonka tähden niiden omistaja oli asettanut ortta vasten pitkän,
kaltevan poikkipuilla varustetun laudan, jotta ne voisivat hypätä
orsilleen tarvitsematta lentää. Lisäksi itse orret olivat järjestetyt
noin puolisen metriä leveän hyllyn yläpuolelle, joka oli suojaamassa
alla olevia pesiä. Kaiken kaikkiaan se oli mitä uudenaikaisin vehje,
siipikarjakirjojen hyväksytyn mallin mukainen. Mutta jos Punakettu
itse olisi sen saanut suunnitella, ei se olisi voinut saada sitä
täydellisemmin sopimaan omiin tarkoituksiinsa.

Pysähtyen heti oven sisäpuolelle pimeään varjopaikkaan se tarkasteli
orsia huolellisesti ja arvioiden. Kanat nukkuivat kaikki, mutta kukko,
varovainen nukkuja, oli hereillä. Se ei ollut kuullut hiiskaustakaan
Punaketun salaisesta tulosta, mutta jonkinlainen tarkka vaaran tajunta
oli sen herättänyt. Sen terävät, rohkeat silmät keksivät jotakin
tavatonta tuolla varjossa. Kurkottaen kaulaansa ja hienoa, käärmemäistä
päätään se päästi pitkän, varoittavan kysyvän kiekaisun.

Punakettu ei kiinnittänyt lainkaan huomiota tähän hiljaiseen ääneen,
joka ei pelottanut. Tehtyään päätöksen se hyökkäsi pelottomana ylös
kaltevaa lankkua, juoksi korotettua lavaa myöten ja sieppasi neljännen
kanan orren päästä, lihavan, houkuttelevan, taajahöyhenisen Brahman.
Yksi nopea leukojen narskahdus uhrin kaulassa -- eikä räpyttelevä
höyhenkasa enää tehnyt vastarintaa.

Punakettu heitti saaliin hartioilleen, pyörsi ympäri ja juosta hölkytti
varsin tyynenä lankkua alas. Mutta puolitiehen päästyä sille tapahtui
erittäin hämmästyttävä seikka. Sen verhosi yhtäkkiä, kuten näytti,
pilvi lepattavia siipiä, jokin terävä ja ilmeisesti polttavan kuuma
tunkeutui syvälle sen kaulaan, ja raskas, pehmoinen ruumis iski sitä
niin tuimasti, että se heitti täydellisen kuperkeikan ja putosi
raskaasti lattialle, samalla kun saaliin retkottava ruumis vierähti
ketun kasvojen yli sokaisten ja hämmentäen.

Kukko, joka oli valvonut valppaasti epäillen, ei ollut samaa rotua
kuin kanat. Se ei ollut mikään kömpelö Cochin tai Brahma, vaan
pitkäkannuksinen, lujahöyheninen, sileäpäinen ja puhdasrotuinen,
mustanpunainen tappelukukko. Tämä oli Punaketun onnettomuus.

Kun hämmentynyt Punakettu tointui, lennähti kukko jälleen sen kimppuun,
iskien sen päähän vahvoine nopeine siipineen ja työntäen toisen noista
tikarimaisista kannuksistaan uudestaan ketun niskaan. Haava aiheutti
polttavaa tuskaa; ja tällä kertaa se oli vaarallisen lähellä korvan
juurta, mikä aiheutti Punaketulle pelontuskan. Mitä, jos tuo petollinen
ase tapaisi silmän?

Raivoissaan kettu teki rynnäkön urhean hyökkääjänsä kimppuun. Mutta
kukko oli valpas, tyyni ja älykäs. Kevyesti ilmaan hypäten se väisti
ketun ryntäyksen, purjehti taitavasti sen pään yli ja antoi ohi
mennessäänkin vielä tuollaisen pelottavan kannusiskun. Kärki vajosi
syvälle vihollisen kuonon yläosaan tuuman verran alapuolelle silmää.
Tuska oli ankara, mutta noiden iskujen pelko merkitsi Punaketulle
enemmän kuin kipu. Se saattoi verrattoman rohkeana ryhtyä kukkoa
rankaisemaan, mutta silmien menettämisen vaara täytti sen pakokauhulla.
Se ei tahtonut olla enempää tekemisissä tämän kummallisen ja kauhean
vastustajan kanssa.

Pää matalalla iskun uudistumista välttääkseen kettu syöksyi ulos
pienestä ovesta. Poistuessakin pelottavat siivet läiskivät taas sitä
selkään, ja molemmat kannukset vajosivat sen takapuoleen. Läpikotaisin
pelotettuna se pakeni häpeällisesti pellon poikki metsään. Ja voittajan
kimeä kiekuminen herjasi kettua kaikuen sen kintereillä satelevan
lumikentän poikki.

Syviin varjoihin se pakeni, yli lumenpeittämän puron, pienten,
loistavien metsäaukioiden poikitse, läpi sankkojen kuusikoiden,
sotkuisen, lehdettömän alusmetsän, hiljaisten lehtojen eikä pysähtynyt
kertaakaan, ennen kuin saattoi nähdä tutun pengermän mäenrinteellä
ja katajapensaan, jonka takana pesä sijaitsi. Siinä se pysähtyi
sekunniksi. Mutta samalla se näki töyrään harjalla pesän yläpuolella
näyn, joka karkotti kaiken pakokauhun sen sydämestä. Unohtaen kipunsa
ja vertavuotavat haavansa se päästi kimeän raivonkiljahduksen ja
syöksyi eteenpäin vauhdilla, jota mikään pelko ei ollut kyennyt sen
jaloille antamaan.

Sillä välin kun Punakettu kärsi urhoollisen tappelukukon siipien ja
kannusten antamaa kuritusta, juosta hölkytti sen toveri kotiinpäin
jokseenkin onnistuneelta metsästelyltä ylemmän harjun vierinkivien
joukossa. Tassutellessaan hiljaa töyrään harjaa pitkin selkä kuutamon
loistetta kohti se huomasi kärpän lähestyvän jonkin matkan päässä
puunrunkojen keskitse. Kärpän eleistä älytessään, ettei se ollut häntä
huomannut, se pujahti harvan pensaan peittoon, kyyristyi ja odotti
kärpän käyvän turmaansa kohti. Lähemmäs, yhä lähemmäs se tuli, ja
tiukemmaksi, yhä tiukemmaksi kävi väijyksissä olevan pyydystelijän
ryhti, kun se pysyttelihe jännittyneenä loppuhyppyä ja hyökkäystä
varten.

Sattuipa, että sillä välin yksi isoja, hiljaisia, valkoisia Pohjolan
rosvoja lentää löyhytteli melua pitämättä avarain metsien halki,
tuijottaen pyörein, kirkkain silmin, jotka olivat lasinkovat, joka
pensaaseen ja piilopaikkaan. Se oli hirmuisesti nälissään. Kärppää,
joka lähestyi puiden taittuneiden varjojen lomitse, se ei nähnyt, mutta
se ei voinut olla huomaamatta pienen pensaan takana kyyristelevää
kettua. Sen suurten, untuvahöyhenisten siipien suunta muuttui paikalla,
ja se laskeutui pahaa-aavistamattoman ketun taakse leijailevan,
valkoisen usma-aaveen lailla. Kärppä näytti juuri silloin olevan
sopivan hyökkäysmatkan päässä, joten kettu loikkasi suoraan pensaan
läpi. Juuri sen ollessa taivaan ja maan välillä pöllö iski siihen, niin
että sen hirmuiset kynnet upposivat syvälle ketun kupeisiin ja selkään.
Siipien voimakkaasti lepattaessa, hämmästyksen ja tuskan kiljahdusten
kaikuessa molemmat painuivat yhdessä alas lumihangelle.

Monta kertaa ennen oli suuri valkoinen pöllö pyydystänyt kettuja ja
voittanut ne ja ahmaissut suuhunsa. Mutta ne olivat olleet pieniä
napapiirin kettuja, jotka eivät olleet niin voimakkaita, viisaita
ja kesyttämättömiä kuin niiden punertava eteläinen suku. Nyt se
huomasi joutuneensa vaikeaan seikkailuun. Huolimatta siitä hirveästä
tuskasta, jota puristavat kynnet tuottivat, peloton pieni naaraskettu
kiemurtelihe taapäin ja ylöspäin ja puri nopeasti näykkivin, viiltävin
leuoin.

Kolmasti se koetti saada otetta, pelkäämättä suurten siipien iskuja,
jotka pyrkivät, joskaan eivät siinä aivan onnistuneet, nostamaan sitä
lumesta. Kolmasti se sai vain suuntäyden untuvaisia, kiinnitarrautuvia,
tukahduttavia höyheniä. Kun kettu sitten tunsi kohoavansa maasta, tuli
sen nopea äly sille avuksi; se kurotti ylemmäksi ja tarttui vihollisen
siiven tyveen. Epätoivon vimmalla se jauhoi leukojansa yhteen, ja pian
vahvat luut katkesivat narskuen. Heti se tunsi olevansa vakavasti
lumihangella jälleen. Nousun jännitys lakkasi. Suuri siipi riippui
hervottomana.

Raajarikkonakin Pohjolan rosvo oli uskalias. Tämä ei enää ollut
pyydystelyä; se huomasi joutuneensa tappeluun ja kokeneensa lisäksi
tavattoman, aivan odottamattoman tappion. Nyt se otti leikkiin
voimakkaan nokkansakin, repien sillä raivokkaasti vastustajansa kylkeä.
Mutta toimelias ja ovela kettu piti kiinni katkenneesta siivestä
ja koetti pakottaa pöllöä selälleen. Tämän täytyi hellittää kynnet
otteestaan ja räpytellä raivoisasti toisella toimivalla siivellään,
estääkseen tämän turmiota tuottavan onnettomuuden. Mutta samalla linnun
veitsireunainen, voimakas nokka, joka oli kaareva kuin sirppi sitkeiden
nahkojen repimisen varalle, teki veristä työtä hennon naarasketun
selässä ja kyljissä. Juuri tällä hetkellä -- jolloin taistelun tulos
vielä oli epävarma, ja olisi ollut vaikea päättää, kummalleko voitto
kallistui -- Punakettu syöksyi näyttämölle.

Se saapui taisteluun tappeluvimmoin, jota lisäsi häpeä äskeisestä
tappiosta sekä rakkaus puolisoon. Hiirenhiljaa se syöksyi törmää ylös
hypellen. Iso lintu näki sen ja tervehti sitä sokaisevin siiveniskuin.
Mutta seuraavassa hetkessä Punakettu kantoi sitä poispäin, linnun
kynsiessä rajusti turhaan ja räpytellessä. Tuhoisa nokka raateli yhä
uudestaan Punaketun kylkiä. Sitten jälkimmäisen hampaat tapasivat
vihollisen kurkun, ja yhden sydämenlyönnin aikana taistelu päättyi.
Iso lintu makasi liikkumatonna, retkottaen selällään veren tahraamalla
lumella.

Nuo kaksi kettua koskettivat toistensa kuonoja osaaottavasti ja
rupesivat sitten nuolemaan toistensa haavoja. Hyvän puolituntisen
ne tätä tekivät, osoittaen sitkeää kärsivällisyyttä, jota metsän
heimolla on niin erinomaisen runsaasti. Lasikirkas kuutamo valeli kahta
ystävähahmoa niiden seistessä siinä uutterasti toisiaan hyväillen
törmän avonaisella yläreunalla. Lähellä olevasta turvallisesta
piilopaikasta kärppä katseli niitä pitkän aikaa ihmeissään, vihaten
niitä, mutta samalla iloiten ison pöllön kuolemasta, joka oli sille
paljon vaarallisempi vihollinen kuin yksikään kettu.

Kun haavat näyttivät olevan sopivasti lääkityt, hiipi Punakettu vihdoin
alas rinnettä pesään, tunnollisesti välttäen pöllön ruumista. Tämä oli
hänen puolisonsa saalis, eikä se tahtonut näyttää vaativansa mitään
oikeuksia siihen. Mitä naaraskettuun tulee, käsitti se täydelleen
oikeutensa. Iso, irtain, höllä höyhenkasa oli liian raskas sille
tavalliseen ketun tapaan kannettavaksi, joten se laahasi sen ripeästi
rinnettä alas pesän suulle. Vetäisten toisen siiven sisäpuolelle,
jottei joku ohikulkeva metsävaras joutuisi kiusaukseen koettaa
kähveltää sitä, se asettui makaamaan ihan pesän suulle ja lepäsi
etukäpälät saaliin päällä, odottaen, kunnes he molemmat olisivat kyllin
levänneet, ruvetakseen syömään sitä aamiaisekseen.

Vaeltava vesikko hiipi pesän ohi ja pysähtyi vihamielisen ihmetyksen
vallassa katsomaan suurta, valkoista Pohjolan rosvoa, kuolleenakin
kauheata. Mutta se tiesi terävien silmien vartioitsevan pesästä
käsin, eikä sillä ollut halua likempään tarkasteluun. Se kiiti
pois käärmemäisesti puroa kohti, missä sillä oli muutamia salaisia
kulkuteitä jään reunojen alla, ja pakkasen kirkas kuulakkuus laskeutui
vielä kerran metsän ylle.




7. luku

SATIMIEN SOTKIJAT


Eräänä yönä heti näiden tuskallisten välinäytösten jälkeen, kun kuutamo
vielä valaisi kimmeltävää erämaata, nuo kaksi kettua leikkivät yhdessä
loistavalla polulla, jonka puron lumipeitteinen uoma muodosti läpi
metsän. Haavat olivat vain vähän vaivanneet niiden karaistuneita,
terveitä lihaksia. Ketut olivat saaneet runsaasti saalista alkupuolella
yötä. Ne olivat nuoria, erittäin tyytyväisiä itseensä ja toinen
toiseensa. Ainoa homma, joka niitä miellytti, oli ajella toisiansa
yltympäri pienissä ympyröissä, hypätä toistensa selkään ja joskus
painiskella takakäpälille nousten ja purra toisiaan kurkkuun, kaikin
tavoin julmuutta teeskennellen.

Päinvastoin kuin koirat ne eivät melunneet leikkiessään,
lukuunottamatta kiirehtivien ja töykkivien jalkojen aikaansaamaa
hiljaista kahinaa ja tassutusta sekä aika-ajoittaista rapinaa
pensaissa, joita ne telmiessään koskettivat.

Yhtäkkiä törmätessään toisiinsa kierroksellaan ne pysähtyivät,
aikoessaan juuri ruveta painiskelemaan ja seisoivat hiiskahtamatta,
tuijottaen outoon jälkeen. Se oli lumikengillä kulkeneen ihmisen jälki.
Kettujen ahnaasti vainuavat kuonot vakuuttivat niille heti, että jälki
oli monta tuntia vanha. Sitten ne ottivat sen erittäin ihmettelevän ja
tutkivan tarkastelunsa alaiseksi. Varmastikaan ei heidän erämaassaan
voinut asustaa olento, jolla oli noin suunnattomat jalat. Mutta jos
sellainen siellä olisikin, olisi heidän saatava selville kaikki, mikä
sitä koski, varmemmin välttääkseen törmäämästä yhteen sellaisen hirviön
kanssa.

Näiden isojen jälkien ympärillä ja varsinkin jokaisen jäljen
keskikohdan paikkeilla, missä suurin syvennys oli, ilmeni voimakas
ihmisen haju, joka hämmästytti kettuja sitä enemmän, kun ne tiesivät,
etteivät ihmisen jalat tehneet sellaisia jälkiä. Punakettu tunsi
hajun vielä tarkemmin, todeten sen erikoisen vastenmielisen henkilön
hajuksi, pelätyn tulen, melun ja kuoleman aiheuttajan, Jabe Smithin.
Tämän jälkeen se totesi, että jättiläismäiset jäljet oli tehnyt jokin,
joka oli kiinnitetty Jabe Smithin jalkaan. Sitä Punakettu ei voinut
käsittää, mitä tarkoitusta tai tarvetta varten ihminen noin suurensi
jalkansa. Mutta se tiesi, että ihmiset olivat aina salaperäisiä, ja
se tyytyi selittämään asian vain siten. Kysymys, joka nyt kiinnitti
molempien kettujen mieltä, oh: minne jäljet veivät? Mitä asiaa
ihmisellä oli tänne heidän metsiinsä?

Jätettyään nyt leikin ajatuksetkin syrjään ne ottivat jäljen päästä
kiinni ja seurasivat sitä varovasti joka aisti herkkänä. Jälki vei
ketun alueen etäisimpään ja jylhimpään osaan. Vihdoin se päättyi
paikkaan, missä kohtasi naarasketun oman, selvästi merkityn kulkutien.
Lumi oli sotkettua ja pöyhittyä tällä kohdalla, ja juuri tässä,
missä ketun kulkutietä kavensi tiheä pensas kummaltakin puolen,
makasi kananpojan jäätynyt pää ja kaula. Punakettu, luontaisesta
varovaisuudestaan huolimatta, lähestyi tutkistelemaan saalista;
mutta sen puoliso, joka jollakin tavoin oli jonkun verran oppinut
tuntemaan satimia, työnsi sen syrjään niin töykeästi, että toinen
oivalsi oudon vaaran läheisyyden. Silloin ja vasta silloin se huomasi,
että sillä paikalla, kananpojan pään ympärillä ja alla, ei näkynyt
ollenkaan ketunjälkiä. Ne ilmeisesti oli peitetty lumella. Sillaikaa
kun kettu aprikoi tätä pahaenteistä seikkaa, sen kumppani liikkui
eteenpäin äärimmäisen varovasti, askel askeleelta nuuskien lunta.
Suurella mielenkiinnolla uros tarkasteli naarasta, todeten, että se
tiesi jotakin, josta hän itse, kaikesta oveluudestaan huolimatta, oli
tietämätön.

Tuokion tai parin perästä naaraskettu pysähtyi ja alkoi haistella
joka puolelta sitä paikkaa, mihin oli pysähtynyt. Sen osoittama
huolekkuus kasvoi arkuudeksi ja vakuutti Punaketulle sitä, että jotakin
hirmuisen vaarallista oli kätkettynä lumen alle. Jonkin hetken perästä
varovainen tutkija alkoi kaivaa, kuopien tassullaan lunta kevyin,
siroin, pinnallisin vedoin; ja pian se sai esille pienen, tumman,
uhkaavan näköisen esineen, joka oli tehty samasta kovasta, kylmästä
aineesta, josta Punakettu oli huomannut monen ihmiselle kuuluvan
työkalun tehdyksi. Satimen keskellä olevaa lunta pieni viisas naaras
ei uskaltanut koskettaa, ja pontevasti se ehkäisi läheisen tutkimuksen
Punaketunkin puolelta. Mutta se antoi hänen ymmärtää, että tämä
oli yksi ovelimpia ja vaarallisimpia kaikista keksinnöistä, joita
tuolla käsittämättömällä olennolla, ihmisellä, oli tapana käyttää
metsän heimoa vastaan. Ja se sai puolisonsa myöskin oivaltamaan, että
odottamattomat antimet kuten kananpojan pää tai muut harvinaiset
herkut, joita oli ripoteltu metsätielle, jalomielisesti muka,
jokseenkin varmasti antoivat ilmi ainakin yhden satimen läheisyydessä.
Jättäen tuon petollisen esineen paljaaksi, jottei se narraisi ketään
muuta metsän asujainta, ketut palasivat jälleen paulanpanijan jäljille,
saadakseen selville, mitä muita salajuonia hän oli punonut metsän väkeä
vastaan.

Ne olivat kulkeneet vain vähän matkaa eteenpäin, kun kiistelyn ja
tappelun mekastus aivan vastapäätä sai ne äkisti pysähtymään. Ääni oli
salaperäinen ja pelottava, kuin jotkut voimakkaat olennot äänetönnä
olisivat taistelleet henkensä puolesta. Ketut hiipivät eteenpäin
äärimmäisen varovasti lumikengänjälkiä pitkin ja joutuivat yhtäkkiä
katselemaan kauhistuttavaa näytelmää.

Tänne oli ansojen virittäjä pannut lujan kuparilankapaulan ja asettanut
siihen syötiksi kuolleen kaniinin, joka kyyristeli luonnollisessa
asennossa juuri sen takana pensaan alla. Suuri ilves hiipi nälän
ajamana ohi ja näki kaniinin. Suoraan läpi ansan se huomasi tuon
ilmeisesti tuhmanrohkean saaliin, mutta se ei nähnyt ohutta, kirkasta
kuparilankaa, joka heikosti kimmelsi viheriäisten kuusenoksain lomasta.
Hiipien varkain, äänetönnä kuin varjo, litistyen maata myöten, isot,
pyöreät silmät kylmästi liekehtien, se ryömi eteenpäin hyppäysmatkan
päähän. Sitten mahtava, paikalleen osuva loikkaus! Sen suunnattomat
käpälät, kaikki kynnet ojossa, tarttuivat kuolleeseen kaniiniin. Mutta
samalla hetkellä se tukahduttavana tunsi kurkussaan kauhean otteen.

Saaliinsa unohtaen iso kissaeläin hypähti rajusti syrjään, päästäen
sähisevän kauhun kirkaisun. Ensi hyppäyksellä se ei nähnyt merkkiäkään
vihollisestaan, vaikka ote yhä pusersi sen kurkkua. Sen luontainen
rohkeus masentui hyökkäyksen salaperäisyydestä. Mutta toistamiseen
loikatessaan se tunsi kaulassaan rajun nykäisyn, ja ote kiristyi
niin, ettei se enää voinut kurkusta päästää ääntä, ja vihollinen
tuli näkyviin hypäten sen kimppuun. Otuksen kauhuksi se olikin vain
viattoman näköinen valkoisesta koivusta tehty keppi, jollaisten se oli
monen monta kertaa nähnyt viruvan metsänhakkaajien leirien ympärillä.
Se ei voinut tajuta pelottavaa ja kiukkuista vihamielisyyttä, jota
keppi nyt osoitti häntä kohtaan.

Se koetti aluksi paeta, mutta hyppien seurasi sitä keppi, puristaen
sitä kovemmin, mitä hartaammin ilves pyrki pakoon. Pelkonsa vimmassa
peto pyörsi ympäri ja hyökkäsi kepin kimppuun kynsin hampain sitä
raastaen. Keppi oli kylläkin hiljaa tämän hyökkäyksen aikana, tekemättä
mitään huomattavaa vastarintaa, mutta onnistuen kaiken aikaa jollakin
kauhealla tavalla pidättämään puristusta otuksen kurkussa. Ilves
istahti maahan, tuijottaen silmät pullollaan päässä, punaiset leuat
ammollaan, koettaen saada vedetyksi henkeä.

Juuri tähän aikaan ilmaantuivat ketut, kyyristellen pensaan takana,
kirkkain silmin vahtien ja ihmetellen. Ne vihasivat ilvestä; mutta tämä
selittämätön hyökkäys sen kimppuun pelotti ja kammotti niitä sellaisen
vihamielisen voiman ilmaisuna, jota ne eivät voineet käsittää.

Hento juoksupaula kiristyi nyt syvälle ilveksen turkin sisään sen
leukojen taa, ja puristus voitti pedon villin viekkauden. Ilvestä
viisaampikin eläin olisi tuntenut viisautensa loppuvan moisessa
pulmassa. Siitä huolimatta se epätoivoissaan ajatteli ryhtyä johonkin
muuhun, tehden innokkaasti suunnitelmia. Ehkäpä keppi oli koiran
kaltainen eikä osaisi kiivetä puuhun. Se juoksi lähimpään puuhun.
Mutta keppi seurasi mukana tiukentaen, yhä vain tiukentaen tuota
tukehduttavaa puserrusta sen kaulassa. Se ryömi isolle oksalle ja näki
kepin heiluvan alapuolellansa.

Talvinen maailma, kuutamo ja lumi sekä puiden mustat rungot pyörivät
nyt ilveksen silmien edessä, ja sen pöhöttynyt kieli työntyi esiin
leukojen takaa. Rajattoman kauhun vallassa se katsoi vielä kerran
alaspäin tanssivaan keppiin ja hyppäsi sitten ulospäin toiselle puolen
oksaa.

Ilveksen hypätessä keppi ponnahti rajusti ylöspäin. Se tarttui oksan
alle ja piteli kiinni hetkisen, ehkäisten saaliin hypyn kiristäen
juoksupaulan äärimmilleen. Potkien ja kiemurrellen onneton eläin
viskautui kauas oksan toiselle puolelle ja taas takaisin. Tuon
paluuheilahduksen huippukohdalla keppi pujahti oksan yli ja molemmat
putosivat lumelle yhdessä. Keppi putosi ilveksen ruumiille. Ja
muutamien suonenvedontapaisten nykäysten jälkeen ilves makasi siinä
aivan hiljaa.

Vasta sitten, kun hiljaisuutta oli kestänyt pitkän aikaa ja kuu
alkoi painua puiden latvain taa, ketut rohkenivat tulla esiin
tutkiskeluille. Paikalla ne huomasivat tyydytyksekseen, että ilves
oli kuollut. Nuuskien sitten viisaasti juoksupaulaa ja köyttä ja
keppiä, joissa kaikissa oli vahva ihmisen haju, ne saivat aika selvän
käsityksen asiasta. Tämä oli ilmeisesti toinen ansalaji, toinen ihmisen
väsymättömän ja väistämättömän vihamielisyyden ilmenemismuoto. Se oli
molemmille ja varsinkin kaikkea tutkistelevalle Punaketulle verraton
opetus väsymättömään valppauteen.

Pari kolme tuntia ketut vielä pysyttelivät ansojen virittäjän
jäljillä. Vastenmielisyys Jabe Smithiin sai Punaketun vieläkin enemmän
suutuksiin, ja se oli innokas vastustamaan häntä niin usein kuin
mahdollista. Milloin ne vain tulivat paikalle, mihin lumikengän jälki
oli pysähtynyt, siinä ne varovasti vainusivat ansaa, olipa syöttiä
näkyvissä tai ei. Neljä sadinta ne vielä löysivät ja jättivät ne
paljaiksi kuten ensimmäisenkin, niiden petoeläinten ivattavaksi, jotka
mahdollisesti kulkisivat siitä ohi. Ja erään ansan ne vielä löysivät,
mutta eivät tietäneet, mitä tehdä sille. Ne pelkäsivät lähestyä sitä;
niinpä ne tyytyivätkin vain sotkemaan ja tuhrimaan lumen sen ympärillä
niin pahasti, että se oli voimakas varoitus jokaiselle eläimelle, joka
ei ollut toivottoman tylsä.

Nyt ne olivat taas nälissään, ja naaraskettu oli valmis lähtemään
pyydystelylle. Mutta lumikenkäjälki vei yhä eteenpäin syvemmälle
erämaihin. Ja Punakettu oli haluton luopumaan siitä. Sen tahto voitti,
ja nuo kaksi jatkoivat matkaansa.

Mutta seuraavalla satimella koirasketun sitkeys sai palkkansa. Sadin
oli asetettu avonaisen lähteen viereen, jonka loriseva vesi uhmaili
pakkasta. Satimeen oli tarttunut vesikko molemmista etujaloistaan.
Vanki oli vielä hengissä ja paljasti ketuille hampaansa katsellen
pelotonna surmaansa silmiin. Mutta eivätpä ketut olleet suopeita toisia
eläimiä kohtaan; niiden vihamielisyys paulainpanijaa sekä yleinen
myötätunto petoeläimiä kohtaan niiden taistelussa paulainpanijaa
vastaan ei suinkaan saanut niitä hempeämielisiksi, kun ne tapasivat
vankan aterian noin valmiina. Aidon mielihyvän tuntein ne hyökkäsivät
onnettoman vesikon kimppuun, joka ei kyennyt ryhtymään taisteluun. Ja
muutaman minuutin kuluttua ei ansainvirittäjällä ollut siitä jäljellä
muuta kuin häntä ja koivet.

Petoeläimet -- niinkin viisas kuin kettu -- ovat säännöllisesti
taipuvaiset oikullisuuteen eivätkä kauan jaksa pitää kiinni samasta
asiasta. Nyt oli Punakettu melkein kadottanut halunsa lumikenkäin
jälkien seuraamiseen. Illastettuaan kunnollisesti se kyllästyi
tutkisteluihin ja sen mieli rupesi tekemään kotiin töyräällä olevaa
pesää kohti. Se ei huolinut neuvotella puolisonsa kanssa. Mutta tämä
seurasi sen päähänpistoa paikalla ajattelemattakaan vastustella tai
oikkuilla.

Tähän aikaan kuutamo vaihtui kylmäksi keskitalven päivänkoitoksi. Ja
tuona kylmimpänä vuorokauden tuntina puitten oksat katkeilivat herkästi
kovan pakkasen kourissa. Ketut palasivat entisiä jälkiänsä nopeammin
ja vähemmän varovaisina kuin olivat tulleet, ottaen tarkoin huomioonsa
jokaisen paljastamansa satimen ja niitä huolellisesti vältellen.
Mutta kun ne saapuivat kuolleen ilveksen luo, pysähtyivät ne äkkiä,
peräytyivät syyllisen näköisinä ja poikkesivat pois jäljiltä. Siellä
tuon kokoon lyyhistyneen, onnettoman ruumiin vieressä seisoi toinen
suuri, harmaa, synkeän näköinen kissaeläin, joka tuijotti kettuihin
sähisten äkäisesti. Ne eivät lainkaan halunneet uhmailla vierasta, vaan
tekivät laajan, kunnioittavan kaarroksen ja osuivat jälleen jäljille
satasen metriä päässä siitä.

Ja nyt ne lähestyivät ensimmäistä sadinta. Ne tahtoivat katsella
sitä jälleen tuolla puoleksi halveksivalla, puoleksi pelokkaalla
mielenkiinnolla, jonka öiset kokemukset niille olivat opettaneet, ja
sitten kapaista kotiin lyhintä tietä nukkuakseen aamun valkenevat
tunnit. Mutta ne huomasivat, että eräs toinen metsäneläin oli mieltynyt
tuohon satimeen. Iso piikkisika seisoi aivan niiden edessä.

Piikkisika vilkaisi kettuihin pilkallisesti tanakoiden
puolustusvehkeittensä alta, nosti piikkinsä pystyyn merkiksi siitä,
että kettujen oli paras hoitaa omia asioitaan, ja ryhtyi jälleen
sadinta tarkastelemaan. Ketut eivät olleet niin tyhmiä, että olisivat
sekaantuneet piikkisian asioihin, vaikkakin ne hiukan halveksien
pitivät sitä tuhmana narrina, joka varsin todennäköisesti pani itsensä
paulaan. Ne istahtivat häntäinsä päälle kymmenkunnan askeleen päähän ja
katselivat tyynin mielin mitä tapahtuisi.

Paheksuvana ja uteliaana ja äkäisesti muristen piikkisika nuuski
sadinta yltyleensä, jo oli onnen kauppaa, ettei se sitä laukaissut.
Vehkeen tärkein osa oli tietysti sen keskellä, minne ketut olivat
jättäneet lumipeitteen. Lumi ei herättänyt piikkisiassa mielenkiintoa,
joten se, omaksi onnekseen, ei sitä tutkistellut. Jos se olisi
sen tehnyt, olisi se tarttunut kuonostaan noihin voimakkaisiin
teräsleukoihin ja saanut surkean lopun. Nyt se vain nuuski esillä
olevia osia. Ne eivät olleet hyviä syödä, joten ne olivat sille
hyödyttömät. Se pyörsi pois halveksivan näköisenä ja ivasi hyödytöntä
kapinetta sitä hännällänsä huiskaten.

Nyt sattui niin, että tuo liian voimakas häntä, joka oli mitä tepsivin
puolustusase, iski aivan satimen keskustaan, joka laukesi paikalla.
Teräsleuat kävivät kiinni juuri hännän keskikohdalta puraisten läpi
karvojen ja piikkien aivan luuhun asti.

Päästäen kauhun kiljahduksen piikkisika hyppäsi ilmaan, mutta sitkeä
häntä piti kiinni. Kauhu sai hetkeksi sen piikit laskeutumaan
latteilleen, kunnes eläin tuntui kutistuneen puoleen kokoonsa, ja
näytti siltä, kuin se olisi ollut liotettu ja vedetty solmun reiän
läpi. Sitten se nosti taas piikkinsä pystyyn yhä kirkuen tuskasta ja
vihasta ja rupesi puremaan vimmatusti tuota julkeaa vehjettä. Mutta
mitä puremiseen ja purtaviin esineihin tulee, niin siinä suhteessa
piikkisika oli asiantuntija, paras koko metsässä. Niinpä se huomasikin
pian, ettei ollenkaan hyödyttänyt purra esinettä, joka piteli sitä
hännästä. Sen jälkeen se alkoi haalata sitä pois. Sadin antoi perään ja
liikahti muutaman askeleen verran; sitten se päättävästi pysähtyi. Se
oli kiinnitetty erään pensaan juureen.

Mutta piikkisika on itsepintaisin eläin, ja kun se kerran oli lähtenyt
liikkeelle, ei sitä helposti voinut pysähdyttää. Jos sen häntä koetti
sitä siihen taivuttaa, sen pahempi hännälle. Piikkisika kaivoi
voimakkaat kyntensä lumeen ja kiskoi ja nyki ja ponnisteli, kunnes
häntä lopuksi heitti taistelun ja lähti irti. Piikkisika ponnisti
eteenpäin kuono maata kyntäen ja kiljahti tuskasta, jättäen ison
tupsun karvoja ja piikkejä törröttämään satimen leukoihin. Pahoin
pelästyksissään, masentuneena ja nöyryytettynä se kiiti kiireimmiten
lähemmän kuusen luo kipeä hännän tynkä pystyssä perässään. Kiireesti se
kapusi ylös puuhun kynsien pahasti rapistessa kovaa, suomuista kuorta
vasten, ja koetti peittää häpeätänsä korkeimmassa puun haarukassa.

Hyvin uteliaina ja samalla myös kiihtyneinä nuo kaksi kettua olivat
hypänneet esiin, kun piikkisika nykäisihe irti, ja seuranneet sen
kintereillä, kunnes se kiipesi kuuseen. Ne eivät kumminkaan uskaltaneet
koskea siihen, eivätpä edes tulla parin kolmen askeleen päähän siitä:
niin kovasti ne pelkäsivät sen piikkejä. Kun ne seisoivat katsellen
piikkisian verta vuotavaa, mutta hullunkurista ruumista sen kiivetessä,
kuulivat ne kulkusten heleää kilinää puitten lomitse ja livistivät
muutamien tiheiden pensaiden taakse katsomaan, mitä oli tulossa.

Tapahtui, että tuona aamuna, varhaisimmassa hämärässä, Jabe Smith oli
lähtenyt reellä ja valjakolla viemään vähän ruokavaroja -- ruisjauhoja
ja vehnäjauhoja ja suolaista sianlihaa ja kuivattuja omenia -- eräälle
metsänhakkaajain leirille laakson pohjukkaan. Hän oli ottanut matkaansa
Pojan, koska tämä oli hauska seuralainen. Pojalla ja Jabe Smithillä oli
suuresti eroavat mielipiteet siitä, mitä tulee petoeläinten oikeuksiin
ja tunteisiin. Mutta he harrastivat molemmat suuresti eränkäyntiä, ja
heitä huvitti huomioittensa vertaileminen.

Poika sanoi Jabe Smithiä "julmaksi" ja Jabe Smith nimitti poikaa
"pelkuriksi". Mutta siitä huolimatta he olivat sangen hyvät ystävät.
Itse asiassa ei kumpainenkaan syytös ollut tosi. Sillä Jabe ei ollut
julma, olihan vain innokas ja taipumaton metsästämisessä, kun hänen
verensä oli kuohuksissa. Hänen metsästyshimonsa oli alkuperäistä,
häikäilemätöntä. Ja eläimiä kohtaan, joita hän ei pitänyt riistana, hän
oli kylläkin suopea ja sääliväinen. Mitä toiselta puolen Poikaan tulee,
niin hän oli myötätuntoinen eikä mitenkään tahtonut tuottaa kellekään
tuskaa; mutta arka hän ei ollut, eikä koko hänen käytöksessään ollut
pelkuruuden hiventäkään.

Yhtäkkiä kulkusten kilinä taukosi, ja kuuntelevat ketut kurkistivat
piilopaikastaan kaksin verroin huolestuneina. Hypätessään reestä ja
kiinnittäessään parihevosia puuhun Jabe Smith virkkoi: "Minulla on yksi
satimistani aivan täällä lähellä! Mennäänpä katsomaan sitä!"

Mutta Poikapa ei pitänytkään satimista; uteliaisuus kuitenkin voitti
vastenmielisyyden. Ripeästi hän hyppäsi reestä ja Jaben esimerkkiä
noudattaen pujahti lumikenkiinsä. Höristelevät ketut kuulivat heti
lumilakeuksien erikoisen, pehmeän, tasaisen narinan lähestyvän
puiden lomitse. Kun ne näkivät kahden ihmisolennon tulevan kohti,
kasvoi niiden levottomuus ja ne pujahtivat takaisin vielä varmempaan
piilopaikkaan. Mutta koska uteliaisuus ei ollut vähempi kuin kaikkien
noiden uusien lumikenkien, ansojen ja satimien aiheuttama pelko, niin
ne pitivät huolta siitä, etteivät menneet pitemmälle kuin että voivat
selvästi nähdä, mitä hyvänsä tulokkaat tekisivätkin. Mitä Punakettuun
tulee, niin sen vaistomainen pelko tuota pitkää metsämiestä kohtaan
lieveni, kun se näki hänet Pojan kanssa.

Niin pian kuin metsämies näki satimen ja huomasi siinä törröttävän
typerän karva- ja piikkitupsun, kirosi hän harmistuneena.

"Senkin tuhoeläin!" murahti hän. "Pistää nenänsä sinne, missä sitä
ei tarvita! Siitä se saa luodin pöllön päänsä läpi! Tarvitsenpa
joka tapauksessa muutamia piikkejä!" Ja hän lähti eteenpäin, etsien
pakolaisraukan jälkiä.

Mutta Pojan vilkas mielikuvitus kuvasi hänelle heti eläinraukan
kärsimyksen punaisine, katkottuine, kipeine hännäntynkineen.

"Seis, Jabe!" huusi hän. "Ettekö luule sen saaneen kyllin kovan
rangaistuksen tuolla tavoin menettäessään häntänsä? Ja mitä muuten
hyödyttää ajan hukkaaminen vanhan piikkisian tähden?"

Samassa hänen tarkat silmänsä, jotka olivat paljon taitavammat
havaitsemaan kuin Jaben, olivat nähneet piikkisian kyyristyneenä
kuusen korkeassa haarukassa. Puhuessaan hän riensi eteenpäin ja sotki
pakolaisen jäljet, jotka veivät puun luo, ja pysähtyi siihen.

"Kyllä minä sen opetan sotkemaan satimiani!" huusi Jabe,
metsästäjäkiihkon kuumana kohistessa hänen suonissaan, niin että
hän oli kipeä tappamishalusta. Hän syöksyi innokkaasti eteenpäin
piikkisian ja noiden kahden ketun sotkuisia jälkiä pitkin, sivuutti
tuon selittämättömän sekamelskan kuusen juurella ja seurasi sen takana
näkyviä kaksin kerroin sotketuita ketunjälkiä. Poika seisoi tarkaten
häntä suurin, viattomin silmin ja mieli tyytyväisenä. Hän tunsi kyllä
ystävällisyyttä kettujakin kohtaan, mutta hänen mielestänsä ne voivat
varsin hyvin olla itse varuillaan ja käyttää hyväksensä erämaata hänen
puuttumatta asiaan.

Mutta ketuilla ei nykyisessä mielentilassaan ollut lainkaan halua
seikkailuihin. Kun ne näkivät Jaben todella olevan heidän jäljillään,
oli uteliaisuus tipotiessään. Vatsa lunta vasten litistettynä,
punainen häntäsuti vaakasuorana takana viistäen ne kiitivät tiehensä
epätoivon vimmalla -- eivät tietenkään kotiin päin, vaan ylöspäin
kallioisia harjuja kohti, missä ne tiesivät parhaiten voivansa välttää
takaa-ajoa. Ne pitivät huolellisesti pensaat takanaan yhtä linjaa
vihollisen kanssa; mutta Jabe näki ketut niiden syöstessä pakoon ja
ampui kiireisen laukauksen niiden jälkeen. Kuula viuhui herhiläisen
tavoin aivan Punaketun korvien juuressa ja vuoli valkoisen laikan
ruskearunkoisen vaahteran kylkeen niiden edessä, ja pakolaiset
riensivät entistä hurjemmin.

"Tämä päivä ei näytä olevan teille onneksi, Jabe!" sanoi Poika vakavan
ivallisesti.

Ja Jabe, unohtaen kaunansa kovaonnista piikkisikaa kohtaan, latasi
hiljaa pyssynsä uudelleen ja viritti satimen jälleen kuntoon.

"Minä tahdon vielä saada toisen noista lurjuksista!" mutisi
hän, tietämättä lainkaan, mitä osaa ne olivat näytelleet hänen
suunnitelmiensa paljastamisessa.




8. luku

MUUTAMIA LUMEN PIKKU ASUKKAITA


Tämän ansakokemuksen jälkeen sekä Punakettu että sen puoliso
harrastivat suuresti ansain virittäjäin puuhia, missä hyvänsä
huomasivatkin niistä jälkiä. Jos ne löysivät tyhjiä satimia, niin ne
panivat parhaansa saadakseen ne laukeamaan tai tehdäkseen ne jollakin
tavoin niin silmäänpistäviksi, ettei mikään metsänasujain niihin
takertuisi. Jos ne löysivät saalista satimista, niin ne paikalla
kävivät työhön ja vapauttivat otuksen surkeudestaan, tehden samalla
itselleen mieluisan palveluksen ja luultavasti saaden osakseen
uhrien kuolemanjälkeisen kiitollisuuden. Mutta jos saaliina sattui
olemaan ilves, niin ne siinä tapauksessa noudattivat varovaisuutta
ja pidättyivät sekaantumasta asiaan. Mutta pauloja tavatessaan ne
joutuivat ymmälle ja tunsivat pelkoa. Ne eivät käsittäneet noita
melkein näkymättömiä kuolemankojeita ja pelkäsivät mennä liian lähelle
niitä tutkiskelemaan.

Lopuksi kuitenkin Punakettu itse pudisti yltään tämän käsittämättömän
pelon lumouksen. Se tapahtui tällä tavalla. Eräänä kuuttomana yönä,
kun se juosta hölkytteli kotiinpäin ääneti metsän kimeltäviä käytäviä
pitkin, se kuuli heikkoa taistelun ääntä ja pysähtyi paikalla. Hiipien
syrjään paksujen kuusenoksien alle se näki edessään matalain pensaitten
välisen polun keskellä valkoisen kaniinin riippuvan ilmassa hiljaa
sätky telien. Taisteleva hahmo liikkui hiljaa ylös ja alas, milloin
hipaisten lunta, milloin runsaasti neljä jalkaa sen yläpuolella,
sitä mukaa kuin se nuori puu, johon ansa oli ripustettu, kevyesti
keinui ja heilahteli. Paikalla Punakettu käsitti tilanteen, ja sen
ensimmäinen halu oli hiipiä varkain tiehensä. Mutta kurkisteltuaan
ja nuuskittuaan yltyleensä se tuli siihen uskoon, ettei tässä
lähistöllä ollut mitään muuta sadinta tai paulaa, ja päästi silloin
mielenkiintonsa täysin valloille. Hiipien lähemmäksi yhä pienenevissä
ympyröissä se vahti uhria, kunnes tämän ponnistelut päättyivät. Kun
se oli aivan hiljaa, tuo pehmoinen pieni olento, joka liikuttavasti
oli vastustanut tuhoansa, riippui se juuri noin kolmen jalan päässä
lumihangelta. Punakettu nousi kevyesti takakäpälilleen, tarttui
hampaillaan sen jalkoihin ja veti sen alas. Kun kettu hetkeksi hellitti
otteensa, hyppäsi kaniini ilmaan jälleen kuin olisi ollut elävä. Ja
kettu, suuresti säikähtäen, hypähti taaksepäin viitisen metriä. Lähes
minuutin ajan tuo kuollut kaniini keikkui ylös ja alas, sillä välin kun
Punakettu istui takakintuillaan, tarkaten sitä levottomana. Kun se taas
oli hiljaa, meni kettu nykäisemään sen alas jälleen. Sitten taas se
päästi sen irti, jolloin se jälleen hypähti keikkuen ja pyörien ilmaan.
Ja uudelleen kettu hyppäsi säikähtyneenä taaksepäin.

Tämän se toisti neljä tai viisi kertaa kärsivällisesti, kunnes näytti
ratkaisseen tuon kummallisen arvoituksen omaksi tyydytyksekseen. Sitten
se vielä kerran harkitsevasti veti alas ruumiin ja piteli sitä lujasti
etutassuillaan, samalla, kun koetti pureskella poikki sen kaulassa
olevaa kuparilankaa. Huomatessaan tämän tehtävän hampailleen liian
vaikeaksi se ratkaisi pulman jyrsien kaniinilta pään poikki ja antaen
sen lentää ilmaan takaisin ponnahtavan metallilangan mukana. Sangen
tyytyväisenä hommaansa se sitten viskasi päättömän ruumiin selkäänsä ja
tassutteli kotipesälle.

Ei tarvittu montaakaan tämänlaatuista tapausta herättämään suurta
hälyä kaikissa uutisasutuksissa. Ja vaikka Punaketun puoliso ei
suinkaan näytellyt mitätöntä osaa hävityksissä, joutui kuitenkin
Punakettu itse silmiinpistävän kokonsa ja värinsä puolesta saamaan
osakseen vaarallista huomiota. Monet sukkelat satimet asetettiin
erikoisesti sen pään menoksi, ja uutterin tässä hommassa oli Jabe
Smith. Mutta Punakettu väisti viekkaasti ne kaikki ja halveksi niitä
ilkkuvan varmana. Ja kaikki, jotka koettivat voittaa sen viekkaudella,
saivat palkaksi vaivoistaan, ei vain epäonnistumistaan, vaan myöskin
Pojan vakavan ja hiukan ylimielisen ivan, hän kun viinipensaan luona
sattuneen kohtauksen jälkeen oli pitänyt viisasta eläintä ikään kuin
omanaan.

Vaikka talvi oli ankara, puutteen ja kärsimyksen talvi kaikille
metsän asujamille, niin Punakettu puolisoineen tuli toimeen sangen
hyvin. Mitä suurempi puute, sitä taipuvaisempi oli metsän väki nälän
ajamana menemään satimiin, ja sitä paremmin voivat sen nojalla nuo
kaksi viisasta kettua. Siitä huolimatta nekin tilapäisesti tunsivat
nälän ahdinkoa niin suuressa määrin, että se terästi niiden älyä.
Mutta sellaisissa tapauksissa Punakettu aina oman viisautensa avulla
toimeenpani uusia sotajuonia ja ratkaisi uusia pulmallisia kysymyksiä.
Kun tämä kerran oli tehty, oli sen puoliso altis ja taipuvainen
seuraamaan sen johtoa.

Kaiken metsänväen joukossa se, jota kohtaan Punakettu haisunäädän
jälkeen kantoi eniten kaunaa, oli piikkisika. Haisunäätä täytti sen
mielen suurella vastenmielisyydellä, kun se oli aiheuttanut sille
pahoinvoinnin, joka pyrki hetkeksi hävittämään siltä ruokahalun. Mutta
piikkisian se olisi halusta syönyt. Sen mielen täytti sekaisin raivo
ja himo, kun se vain näkikin jonkun näistä laiskoista, omahyväisistä,
julkeista pikku elukoista, jotka olivat hyvin syötettyjä ja lihavia,
vaikka pakkanen, joka metsää kuritti, olisi ollut kuinka tuima tahansa.
Mutta miten suuresti se himoitsikaan, kuinka sitä suututtikaan,
varovaisuus tuli sen pelastukseksi, kun se kuuli noiden pystyyn
nousevien ja vaarallisten piikkien hiljaisen, kuivan, uhmaavan ratinan.

Kettu tiesi -- kenties emonsa varoituksista -- jo pentuna ollessaan,
että tuollainen pieni, hento mustan- ja valkoisenkirjava piikki
ketun lihaan pistettynä saattoi merkitä kuolemaa. Kun se kerran oli
kiinnitetty, tunkeutui se yhä vain syvemmälle, hellittämättä; ja jos se
sattui oudolla matkallaan kohtaamaan hengenvaarallisen paikan -- aivot
tai sydämen tai maksan tai arat sisäelimet -- silloin hyvästi lumiset
metsäkäytävät ja auringon ja kuun mieluisa valo!

Kaikesta pelostaan huolimatta Punakettua halutti kuitenkin kokeilla
hiukkasen, kun se ulkosalla sattui tapaamaan piikkisian Havaitessaan,
että tuo harjaksilla varustettu eläin oli aivan suojaton kuonon, kurkun
ja vatsan kohdalta, se teki nopeita valehyökkäyksiä sen naamaa kohti,
pitäen kuitenkin huolta siitä, ettei mennyt liian lähelle. Tämän
uhmailutavan onnistui aina karkottaa piikkisiasta välinpitämättömyys.
Se joko pisti nokkansa vatsan alle ja kiertyi uhkaavaksi
piikkipalloksi, piikkien kärjet ojossa kaikkiin mahdollisiin suuntiin,
tahi se ryömi naama maata hipoen etutassujen välissä vaiteliaana kuin
kampasimpukka kalliolle, näyttäen jättimäiseltä neulatyynyltä, joka oli
pistetty täyteen mustan- ja valkoisenkirjavia neuloja.

Eräänä päivänä kovan lumipyryn jälkeen, kun lumi oli pinnalta lujaa,
vaikka ei kovakuorista, vain oman painonsa tiiviiksi sullomaa,
Punakettu sattumalta tapasi joutilaan piikkisian aivan keskeltä puron
syvälle hautautunutta uomaa. Sillä sattui olemaan aikamoinen nälkä,
ja piikkisen elävän rehevä omahyväisyys oli erikoisen kismittävää
laatua. Aluksi piikkisika ei kiinnittänyt minkäänlaista huomiota ketun
tekohyökkäyksiin. Mutta lopuksi, kun kettu hyppeli ja näpsähytti pitkiä
valkoisia hampaitaan jalan päässä piikkisian nokasta, se kyyristyi ja
peitti uhatun kuonon läpitunkemattoman piikkisuojuksen taakse.

Jos tämä piikkisika olisi ottanut kiertyäkseen kerälle, olisi sen
tarina kehittynyt erilaiseksi, ja Punakettu olisi jäänyt erästä
kokemusta vaille. Se olisi hölkytellyt pois harmissaan etsimään
helpompaa seikkailua. Mutta nyt pälkähti uusi ajatus ketun päähän.
Puoleksi kyyristyen leikkisän pennun tavoin kolmen tai neljän jalan
päähän piikkipatjan edessä se kiljahti kimeästi muutaman kerran,
antaakseen eläimen tietää, että hän vielä oli siellä. Astuen sitten
hiljaa ympäri parin jalan päähän pahaa-aavistamattoman eläimen
kylkipuolelta se alkoi kaivautua nopeasti ja ääneti pehmeään lumeen.
Ketun harjaantuneille tassuille oli vain muutaman sekunnin työ rakentaa
tunneli noiden kahden suojattoman jalkaparin alle ja sitten päästä
aivan piikkisian pehmeän vatsan alapuolelle.

Tuskasta kiljahtaen uhri raukka koetti vetäytyä palloksi, jota se
liiaksi itseensä luottaen ei ollut tehnyt vaaran ensi uhkaamalla.
Mutta se oli nyt liian myöhäistä. Hetkessä voittajan hampaat tapasivat
sen sydämen, ja nytkähdellen jäykistyen suoraksi piikkisika kierähti
selälleen. Punakettu ei yrittänytkään kantaa voitonmerkkiään kotiin
pesälle; mutta ensi kertaa eläissään se nyt herkutteli tuoreella
piikkisianlihalla. Se söi kaikki mitä voi, ja sitten kun ei keksinyt
mitään keinoa jäännösten hautaamiseen niin, ettei joutuisi piikkien
pisteltäväksi, se jätti raadon vastahakoisesti mille metsärosvolle
hyvänsä, joka ehkä kulkisi paikan ohi.

Tämä piikkisian piikeistä saatu voitto käänsi Punaketun ovelan ja
puuhakkaan mielen toisiin lumessa piileviin mahdollisuuksiin. Se
muisti lihavia peltohiiriä, joita sillä oli tapana pyydystää pienen
niityn mättäillä puron varrella. Niitty lepäsi nyt kokonaista kolme
jalkaa paksun tuiskulumen alla säteillen terävässä ja kylmässä
auringonloisteessa, siellä täällä kirjailtuna tuulentuomin kuusenoksin
ja vesikonnan tai oravan tai kärpän sirojen jälkien paikotellen
koristelemana. Vaikkakin niitty oli piilossa, tiesi Punakettu sen
kuitenkin olevan jäljellä, ja jos niitty kerran oli jäljellä, miksi
eivät hiiretkin?

Siksipä eräänä varhaisena aamuna, kun kettu puolisonsa kanssa
leikitteli sinipunervalla ja sahraminkeltaisella lumipeitteellä
terävälatvaisten kuusten korkeiden varjojen keskellä, joiden takaa
näkyi puolittain noussut aurinko, se äkkiä lopetti leikkinsä ja alkoi
kaivaa kiivaasti. Kumppani katseli sitä ensin hämmästyen, sitten
hiukan kärsimättömänä, kun se ei voinut nähdä mitään syytä tähän
uutteruudenpuuskaan. Pian se puraisi toveria ja hyökkäsi kinttuihin
hennoilla etujaloillaan, koettaen houkutella sitä takaisin leikkiin.
Mutta koiras ei kiinnittänyt siihen mitään huomiota, vaan kaivautui
yhä syvemmäs, kunnes häntäsuti enää oli näkyvissä heiluen vimmatusti
loistavan pinnan yläpuolella, sillä välin kun puoliso istui hiukan
sivuttain, korvat pystyssä ja suu puoliavoimena tarkaten arvoituksen
ratkeamista. Viimein häntä sukelsi kokonaan esiin ja Punakettu itse
sen perästä. Se käänsi puolisoonsa päin lumen hassunkurisesti töhrimän
naamansa, mutta sen leuoissa oli kuiva ruohotukko. Naaras nuuski
kysyvästi tätä voitonmerkkiä, ja silloin se ymmärsi. Ruohokimppu
tuoksui vahvasti peltohiiriltä. Tultuaan vakuuttuneeksi siitä, että
naaras ymmärsi asian, Punakettu sukelsi uudelleen koloon ja katosi
tällä kertaa täydellisesti. Ruohojen juurilla, missä lumi oli kevyttä,
oli helppo kaivaa. Se oli löytänyt yhden niistä salaisista teistä,
joita hiiret tekevät itselleen talvisin, jolloin ne elävät turvassa
eristettyä ja hämärää elämäänsä. Kuono lähellä uraa kettu odotti
hievahtamatta pari kolme minuuttia, kunnes vikinä ja kahina ilmoitti
sille, että yksi pienistä ruohoasukkaista oli tulossa. Sitten näykkäys,
salamannopea, ja ketun leuat sulkivat sisäänsä tukon kuollutta ruohoa,
mutta ruohokimpun sisällä oli lihava hiiri.

Saalis oli pieni siihen työhön verrattuna, jonka se oli vaatinut.
Mutta se oli yhtä kaikki herkullinen suupala, sitä maittavampi, kun se
oli saatu tähän aikaan, ja kaivaminen oli ollut lystiä. Ylen ylpeänä
Punakettu vetäytyi pois kolosta ja laski voitonmerkin puolisonsa
jalkojen juureen, joka ahmaisi sen suuhunsa ja nuoli huuliaan pyytäen
lisää. Mutta Punakettua ei näyttänyt lainkaan haluttavan uudistaa
uskaliasta yritystänsä, joten naaras alkoi kaivaa itse puolestansa
perin innoissaan. Mutta onnen ollessa vastainen se ei löytänyt hiirien
kulkutietä ja kaivettuaan kokonaista kolme aukkoa se harmissaan heitti
yrityksen sikseen.

Tähän aikaan Punakettu keksi erään peltokanojen mielenkiintoisen
kepposen. Eräänä iltapäivänä juuri auringon laskun jälkeen, kun
sankkaa lumimyrskyä oli seurannut kirkas teräksinen taivas, joka
uhkaili armottoman kylmällä yöllä, se näki ison koiraspeltokanan
astelevan sirosti paljaan koivun oksankärkeä kohti. Kuusennäreen alle
piiloutuneena kettu vahti taitavaa vanhaa lintua, kun se kurotteli
kaulaansa sinne tänne, nähtävästi tarkastellen lumen pintaa. Punakettu
ei voinut arvata, mitä se etsi; mutta yhtäkkiä, siipien mahtavasti
viuhuessa, se sukelsi alaspäin äkkijyrkälle rinteelle ja katosi lumeen.

Erinomaisen uteliaana ja samalla kiihkeästi saalista haluten Punakettu
syöksyi eteenpäin ja alkoi vimmatusti penkoa sillä paikalla, mihin
lintu oli kadonnut. Kaivaminen oli tietysti helppoa, ja nopeasti
kettukin katosi. Mutta vanha varovainen koiraslintu oli tietysti
täysin valveilla. Ja kuullessaan hiljaista takaa-ajon hälyä
aivan kintereillään se jatkoi suoraa päätä matkaansa voimakasten
siipihartiain raivatessa tietä untuvanpehmoisen lumiröykkiön läpi
melkein yhtä nopeasti kuin Punakettu kykeni kaivamaan.

Hetkistä myöhemmin seuraten verestä hajua lumessa Punakettu sukelsi
esiin parahiksi näkemään saaliin kohoavan ja kiitävän raketin lailla
pois voittoisin siivin. Pettyneenä ja samalla kertaa hämmentyneenä se
istui tuumimassa tapausta, kunnes näytti käsittäneen sen merkityksen.
Peltokana oli ilmeisesti aikonut tehdä vuoteensa yöksi syvälle lumen
alle suojaksi hiipivää kylmyyttä vastaan. Ratkaistuaan tämän kysymyksen
tyydyttävästi kettu käytti seuraavan tunnin sinne tänne hiiviskelyyn,
toivoen saavansa toisen peltokanan samalla metsästämisellä. Mutta
kohtalo, joka oli nähnyt sen haaskaavan yhden tilaisuuden, ei halunnut
suoda sille toista enää samana yönä.

Paria kolmea päivää myöhemmin, kun Punakettu palasi puitten lomitse
kylmässä aamunkoitossa eräältä retkeltä vuorenharjanteen poikki
Ringwaakiin päin, se näki yhtäkkiä omituisen näköisen syvennyksen
lumessa. Pysähtyen nuuskimaan sitä tutkivan henkensä tavalliseen tapaan
se havaitsi heikointa ja petollisinta peltokanan hajua. Muistaen
äskeisen kokemuksensa se tajusi paikalla tilanteen; ja se päätteli
mielessään myös, että tällä hetkellä peltokana ei todennäköisesti ollut
vain kotosalla, vaan vieläpä sikeässä unessa.

Hyvin varovasti ja äänetönnä se alkoi kaivaa työntäen vatsallaan lunta
sivulle niin pehmoisesti kuin lumihiutaleet itse putoilivat. Muutamassa
sekunnissa haju kävi voimakkaammaksi. Silloin kuului äkillistä
räpyttelemistä aivan sen nenän edessä, vaikkei mitään näkynyt. Nopeasti
kuin ajatus se kiiti eteenpäin tukahduttavan lumisavun läpi -- ja sen
leuat tapasivat kimpun lämpöisiä höyheniä. Siinä oltiin sokeassa,
tuimassa, töykkivässä käsikähmässä näkymättömien, tempoilevien siipien
kanssa; ja taitava pyydystäjä kaivautui taas esille purevan kylmään
ilmaan saaliinensa. Se oli paljon tyytyväisempi tästä saaliista, kuin
jos se olisi tappanut tusinan otuksia tavalliseen tapaan.

Pitkän talven lähetessä loppuaan tuli eräänä yönä sade, joka vähitellen
kävi niin kylmäksi, että se jäätyi jo alas pudotessaan. Vähässä
ajassa jokainen pensas ja lehvä ja oksa oli paksulti kristallikuoren
peittämänä, ja lumen pintaa peitti läpinäkyvä panssaripaita. Tämän
kylmän sateen tähden, joka jäätyi kettujen turkin karvoihin, ne
pysyttelivätkin turvassa pesässään kaiken yötä.

Kun ilma oli seljennyt ja ketut pistivät terävän kuononsa ulos
sitä tunnustellakseen, oli aurinko jo noussut ja niiden maailmassa
oli tapahtunut ihmeellinen muutos. Joka puolella oli säteilevää,
kimmeltävää, sateenkaarenväristä jäätä. Avonaisilla paikoilla välähteli
vaaleanpunainen ja sahraminkeltainen ja sinipunerva välke, ohut ja
pettävä kuin kastehelmen värivivahteet, samalla kun puut näyttivät
uivan loistossa; niin ihastuttavan kaunis oli niiden smaragdin-,
ruusun- ja helmenvärinen hohto.

Nuo kaksi kettua tuijottivat ällistyneinä; huomatessaan sitten, että
oudosta valepuvustaan huolimatta tämä kuitenkin oli niiden oma vanha
maailma, ja maailma, jossa täytyi syödä, huolimatta siitä, mitä
ihmeellisiä asioita tapahtui, ne lähtivät vastakkaisiin suuntiin
metsästelemään liukastuen ja kompuroiden mennessään, kunnes niiden
jalat tottuivat tuohon petollisen välkkyvään pintaan.

Saaden lopulta vakavan jalansijan Punakettu tassutteli eteenpäin
ripeästi, tarkastellen tuota salaperäistä kimmellystä ja toivoen
näkevänsä kaniinin tai oravan tai jonkun onnettoman linnun, joka
nukkuessaan oli jäätynyt orrellensa. Se katseli joka suuntaan paitsi
suoraan jalkojensa alle, mistä sillä ei ollut syytä mitään toivoa.
Mutta kettu on aina valmis yllätyksiin. Eipä juuri mikään jää sen
vireältä valppaudelta huomaamatta. Niinpä se yhtäkkiä havaitsi
jonkinlaisen tumman varjon sen läpinäkyvän pinnan alla, jota pitkin se
vaelsi. Paikalla se pysähtyi tarkastelemaan. Samassa varjo väistyi pois
ja näytti samaan aikaan laskeutuvan alas pinnalta. Askel askeleelta
kettu seurasi, puolta ja toista kulkien, hyvin hämmästyneenä, kunnes
lopulta totuus salamana selvisi sille. Pakeneva hahmo oli peltokana,
jonka jääpeite oli vanginnut leviten linnun ylle sen nukkuessa.
Tietysti se saattoi nähdä Punaketun samaan hämärään, epäselvään
tapaan, jolla kettu näki hänet. Ja se koetti epätoivon vimmalla paeta
epämääräistä, mutta hirmuista vihollista.

Punakettu oli sangen ylpeä tästä keksinnöstään ja hyökkäsi paikalla
varjon kimppuun sekä leukoineen että etukäpälineen. Mutta jää ei
ollut ainoastaan pelästyneen linnun vankila, vaan yhtä hyvin sen
suoja. Uudelleen ja yhä uudelleen Punakettu koki murtautua sen läpi,
mutta turhaan. Viimein se suuttuneena ja nolona asettui makaamaan
aivan tuon uupuneen vangin kohdalle ja koetti aprikoida mitä tehdä.
Pelon lumoamana peltokana tuijotti ylöspäin, ja kiihkosta huohottaen
Punakettu katseli alaspäin. Mutta luja jääketto oli taipumattoman
puolueeton, eivätkä metsästäjä ja takaa-ajettu otus voineet päästä
lähemmäs toisiansa.

Vilkaistessaan ympärilleen pettymyksensä vallassa Punakettu huomasi
tiheän nuoren kuusipuun noin kymmenen jalan päässä, jonka tumma, mutta
kristallipeitteinen lehvämatto ulottui alas maahan asti. Tämä antoi
ketulle juuri sen ajatuksen, jota sen ketterät aivot hamuilivat.
Se muisti, että milloin tahansa lumi oli kuortunut niin kovaksi,
että se hyvin kannatti, se siitä huolimatta murtui hänen astuessaan
tiheän, matalaoksaisen puun alitse. Tässäpä nyt tarjoutui sille sopiva
tilaisuus. Syösten nuoren kuusen luo se sai aikaan meluisan ratinan
tunkeutuessaan jäykkien oksien alle ja vetäessään hauraan kristallin
helisten maahan. Ja totisesti, lumi oli oksien suojassa aivan pehmoista
ja kettu vajosi siihen mahaa myöten. Vilkaistuaan kerran lehväin läpi
tähystääkseen kuljettavaa suuntaa se alkoi penkoa parhaansa mukaan ja
huomasi pian olevansa kirkkaassa yltympäri leviävässä valossa jään alla.

Kuljettuaan kymmenkunnan jalkaa se ällistyi, kun ei nähnyt, kuullut
eikä haistanut riistaa, jota ajoi takaa. Se jatkoi matkaansa hiukan
edemmäksi varmana siitä, ettei ollut voinut erehtyä. Sitten se alkoi
epäillä ja muutti suuntaa. Se muutteli sitä yhä uudelleen kiertäen
sinne ja tänne päin, mutta ei hajun hiventä tai untuvaistakaan ollut
tavattavissa. Vastenmielistä oli nyt huomata, että tuossa oudossa
ympäristössä hänen aistinsa ja vaistonsa pettivät kumpikin. Sillä ei
ollut aavistustakaan, minne päin kulki.

Tämän tosiasian selvetessä se teki äkillisen liikkeen ylöspäin aikoen
murtaa jään ja päästä taas vapaaseen ulkoilmaan, missä aistit eivät
sitä enää petkuttaisi. Mutta sen hämmästykseksi jää ei antanutkaan
myöten. Pikemminkin väistyi pehmoinen lumi se alla. Uudelleen ja yhä
uudelleen se syöksähti ylöspäin kaikin voimin; mutta ponnistukset
olivat turhia, se oli joutunut outoon vankilaan, kun hauraannäköinen
maidonvalkea jäälautta oli teräksenkova. Tuntien äkillisen pelon
aiheuttamaa pahoinvointia se totesi, että ensi kertaa eläissään oli
eksyksissä -- vieläpä omissa metsissään. Lisäksi se oli todenperään
vankina, käynyt sellaiseen satimeen, josta ei milloinkaan ollut
uneksinutkaan.

Sen valoisassa sopessa oli tietysti runsaasti ilmaa, sillä lumi oli
täynnä sitä. Jään läpi päänsä päällä se saattoi nähdä epämääräisiä,
tummia varjoja välkkeen keskellä ja tiesi niiden olevan lähimpien
puiden hahmoja. Seisten hetken aivan hiljaa se arvioi huolellisesti
tilannetta. No, tietysti piti ulospääsytien olla tuolla, missä varjot
olivat tiheimmät ja mustimmat. Tämä johtopäätös karkotti pelon
tykkänään.

Huolellisesti tarkaten merkkejä, jotka tosin vain hämärästi näki, se
päätteli, että varjot näyttivät lupaavimmilta aivan suoraan edessäpäin.
Suoraan eteenpäin se siis raivasi tietään, pitäen selkäänsä aivan
jääkuoren alapintaa vasten.

Ystävälliset varjot häämöttivät pitempinä ja selvempinä. Kettu oli jo
niiden äärellä, kun huomasi, että hän ei ollut ainoa terävä-älyinen
otus metsän heimon joukossa. Se vainusi äkkiä peltokanan hajun, joka
ilmeisesti etsi samaa ulospääsypaikkaa kuin hänkin. Pakenevan linnun
jäljissä lumi oli tallaantunutta, joten kettu kykeni syöksymään
eteenpäin nopeasti, kuten se tekikin, toivoen saavansa tappionsa
korvatuksi viime hetkessä. Haju tuntui voimakkaana ja tuoreena. Kettu
kuuli räpyttelyä aivan edessään. Rajusti loikaten se sai yhden ainoan
pyrstöhöyhenen hampaisiinsa. Sitten kuului kovaa siipien suhinaa, ja
kettu ryntäsi ilmoille nähdäkseen voitokkaan, mutta pahasti pelästyneen
linnun lentää löyhyttelevän pois tiheiden oksien alitse.

Pahasti suutuksissaan kettu tuijotti sen jälkeen puolisen minuuttia
kieli suusta riippuen ja naama lumilaikkojen tuhrimana. Sitten se
pyörsi pois kohtaloonsa alistuen ja ryhtyi varkain hiipien vainoamaan
kaniinia kautta kristallimaan.




9. luku

SEKAROTUISTEN PETKUTTAMINEN


Varhaiskevään suojasäinä Punaketulla oli melkein pelkkää kiusaa ja
levottomuutta. Se inhosi märkyyttä ja yhteen kasautuvaa lunta, ja
pyydystely oli pikemminkin vaivaloista työtä kuin iloa. Lisäksi
pian poikiva puoliso ei ollut halukas leikkimään, painimaan ja
juoksentelemaan kilpaa kuten ennen. Se pyydysteli lähellä kotia, mutta
kallioiden keskellä tietysti eikä milloinkaan alhaalla laaksossa päin.
Ja Punakettu toi sille kotiin suurimman osan omasta saaliistaan. Omasta
puolestaan se kävi nyt erikoisen varovaiseksi eikä mennyt koskaan alas
uutisasutukselle. Mutta sille tuli tavaksi tehdä pitkiä, vaivaloisia
matkoja harjun yli alas lähimpään laaksoon ja korvata ylimääräiset
vaikeudet ottamalla pientä tullia karjapihoilta Ringwaakin juurella.
Se arvioi mielessään, ettei näitä ryöstöjä milloinkaan pantaisi ketun
laskuun, joka asui näin kaukana kuin hän.

Mutta kävi ilmi, että se tässä asiassa teki arvioita ottamatta
huomioon maineikkuuttansa. Se loukkasi omaa mainettaan. Kun Ringwaakin
juurella väestö alkoi tuntea erikoisen uskaliaan ja ovelan vihollisen
hyökkäyksiä, niin he heti ajattelivat naapurilaakson isoa kettua,
jonka urotöistä olivat kuulleet kaikenlaisia juttuja. Tiedusteltaessa
naapurilaaksosta saatiin kuulla se tosiasia, ettei siellä viime aikoina
ollut lainkaan nähty tai kuultu tuota etevää rosvoa. Tästä oltiin
valmiit päättelemään, että se oli vaihtanut piiriä.

Sen jälkeen tehtiin monta yritystä kulkea rohkean ryöstäjän jälkiä sen
pesälle. Mutta jäljet katosivat aina kallioiden, kuilujen ja sotkuisten
viidakkojen joukkoon, ennen kuin päästiin harjun huipulle.

Satimia ja ansoja viritettiin tietysti kymmenittäin, mutta ne saivat
aina osakseen ivallisen halveksivaa kohtelua tai kettu pysyttelihe
niistä loitolla. Niinpä loppujen lopuksi viereiseen laaksoon
lähetettiin sana, että maanviljelijät pyydystäisivät tuon vaivaloisen,
turkkiniekan henkipattonsa tai ainakin pidättäisivät sitä kotosalla.

Uutisasutus otti hiukan ylpeänä vastaan tämän kunnianosoituksen, joka
näin tuli Punaketun urheuden osaksi. Mutta samalla sovittiin siitä,
että jotakin oli tehtävä. Poika hymyili viekkaasti ja sanoi, että
mitä hyvänsä tehtäisiinkin, niin ei Punakettu olisi niitä miehiä,
jotka surevat. Mutta Jabe Smith otti mennäkseen metsälle kaksi koiraa
apunansa, ja tämän retken piti koitua Punaketulle lopulliseksi
tappioksi, tahi kettu saisi ainakin aimo läksytyksen.

Jostakin selittämättömästä syystä juuri tällä ratkaisevalla hetkellä
Punaketun levottomuus ja pelko eneni hämmästyttävästi, Oli kuin jokin
terävä kaukonäköinen voima olisi ilmaissut ketulle vihamielisyydestä
alhaalla laaksossa tai kuin jokin utelias sininärhi, joka oli kuullut
Jabe Smithin suunnitelmista, olisi tuonut salaperäisellä tavalla
Punaketulle viestin tuhosta, jota sille suunniteltiin. Olkoon edellinen
selitys tieteilijälle, jos hän sitä haluaa, ja jälkimmäinen satujen
ja tarujen suosijalle. Tai ehkäpä lähestyvän isyyden vastuunalaisuus
teroitti ketun muistia, niin että sen mieleen johtuivat ne surulliset
tapaukset, jotka olivat pakottaneet hänen emonsa pakenemaan pesästään
päivänpaisteiselta töyryltä.

Miten sen asian laita nyt olikaan -- eräänä iltana se tarkoituksettoman
levottomuudenpuuskan jälkeen juoksi ja nuuski tutkistellen vanhan
pesän sisäänkäytävän ympäristöä katajapensaan alla. Jokin siellä
näkemänsä sai sen tekemään päätöksen. Palattuaan sitten omaan pesäänsä
se puoleksi pakottamalla, osittain hyväilyillään sai ajetuksi
sieltä pois puolisonsa, jonka aika oli nyt hyvin lähellä ja joka
oli sangen vastahakoinen luopumaan siististä asunnostaan. Kun tämä
temppu onnistui, vei se naaraansa päättävästi pois vuorenharjanteen
yläreunalle, jonkinlaiseen pieneen, vaatimattomaan luolaan, jonka
oli löytänyt kallioisen kuilun kyljestä. Kun tämä oli tehty ja
Punaketun puoliso -- se kun ei heikkoudentilassaan voinut vastustaa
toisen ylivaltaa -- nähtävästi leppynyt, hävisi levoton pelko, ja
Punakettu tassutteli yksin takaisin töyräällä olevalle pesälle
ja odotti nähdäkseen, mitä tapahtuisi. Se oli nyt huolettomampi
metsästysmaittensa puolesta ja antautui rohkeudessaan vielä kerran
kuljeskelemaan alemmilla rinteillä ja asutuksen liepeillä.

Kun Jabe Smith oli valmis lähtemään suurajoonsa, muisti hän vanhan
pesän mäenrinteellä, mistä kettuperhe edellisenä vuonna oli "kaivettu"
ja ajettu pois kodistaan ja konnustaan. Hän ei ollut ajatellut tätä
paikkaa ennemmin, koska tiesi, että sellainen surullisen tappion ja
tuhon paikka olisi vihoviimeinen, missä tavallinen kettu haluaisi
asua. Mutta nyt pälkähti hänen päähänsä, ettei Punakettu ollutkaan
mikään tavallinen kettu, vaan voisi olla kyllin ovela pitämään
sellaista asuntoa kaikista turvallisimpana pakopaikkana. Mukanaan
Poika arvostelevana ja epäuskoisena, mutta hyvin huvittuneena
katselijana ja kaksi nuorta maanviljelijää apulaismetsästäjinä sekä
entiset kaksi koiraa varsinaisen työn suorittajina Jabe Smith kulki
oppaana yksinäiselle pesälle, joka oli töyräällä kaukana ylhäällä mäen
rinteellä.

"Ette te sitä ikinä sieltä löydä, Jabe", ilkamoi Poika kiusoittavasti
silloin tällöin.

Ja Jabe, jolla oli asiasta omat epäilyksensä, piti yllä sotataidollista
hiljaisuutta.

Mutta sadan metrin päässä töyräältä koirat, jotka olivat penkoneet
pehmeätä, vajonnutta lunta joka taholta, päästivät äkkiä yhdessä
kiihtyneen ärinän ja haukunnan. Ne olivat löytäneet ristiin rastiin
käypiä ketunjälkiä. Jabe Smithin laihat kasvot venyivät iloiseen
irvistykseen, ja kääntyen Poikaan päin hän huusi voitonriemuisesti:

"Katsos nyt, mitäs minä sinulle sanoin?"

Nuo kaksi nuorta maanviljelijää juoksivat eteenpäin riemuitsevan
hilpeinä, toivoen löytävänsä Punaketun turvassa pesänsä nurkasta
ja kaivavansa sen esille joutessaan. Mutta Poika, vaikka olikin
sydämessään huolissaan ja hämmentynyt, pysyi näköjään rohkeana ja
varoitti metsästäjiä liian aikaisin pöyhistelemästä.

Kun koiria nähtävästi hämmensi jälkien verkko, kutsui Jabe ne
suoraa päätä vanhan pesän suulle katajapensaan taakse. Ne työnsivät
kuononsa sinne ahnaasti, nuuskivat tutkien ja pyörsivät takaisin
ylenkatseellisesti. Jaben naama venähti pitkäksi, sillä koirien käytös
ilmaisi, ettei kettuja ollut pitkään aikaan tuossa loukossa asunut.
Poika koetti tuumailla jotakin tilanteeseen sopivaa pilaa. Mutta ennen
kuin kummaltakaan puolelta ennätettiin sanoa mitään, kiitivät koirat
töyrästä ylös ja päästivät iloisen yhteishaukunnan toisen, taitavasti
kätketyn pesän suulla. "No, mitäs minä sinulle sanoin?" huusi Jabe
jälleen, vaihtelematta suuresti sanastoansa. Ja nuo kaksi nuorta
miestä huusivat: "Tällä kertaa me sen saimme!" Mutta Poika, joka oli
itsepintaisen toivehikas, otti asiantuntijan ilmeen ja huomautti:

"Tuolla on jotakin ollut. Mutta se ei todista, että se siellä nyt
on! Eikä teidän tarvitse luulotella, että se missään tapauksessa on
Punakettu!"

"Pian se nähdään!" sanoi Jabe Smith, ottaen muutamia riepuja taskustaan
ja ryhtyen voitelemaan niitä ruudin ja märän lumen sekoituksella.

Sommiteltuaan "sähisevän paholaisen" mielensä mukaan hän sitoi sen
lujasti hoikan koivunoksan päähän, joka oli kuin ongenvapa. Sitten hän
kutsui innokkaat koirat toiselle puolelle, sytytti rievut ja työnsi
palavan, räiskyvän mytyn huolellisesti reikään.

"Jos siellä sisällä jotakin on, vaikkapa tiikeri, kyllä tuo sen sieltä
väkisinkin ajaa ulos!" sanoi Jabe. Kukaan katsojista ei vastannut,
koska kaikki olivat täysin yhtä mieltä hänen kanssaan. Mutta jokainen
odotti silmät lujasti reikään kiinnitettyinä. Oksa liikkui hitaasti
eteenpäin, kunnes pysähtyi mentyään sisään noin kolmen metrin verran.
Nyt Jabe käänsi ja kiersi vapaa toivehikkaasti, mutta kolosta tuli vain
pahanhajuisia savupilviä.

Poika päästi pienen ivallisen naurun, ja pudottaen oksan pään Jabe
myönsi apeana, ettei kettu ollut kotona. "Mutta se oli siellä vielä
minuutti sitten", sanoi hän itsepintaisesti, "muuten haju ei olisi
ollut niin kuuma eivätkä koirat niin kiihdyksissä. Ja se onkin ollut
Punakettu itse, mikään muu kettu ei olisi niin nopeasti poistunut. Se
on täällä jossakin lähellä, ja me saamme sen."

Näin sanoen hän lähetti koirat pois töyrään yli etsimään ovelan
karkulaisen jälkiä.

Punakettu oli sillä välin katsellut koko näytöstä tuolta turvalliselta
pikku kallionpengermältä, mistä se kerran ennen oli tarkastellut
samanlaista toimitusta. Mutta tällä kertaa sen tunteet olivat varsin
erilaiset. Se tunsi omat voimansa ja ymmärsi melko hyvin vastustajansa.
Se käsitti, että niin kauan kuin kaikin mokomin pysyttelisi poissa
Jabe Smithin tieltä, voisi tässä tulla hyvinkin toimeen. Jabea kohtaan
piti olla varovainen, mutta koiria sopi petkuttaa tekemään äärimmäisiä
ponnistuksia.

Mitä muuhun seurueeseen tulee, ei kettu suuresti niistä välittänyt. Se
tiesi, ettei Poika ollut vihamielinen, ja nuo kaksi nuorta miestä eivät
näyttäneet kyllin erätaitoisilta ollakseen vaarallisia. Mutta yksi asia
oli varma: se ei halunnut, että koirat nuuskien juoksisivat ympäri
kallioita vuorenharjan huipulle. Se livahti vartiopaikaltaan alas ja
juoksi tuoreen jäljen vanhan poikki alas tasankomaita kohden. Viisi
minuuttia myöhemmin koirat olivat vimmatusti haukkuen sen kintereillä,
ja se saattoi kuulla miesten ryskien kömpivän perässä.

Juoksu oli raskasta -- syvää, kosteata lunta metsässä ja likaista,
tahmeaa turvetta avoimilla paikoilla. Mutta Punakettu tiesi, että nämä
seikat tuntuivat vaikeimmilta raskaista ahdistajista kuin hänestä
itsestään. Jonkin aikaa se juoksi suoraan eteenpäin juonittelematta ja
koukuttelematta, saadakseen koirat hyvän matkaa hitaasti kulkevista
miehistä edelle. Kun se mieltänsä myöten oli saanut tämän aikaan,
huvittelihe se minuutin tai pari tehden rajuja, kummallisia hyppyjä
puunrungolta toiselle, kun siellä oli kaadettuja puita, ja kulki sitten
mutkitellen takaisin nähdäkseen, mitä Jabe Smith hommasi.

Se tiesi olevan ehdottoman tarpeellista tuntea Jaben menettelytapa
taistelussa, ennen kuin lopullisesti ratkaisi omansa. Tässä
tiedustelussaan, joka johti sitä takaisinpäin, se juoksi täyttä
laukkaa ja ehti palata noin puolen mailin päähän lähtökohdastaan, kun
ällistyneet koirat yhä vielä vinkuivat kaadettujen puiden ympärillä.
Mutta vaikka se juoksikin nopeasti, oli se silti sangen tarkkaavainen,
rientäen tiheän alusmetsän halki, antautumatta kertaakaan alttiiksi
Jaben pelätyn ampuma-aseen mahdollisille laukauksille. Ja yhtäkkiä
vajaan viidenkymmenen metrin päässä se näki itse Jaben, joka
kärsivällisesti vartioi erästä ketun kulkutietä.

Tämä näky tuotti Punaketulle viiltävän pelon tuskaa, niin kauhealta
tuntui se oveluus, joka sai erämiehen pitämään vartiota tuolla
erikoisella paikalla. Siinä hänen vieressään kannolla istuen,
liikkumatonna kuin kanto itse, oli Poika. Se oli juuri se kohta, mistä
Punakettu olisi juossut tavallisissa oloissa, tai jos se olisi ollut
tavallinen kettu. Todellakin oli vain valpas varovaisuus hänet nyt
pelastanut. Pysyttelemättä tavallisella tiellään se oli varovasti
tehnyt toisen samansuuntaisen ladun noin viidenkymmenen metrin päähän.
Ja siinä sen oveluus oli sievästi voittanut erämiehen taitavuuden.

Melkein hieman halveksivasti vahtien vihollisiaan turvallisesta
piilopaikastaan Punakettu paneutui pitkäkseen levätäksensä muutaman
minuutin verran. Kuullessaan sitten koirain lopultakin olevan
paluujäljillä kovasti haukkuen se nousi, venyttelihe, haukotteli niin,
että leuat näyttivät melkein menevän sijoiltaan, ja hiipi varkain
ympäri Jaben ja Pojan takaa, joiden silmät olivat nyt kerrassaan
liimautuneet kulkutiehen, kun ne joka hetki odottivat ketun tuloa. Taas
se haukotteli pilkallisesti, juoksi nopeasti takaisin luolansa suulle,
tassutteli ristiin rastiin parin minuutin ajan jälkiverkossa juuri
pesän alapuolella, ja riensi sitten alas joen vartta pitkin, jonka uoma
oli jäistä vapaa siellä, missä virta oli kova.

Ketun juostessa sen suunnitelmat saivat määrätyn muodon. Kun
sen määränä oli johtaa ajo kauas pois harjulta, ei sillä ollut
minkäänlaista syytä hämmentää takaa-ajajiaan enempää kuin estääkseen
heitä tunkeutumasta liian lähelle. Virta oli liian paisunut ja äkäinen
helposti kahlattavaksi, paitsi siinä kohden, missä vielä oli jäätä
matalimmassa vedessä. Mutta yhdessä kohden kettu meni sen poikki
taitavasti loikkien kiveltä kivelle vaahdon keskellä, kun tiesi,
etteivät koirat olleet niin varmoja jaloiltaan kuin hän itse ja niiden
oli ehkä hieman vaivaloista päästä yli.

Puoli mailia alempana, missä jää oli lujaa, se tuli takaisin joen yli
huomatessaan takaa-ajajiensa äänistä, ettei ylimeno niille ollutkaan
niin hankala kuin hän oli toivonut. Sitten se otti nopean vauhdin ja
juoksi etäistä, pientä maataloa kohti asutuksen ulkoliepeille, missä
se arveli voivansa antaa koirille jotakin ihmettelemistä, sillä välin
kun se itse lepäilisi uuden pitkän juoksun varalle. Tarkastettuaan
perinpohjin jokaisen karjapihan kymmenisen kilometrin laajuudelta se
tiesi tarkoin, missä niistä oli hänelle tarjottavana joitakin nyt
tarvittavia etuja.

Nyt puheena olevassa maatalossa oli kanahuoneena lehmänavetan sivustaa
vasten nojaava pikku vaja. Katon alempi reuna oli noin neljä jalkaa
maasta. Ja sen alapuolella oli pieni aukko, joka johti suureen onkaloon
lattian alle. Aivan karjapihan ulkopuolella kasvavasta tiheiköstä
Punakettu tarkasteli huolellisesti, ollakseen varma, ettei talon
ympärillä liikkunut ketään. Vankkurit olivat kulkeneet vajasta kaivon
toisella puolen, josta se päätteli, että maanviljelijä oli poissa.
Keittiön ikkunassakaan ei näkynyt kasvoja. Iso harmaa kissa torkkui
kynnyksellä.

Kettu ryntäsi kanahuoneen alla olevalle reiälle ja tunkeutui hiukan
vaivaloisesti sisään. Kun tämä urotyö oli tehty, niin se heti tunkihe
ulos jälleen ja sitten jäljillään seisten teki loistavan hypyn suoraan
ilmaan ja laskeutui vajan kaltevalle katolle. Täältä se juoksi
ketterästi ylös navetan katolle ja toista puolta alas ja sieltä
maantien yli kentälle, jossa kasvoi tiheässä nuorta ikivihreää. Täällä
se paneutui pitkäkseen hyvässä turvassa ja nautti hyvin ansaittua lepoa.

Viiden minuutin perästä koirat saapuivat paikalle kieli riipallaan.
Ne juoksivat suoraa päätä reiälle kanahuoneen alle, ja siellä
uupumuksestaan huolimatta päästivät rajun voittohaukunnan. Ne olivat
ajaneet otuksen "maahan". Mutta reikä oli niin pieni, etteivät
ne voineet tunkeutua siitä sisään. Ja maa ympärillä oli vielä
jäässä, joten ne eivät kynsineen voineet kaivaa sisäänkäytävää.
Mustan- ja valkoisenkirjava sekarotuinen jatkoi kuitenkin urheasti
raaputtamistaan, kun taas sekasikiöajokoira hipoen kuonollansa
kivijalkaa teki nopean, mutta huolellisen kierroksen navetan ympäri,
päästäkseen selville, ettei ollut muuta ulospääsypaikkaa. Jos se olisi
astunut syrjään rakennuksen luota, olisi se tietysti löytänyt ovelan
pakolaisen jäljet siinä, missä tämä oli ottanut pitkän harppauksen
katolta heinäsuovaan ja siitä kauas pellolle. Mutta ajokoira oli
säännönmukainen ja sitkeä työssään. Se tuli sen tähden takaisin
toverinsa luo aivan varmana siitä, että saalis oli siellä piilossa.

Kun metsästäjät noin kymmentä minuuttia myöhemmin saapuivat paikalle
läähättäen ja palavissaan, pettyivät he yhtä perinpohjaisesti kuin
koirat. Poikakin nähdessään siinä olevan vain yhden ulospääsypaikan,
jota yhä vartioivat nuo omahyväiset koirat, oli taipuisa myöntämään,
että Punakettu-raukan viisaus oli viimeinkin erehtynyt. Kun pakolainen
nyt vihdoin varmasti oli ajettu umpikujaan, ei enää nähtävästi ollut
syytä kiireenpitoon, ja nyt ryhdyttiin perinpohjaiseen sotaneuvotteluun
kanahuoneen takana, Pojan seistessä surullisena syrjässä. Vihdoin
päätettiin, että ainoa mitä voitiin tehdä oli tukkia reikä ja sitten
pyytää lupa kiskoa irti muutamia lautoja kanahuoneen lattiasta.

Tätä äärimmäistä toimenpidettä ei kuitenkaan saatu panna täytäntöön.
Jabe Smith sattui näet puhuessaan nojaamaan kanakopin kattoon juuri
sillä kohdalla, johon Punakettu oli tehnyt taitavan hyppynsä. Sattui
niin, että Jaben nenä, vaikkei ollutkaan niin tarkka kuin Pojan, kykeni
siitä huolimatta vainuamaan ketun vereksen hajun niin kiitollisella
pinnalla kuin kuivista päreistä tehty katto oli. Hän nuuski
epäluuloisesti, haisteli kattoa huolellisesti niin kauas ylös kuin
ulottui ja kääntyi Pojan puoleen, jolloin hänen ilmeensä osoitti nöyrää
tappion tunnustamista.

"Se juutas petkutti meitä taas!" sanoi hän.

"Kuinka? Mitä tarkoitatte?" huusi Poika iloisesti epäillen, kun taas
toiset kaksi seisoivat ällistyneinä.

"Se ei olekaan tuolla sisällä!" sanoi Jabe hämmästyksestään tointuen.
"Se on mennyt tuonne ylös katon poikki. Kyllä me sen jäljet löydämme
yhtä kaikki jostakin navetan takaa. Pitäkää varanne!"

Komentaen vastahakoiset koirat seuraamaan hän kiersi edellä navetan
taakse ja sitten tarkoin tähystellen heinäsuovan ympäri. Täällä
koirat löysivät yhtäkkiä jäljet ja lähtivät laukkaamaan hurjasti,
haukkuen raivoissaan siitä tavasta, millä niitä oli petkutettu. Mutta
mitä Jabeen tulee, niin hän oli täynnä voitonriemun tuntua tappion
kiusallakin. Poika oli vaatimattomasti sanonut: "Tuo nolaa minut, Jabe.
Te tunnette ketut paremmin kuin minä loppujen lopuksi. Millä ihmeen
tavalla te saitte selon siitä, minne se oli mennyt?"

"No", sanoi Jabe, häpeämättä valehdellen, "minä vain ajattelin, mikä
olisi kaikista hienoin kepponen -- ja minä tiesin, että siihen tuo
punainen veitikka pystyisi!"

Sillä välin Punakettu levätessään piilopaikassa tiheäin nuorten
ikivihreäin keskellä oli täynnä suuttunutta hämmästystä kuullessaan
koirien äänet niin pian taas jäljillään. Mikä vika sen ihailtavassa
sotajuonessa saattoi olla? Paikalla ja varsin oikein se pani syyn
pelätyn Jaben niskoille. Ja sen älykkäät silmät kapenivat ikään kuin
pelosta. Hetkeksi se pysähtyi levottomasti miettien. Tehden sitten
lyhyen kierroksen se mutkitteli takaisin ja juoksi eteenpäin tien
suuntaan pysyttäytyen huolellisesti poissa näkyvistä, jottei olisi
saanut laukausta niskaansa. Se matkasi myllylammelle päin asutuksen
uloimmalle reunalle, missä pieni puro, hänen oman virtansa syrjäjoki,
oli suljettu, padottu ja pakotettu jauhamaan ja karstaamaan villoja
koko Ringwaakin seudulle.

Vaikka puro tavallisina aikoina oli pieni, niin sen kasvattama lammikko
oli suuri, ja juuri nyt, sulavien kevätlumien painon alla, valui
raskas vesipaljous kohisten padon avonaisten sulkujen läpi. Punaketun
mieli oli kiukkuinen. Ei se milloinkaan ollut näyttänyt taipumusta
ihmisystävyyteen, mutta nyt se tunsi olevansa hiukan väsynyt ja
ahdistettu. Jos kaikilla hänen takaa-ajajillaan -- koirilla, miehillä
ja vaarattomalla Pojalla -- olisi ollut vain yksi kaula, pitkä,
hoikka kaula kuin villihanhella -- kuinka suurta iloa olisikaan sille
tuottanut upottaa hienot hampaansa narskahtaen sen läpi! Se oli valmis
antautumaan alttiiksi suurille vaaroille, toivoen siten saavansa
jotenkin vahingoittaa vainoojiansa.

Seuraten selvää jälkeä, hajun ollessa niin väkevä, että se ihan väreili
ilmassa, koirat olivat nyt lähellä, metsästäjät kaukana takanaan,
etäämpänä kuin ampumamatkan päässä. Punaketun saavuttua myllylammen
reunalle, joka oli vielä osaksi jään peitossa, se astui jäälle
koetellen sitä varovasti. Palaten rannalle se sitten juoksi edelleen
alas patoa kohti.

Noin kolmenkymmenen jalan laajuudelta ulvovain sulkuporttien
yläpuolella lampi oli jäästä vapaa. Jään reunat lahosivat nopeasti
veden huuhdellessa niitä altapäin. Rantaäyräällä Punakettu epäröi,
vitkastellen uupuneen tavoin, ja kääntyi kuin olisi lopultakin joutunut
umpikujaan. Sen nähdessään koirat puhkesivat yhä rajummin kiljumaan ja
ryntäsivät vimmatusti eteenpäin. Lopulta -- siltä näytti -- riista oli
heidän käsissään, ja moni vanha velka kuitattaisiin.

Vasta sitten kun koirat olivat kymmenkunnan askeleen päässä, Punakettu
liikahti. Livahtaen ympäri, kuin uhma olisi väistynyt hillittömän pelon
tieltä, se sitten syöksyi suoraa päätä vaaralliselle jäälle. Joko
vaisto tai erikoisen terävä ja erehtymätön arvostelukyky sanoi sille,
että jäänreuna padon yläpuolella oli kyllin vahva kestämään hänen
painonsa, jos hän kulkisi nopeasti ja tasaisesti. Koirat kintereillään
muutaman metrin päässä se riensi turvassa yli. Seuraavassa hetkessä
kuului rusahtava ääni, ja mustankirjavan sekarotuisen pelästynyt
haukunta kaikui yli sulkuporttien kohinan. Katsahtaen olkansa yli
voitonriemun siristämin silmin Punakettu näki molemmat vihollisensa
vedessä tarttumassa käpälillään hurjasti jään hauraisiin reunoihin,
joka niiden rynnistyksestä yhä enemmän murtui.

Ohi vedenhätään joutuneiden soluivat murtuneen jään palaset,
kadotakseen putouksen kovaan kuohuun. Punakettu juoksi ylös rantaa
pitkin erään pensaan suojiin ja kääntyi sitten kostostaan nauttimaan.
Koirat yhä tavoittelivat hurjasti jäätä, ja petollinen jää murtui
niiden otteiden alla. Ketun katsellessa irtaantui suurempi pala, noin
kolmen tai neljän neliöjalan kokoinen, mustan- ja valkoisenkirjavan
sekarotuisen painosta, juuri kun sen onnistui kavuta sen pinnalle.
Seuraavassa hetkessä se purjehti nopeasti pois uupuneen matkustajansa
kera, piehtaroi kiljuville sulkuporteille, syöksyi putouksen yli ja
katosi alas kallioiden ja usvan joukkoon. Syvimmän tyytyväisyyden
vallassa Punakettu katseli tätä toisen vihollisensa surullista
loppua. Sitten tulivat miehet näkyviin vielä kerran, joten Punakettu
hiipi varkain pois ampumamatkaa edemmäksi ja jatkoi juoksuansa
Ottanoonsis-laakson yli kohoavia kukkuloita kohti. Mutta ei sen todella
enää tarvinnut juosta. Metsästäjien saapuessa lammen äyräälle sekasikiö
retuutti itseään juuri ylös vedestä tuiki pelästyneenä. Sekarotuista ei
näkynyt missään, mutta oli helppo arvata, kuinka sen oli käynyt. Seurue
pysähtyi ja miehet katsoivat toisiinsa tuumivaisina. Jabe vihelsi
masentuneen koiran jalkoihinsa ja taputti myötätuntoisesti sen märkää
päätä.

"Minä näin Punaketun", sanoi Poika vakavasti, pahoillaan mustan- ja
valkoisenkirjavan sekarotuisen kohtalosta, "juuri livahtavan metsään
tuolla ylhäällä!"

"Viis siitä, kunhan pääsemme kotiin takaisin!" huomautti Jabe,
pyörähtäen ympäri kantapäillään.




10. luku

MUSTAN VESIKON JULKEUS


Tuntikausia myöhemmin Punakettu, väsyksissä mutta ylpeänä, tuli
takaisin pesälle viivyteltyään töyräällä ja ajaen tiellä kaniinia
takaa, virkistääkseen voimiansa. Nyt oli suuri rauhan uhka tulevan
kevään varalle poistettu. Kun tarmokas, innokas ja uupumaton
sekarotuinen lopulta oli poissa tieltä, tiesi se, ettei ajokoiran
olisi kovinkaan hauska seurata jälkiä yksin. Töyräällä olevaa pesää se
nuuski suuresti harmissaan, sillä palaneen ruudin haju tuntui siellä
yhä pistävänä. Helposti se laahasi ulos sinne jätetyn oksan, jossa
oli vielä "sähisevän paholaisen" hiiltyneet jäännökset, mutta raskas,
tukahduttava haju oli sellaista, jota se ei voinut sietää eikä poistaa.
Jättäen asian ajan autettavaksi se juosta hölkytteli vuorenharjanteen
huipulle -- ja tapasi siellä pienen puolisonsa pesässä makaamassa,
tyytyväinen ilme naamallaan ja pesye sokeita punaisia pentuja sen nisiä
nykimässä.

Näitä uusia tulokkaita Punakettu kohteli välinpitämättömän
suvaitsevaisesti. Se piti niitä enemmän vaivana kuin minään muuna,
vaikka tiesikin niiden olevan äärettömän tärkeitä, koskapa puoliso ei
muuten olisi uhrautunut niille kuten nyt. Punakettu asettui kuivalle ja
suojaiselle pengermälle juuri pesän yläpuolelle, mistä saattoi pitää
silmällä pesän asukkaita. Ja jos jokin vaara olisi niitä uhannut,
olisi se taistellut viime hengenvetoonsa saakka noiden avuttomien ja
hyödyttömiltä näyttävien ryömijöiden puolustukseksi.

Muutamien päivien aikana oli sillä kuitenkin vain vähän tilaisuutta
levätä kotona ja tuumiskella tilannetta, kun puoliso antautui
velvollisuuksillensa niin kokonaan, että Punaketun piti pyydystellä
molempien puolesta. Oli pitkä matka alas naapurilaaksoon ja
kanapihoille, joita se oli ruvennut pitämään turvallisina hyökkäyksen
esineinä. Ja tähän vuoden aikaan sattui olemaan puute kaniineista
harjulla. Siitä johtui, että Punakettu joutui nyt puuhaamaan
uutterammin kuin milloinkaan ennen koko elämänsä kuluessa. Tänä
uutteran toiminnan aikana erämaan kohtalo viskasi ketulle yhden sen
epämieluisimmista seikkailuista. Kun se eräänä päivänä pyydysteli
jokseenkin huonolla menestyksellä alhaalla yhäkin puoleksi jäätyneen
rantaveden luona, sattui, että vähän matkan päässä virran vartta
ylöspäin suuri vesikko lähti seuraamaan kaniinin jälkiä. Vesikko
oli jonkun aikaa syönyt pelkästään sammakoita ja kaloja ja juuri
nyt ruvennut himoitsemaan punaista verta. Se oli ensi ryntäämällä
epäonnistunut kaniinia tavoittaessaan, ja sitten, epäonnistumisensa
aiheuttaman itsepäisen raivon vallassa, lähtenyt ajamaan takaa
nopeajalkaista saalista.

Jonkin aikaa kaniinin suuret, kimmoavat loikkaukset saivat täyden
voiton. Mutta pian se alkoi väsyä. Se juoksi ympäri kehässä, ja
niin pian kuin sen jäljet alkoivat kiertää, silloin ovela vainooja,
tietäen tarkoin sen aikeet, livisti mutkan poikki, melkein katkaisten
siltä tien. Kaniinin pelastuttua hädin tuskin sen pieni sydänparka
melkein lakkasi sykkimästä, ja samoin se hämmästyksestä haukkoi henkeä
nähdessään tuon tumman, käärmemäisen vihollisen tällä odottamattomalla
alueella. Se juoksi alas puron äyrästä, vesikko vähemmän kuin kymmenen
metrin päässä takanaan. Sen kauhistuneet silmät, jotka tähysivät
uhkaavaa turmaa, eivät huomanneet Punaketun hahmoa, joka kiiti tien
poikki aivan edessä. Tavallisissa oloissa tavallinen kettu olisi
varovaisesti jättänyt huomioonottamatta sekä takaa-ajetun että
takaa-ajajan, välttäen vaarallisen riidan, sillä petoeläimet eivät
tavallisesti pidä tarpeettomasta taistelemisesta. Mutta Punakettu
halveksi äärettömästi vesikkoa vastustajana, ja sillä oli kiire.
Se ei pyydystellyt huvin, vaan tarpeen vuoksi. Vähät se välitti
toisten etuoikeuksista. Ollen kyyrysillään kuihtuneessa, ruskeassa
sananjalastossa se odotti kaniinin tuloa. Sitten suora, kiitävä
hyökkäys -- ja pakolainen otettiin kiinni ihan ilmassa, keskellä hurjaa
hyppyänsä. Yksi epätoivon kiljahdus, ja sen kaula oli puraistu poikki.
Heittäen sen olallensa Punakettu lähti sitten kotiinpäin helposti
saatuine saaliineen suvaitsematta luoda silmäystäkään nolattuun
takaa-ajajaan.

Mutta tällä kertaa se erehtyi ollessaan noin pelottoman luottavainen.
Iso, musta vesikko ei ollut pelkuri. Sen terävät pikku silmät kävivät
raivosta punaisiksi tämän pilkan ja vääryyden johdosta. Oli tietysti
julkeata sen ajatella vetävänsä vertoja tuolle suurelle mestariketulle,
jota koko Ringwaakin seuduilla pelättiin sen voiman ja viisauden takia.
Mutta vesikon silmät muistuttivat nyt kahta hehkuvaa granaatin kärkeä,
ja sen aivoista oli varovaisuus kuin pois poltettu. Puolen sekunnin
pysähdyksen jälkeen se kiiti käärmeen tavoin Punaketun taakse ja
puraisi sitä nasevasti takakinttuun.

Raivon ja hämmästyksen vallassa Punakettu pudotti kuormansa ja kääntyi
tätä julkeaa hyökkääjäänsä kohti. Mutta vesikko, tehden salamannopean
hypyn, oli jo kahdeksan tai kymmenen jalan päässä kyyrysillään
odottamassa. Punakettu loikkasi välimatkan yhdellä hypyllä -- mutta
sen pudotessa maahan vesikko ei ollutkaan siellä. Tuo käärmemäinen
musta olento ryömi vatsa maata vasten jälleen kahdeksan tai kymmenen
jalan päässä, silmäillen kettua jäykän ilkeästi. Uudelleen ja yhä
uudelleen Punakettu loikkasi sitä kohti, mutta yhtä nopeasti hyökkäys
aina vältettiin. Lopuksi kettukin kyyristyi litteäksi, silmäillen
vihollistansa tuimasti hetken aikaa. Sitten se nousi varovasti, nosti
maasta kuolleen kaniinin ja lähti taas kotiinpäin saaliineensa.

Mutta se ei ollut astunut kymmentäkään askelta, kun vesikko taas
nopean, turmiota tuottavan varjon lailla tunkeutui sen taakse ja
rankaisi sitä kauheasti puraisten toiseen takajalkaan, nilkan
yläpuolelle. Ellei ketulla olisi ollut niin vahvat lihakset, olisi
tämä hyökkäys voinut tehdä sen rammaksi. Tällä kertaa se kuitenkin oli
varuillansa. Se kiepahti vimmatusti ikään kuin kaniinin ruumiin alla,
niin että näytti heittävän sen päänsä yli. Mutta taas se myöhästyi.
Musta hyökkääjä oli poissa ketun leukojen ulottuvilta; kyyristyen
jälleen se odotti ja uhmaili.

Tällä erää Punakettu tunsi vihaansa liittyvän loukkauksen tunteen.
Tuo viimeinen puraisu teki kovin kipeätä. Se rynnisti vesikkoa kohti
kauan ja vakavasti, mutta vesikko oli liian nopea ketun tavoittaa,
liian nopea syrjähyppäyksissä, ja ajettuaan sitä takaa sadan metrin
verran kettu luopui turhaan yrittämästäkään. Nopeasti pois pyörähtäen
se juoksi takaisin riitakapulan luo, joka makasi levällään verisenä
ruskealla maalla. Ja vesikko seurasi kettua tuskin viiden jalan päässä
sen kantapäistä.

Nytpä Punakettu joutui pahemmin ymmälle kuin koskaan ennen koko
elämässään. Se ei kyennyt tavoittamaan liian vilkasta vihollistansa
eikä voinut kantaa pois saalistansa ja panna niin ollen itseään
alttiiksi noille vaarallisille hyökkäyksille takaapäin. Eikä se voinut
myöntää joutuneensa tappiolle luopumalla saaliistaan. Pannen toisen
itsepintaisen etukäpälänsä kaniinin ruumiille se kääntyi ja tuijotti
vesikkoa raolleen siristetyin silmin ja muristen tuimasti eri kertoja.
Kettu uhmaili ennen kuin tiesi, mitä uhmaili, mutta se tiesi nyt
ryhtyvänsä johonkin. Mitään pelkäämätön vesikko kyyristyi jälleen,
valmiina kaikkeen, olipa tulossa mitä hyvänsä.

Viimein Punaketun terävät aivot päättivät teeskennellä tappiota,
toivoen siten houkuttelevansa vihollisen lähemmäksi. Viha häipyi
sen silmistä, häntä ja niskakarvat laskeutuivat alakuloisesti ja se
muuttui pelästyneen ja masentuneen perikuvaksi, kun se hitaasti kääntyi
saaliista poispäin ja hiipi tiehensä. Paikalla vesikko, voitostaan
tyytyväisenä, syöksähti esille ja alkoi herkutella kaniinin verellä.
Salamana Punakettu pyörsi ympäri ja oli parissa silmänräpäyksessä
paikalla. Mutta vesikkoa ei ollut lainkaan puijattu. Siinä se taas oli,
kymmenen jalan päässä, punaisena tuijottaen, mutta nuollen kapeita
leukojansa täydessä tajussaan. Vielä kerran oli Punaketulla saalis
käpäliensä alla, mutta se ei tiennyt nytkään, mitä sillä tekisi.
Äkillisen raivon puuskan valtaamana se hyökkäsi vesikon kimppuun,
uuvuttamalla ajaaksensa sen kuoliaaksi.

Hyvän viiden minuutin ajan kesti tuota mieletöntä ajoa, ylös töyrästä,
läpi pensaiden, yli kivien ja kantojen, syvien metsien halki -- mutta
ei milloinkaan enemmän kuin neljänkymmenen tai viidenkymmenen metrin
päässä kuolleesta kaniinista. Vesikko pysyttelihe aina jonkin kymmenen
tai viisitoista jalkaa raivokkaasta takaa-ajajastaan edellä ja oli
aivan levollinen tulokseen nähden, kun tiesi, että hänellä oli puro
turvallisena pakopaikkana hädän tullen. Jos se huomaisi joutuvansa
saarroksiin, niin se pulskahtaisi avoveteen tai sukeltaisi jään
jäännösten alle, minne Punaketun olisi aivan mahdotonta sitä seurata.
Millainen loppu olisi ollut, sitä emme koskaan saa tietää, sillä
kun kumpikaan ei näyttänyt väsymyksen tai myöntymisen merkkiäkään,
tuli kummallinen keskeytys. Musta karhu tulla tassutteli reippaasti
lähimmästä tiheiköstä ja lausumatta edes anteeksipyyntöä Punaketulle
paremmin kuin vesikollekaan, tarttui kaniiniin, jonka repi kappaleiksi
ja alkoi ahmia kaikesta päättäen hyvällä ruokahalulla.

Ajo loppui paikalla, vesikon ja Punaketun tuijottaessa kiukkuisesti
jättiläistungettelijaan. Sitten Punakettu viisaasti päätellen, että
taistelu oli lopussa, koska ei ollut mitään, mistä taistella, hölkytti
hiljalleen pois alusmetsän halki toista saalista etsimään. Aika oli
sille liian kallista hukattavaksi hyödyttömään riitaan.

Mutta sattui, että iso musta vesikko ajatteli toisella tapaa. Se oli
tahtonut tuota kaniinia, jonka oli ansainnut viisaasti sen jälkiä
seuraamalla ja sitkeästi sitä ajamalla. Se olisi sen saanut, ellei
Punakettu julkeasti olisi asiaan sekaantunut. Nyt oli kaniini siltä
ainaiseksi mennyt, kun karhun valtavat leuat tekivät siitä nopean
lopun. Sen raivo Punakettua kohtaan leimahti uuteen liekkiin, eikä se
enää ajatellut muuta kuin kostoa.

Varovasti seuraten jonkin matkan päässä se odotteli, kunnes Punakettu
ilmeisesti olisi unohtanut hänet mielestään. Silloin se livahti vielä
kerran ketun taakse ja uudisti vanhan hyökkäyksensä, juosten kuitenkin
takaisin entistä nopeammin, koska kuorma ei enää kahlehtinut hänen
vastustajaansa. Tällä kertaa Punakettu hämmentyi perinpohjin. Se pyörsi
salamana ympäri ja loikkasi. Mutta, kuten se saattoi aavistaakin, se
jälleen myöhästyi. Sen kostonhaluinen ja leppymätön pikku vihollinen
kyyristeli siinä kuten ennenkin juuri ulottuman ulkopuolella, vahva
häntä tempoen, silmät hurjasti liekehtien. Punakettu oli kiusaantunut.
Se istahti kintuilleen ja katseli vesikkoa miettiväisenä. Sitä halutti
pyydystää, mutta ei tapella. Ja tuo viimeinen puraisu koski kipeimmin.

Pian se päätti, mitä tekisi. Nöyrästi ja pelästynein ilmein se
nousi ja tassutteli vielä kerran pois. Mutta tällä kertaa se ontui
tuskallisesti, kuin olisi toinen takajalka ollut niin loukkaantunut,
että oli melkein käyttökelvoton. Ja armoa pyytäen se yhä katseli
taaksensa olkansa yli. Kostonhaluisen voitonriemun paisuttamana vesikko
kävi varomattomaksi ja seurasi lähempää vastustajaansa, odottaen
tilaisuutta uuteen hyökkäykseen.

Tämän jälkeen Punakettu lähti hiljalleen juoksemaan, ontuen tuntuvasti.
Yhä lähemmäksi tuli vesikko tuntien, että kosto oli nyt lähellä.
Kulkiessaan viimein läpi rosoisten ja sotkuisten pikku pensasten ja
kuivien rikkaruohojen Punakettu kompasteli ja kaatui. Väläyksessä
vesikko oli sen kimpussa ja tapaili ketun kurkkua.

Mutta tällä hetkellä Punaketun heikkous ja voimattomuus olivat
tipotiessään, eivätkä vesikon hampaat milloinkaan päässeet sen
kurkkuun. Ne iskivät kuitenkin tuimasti ja rankaisevasti lähelle
ketun olkaniveltä. Mutta seuraavassa hetkessä Punaketun pitkät leuat
sulkivat sisäänsä vastustajansa hennot kupeet -- sulkivat ja ruhjoivat
armottomasti. Sekunnin tai pari vesikko kiemurteli ja nyki käärmeen
lailla, kunnes pitkät, valkoiset hampaat narskahtivat yhteen uhrin
selkärangan läpi, jolloin se ojentautui nytkähdellen ja lyyhistyi
kokoon kuin märkä räsy.

Punakettu ravisteli sitä rajusti hetken aikaa, kunnes oli varma siitä,
että se todella oli kuollut. Sitten se heitti sen olkansa yli, kuten
oli kaniinillekin tehnyt, ja lähti pesälleen. Sitkeä, jänteinen,
kovakuituinen vesikonliha ei tietenkään ollut kaniininlihan veroista,
mutta sitä oli aika paljon, eikä Punaketun puolisoa nyt haluttanut olla
liian nirso.




11. luku

KUNINKAALLINEN ROSVO


Vuoren harjanteella sijaitseva uusi pesä, joka oli tuskin mukavampi
kuin kallion halkeama, oli otettu käytäntöön vain tilapäisesti. Mutta
lähellä oli syvä ja hyvin kuiva hietakuoppa, johon oli vaikea päästä.
Sitä ympäröivät laajalti kallioröykkiöt, joihin haju ei pystynyt.
Tällaista paikkaa ketut tarvitsivat turvakseen. Ja tänne, niin pian
kuin pakkaset olivat tyystin lakanneet ja emo valmis ottamaan täyden
osansa saaliinhaussa, nuo kaksi kaivoivat itselleen uuden pesän, joka
ulottui kauas esiin työntyvän kallion alle.

Sangen tyytyväisinä ne siirsivät tänne kirkassilmäiset, villavat
poikasensa. Niin turvaisa oli tuo pakopaikka, että ne olivat verrattain
huolettomia oviaukon kätkemisestä ja korjaamasta pois sellaista, joka
olisi todistanut niiden siellä oloa. Vähän ajan kuluttua oli maassa
reiän ympärillä hujan hajan kaniininnahkoja, murmeleita, oravia,
höyheniä ja piisamin häntiä, kun taas vanhan pesän ympärille ei ollut
sallittu kertyä sellaisia jäännöksiä.

Tässä vaikeapääsyisessä pakopaikassa Punaketulla perheineen oli
vain harvoja naapureita, jotka tunkeutuivat heidän yksinäisyyttään
häiritsemään. Paljaan kallionharjanteen yli tuulet puhalsivat alinomaa,
joskus yltyen vihuriksi; mutta ne eivät milloinkaan häirinneet
hiljaisuutta tuossa syvässä, valkohiekkaisessa kuopassa, missä
ketunpoikaset leikittelivät ja paistattivat päivää. Tuulipa miltä
suunnalta hyvänsä, tulipa sadekuuro vinosti mistä tahansa, reikä oli
täysin suojattu.

Sen alastoman kallion huipulla, joka pohjoisesta päin puoleksi työntyi
pesän yli, Punakettu toisinaan makasi tarkastellen, silmät puoliummessa
ja suu puolittain avoinna, vihreän, ruskean, purppurankarvaisen ja
sinisen kirjavaa maailmaa, joka levisi hänen allaan ja ympärillään.
Kaukana alhaalla, harjun molemmin puolin, se näki molempien laaksojen
maanviljelijäin menevän pelloilleen ja kärsivällisten vetojuhtien
loppumattoman, yksitoikkoisen raadannan. Ja täällä idässä päin se näki
vanhan Ringwaakin jyrkät kukkulat ja rinteellä varisrikkaat havumetsät,
ja Punakettu päätteli jonakin päivänä mennä sinne pyydystelemään vain
levottoman uteliaisuutensa tyydytykseksi.

Mutta vaikka täällä ylhäällä oli naapureita harvassa, oli siellä muuan
pari, jota Punakettu puolisoineen katseli sangen vastenmielisesti, jopa
puolittain levottomastikin. Eräällä luoksepääsemättömällä pengermällä
solassa, vähän matkaa alas toista harjanteen sivustaa Ringwaakiin päin,
oli valkopäisen kotkan pesä. Se oli iso, siivoton, muodoton kasa, ikään
kuin kuormallinen risuja, kuin pilvistä pudonnut tälle alastomalle
kallionkielekkeelle, mutta todellisuudessa se oli niin punoutunut joka
kohtaan kalliossa ja niin sidottu sen halkeamiin, ettei mikään myrsky
voinut sen vahvoja perustuksia järkyttää.

Eräässä kolossa tämän kasan yläpäässä muutamilla kuivista
ruohonkorsista, höyhenistä ja karvoista kokoonpannuilla kimpuilla ryömi
kaksi puolialastonta, teräväkatseista poikasta, joiden kömpelöihin,
sätkytteleviin ja punertaviin ruumiisiin alkoi muodostua täpliä
lyhyistä, mustista untuvista. Yltympäri tämän suunnattoman suuren
pesän ulkoreunoja ja kallioilla sen alapuolella oli kaniinien,
karitsojen, vesikkojen ja murmelien luita, samoin kuin kynsiä, pieniä
kavioita ja nokkia sekä höyheniä kammottava määrä, joka todisti sekä
poikasten ruokahalua että laajasiipisten, teräväsilmäisten vanhempien
metsästysurheutta.

Isommalla kotkaparista, naaraalla, oli ilma-alueensa Ringwaakin ja
toisella puolen Ringwaakia sijaitsevan yksinäisen järvireitin yllä.
Mutta koiras haki kaikki saaliinsa asutusseudun yläpuolelta ja
Ottanoonsis-laaksosta päin.

Joka aamu heti auringonnousun jälkeen sen suuret siivet lyödä
lepattivat mahtavasti juuri vuorenharjanteen yläpuolella, aivan
sen korkealla sijaitsevan onkalon kohdalla, missä Punaketulla oli
pesänsä. Ja kun tuo pelätty hahmo, jäykkien siipien kahistessa tuhoa
ennustavasti, kiiti ohi, peräytyivät pikku ketut pesäänsä, seuraten
isän ja äidin tarkkaa opastusta.

Kun ilma oli kaunis ja kuiva, oli Punaketulla tapana mennä öiseltä
pyydystelyltä palatessaan turvalliseen tähystyspaikkaansa kallion
harjulle pesän yläpuolelle ja levätä siellä kuono etukäpälillä,
katsellen miten avartuva aamunkoitto levisi yli näköpiirin. Joskus
kettu toi saaliinsa -- kun se oli jonkin arvoinen, kuten kärppä,
murmeli, ankka tai kaniini -- ylös tähän yksinäiseen paikkaan,
syödäkseen sen jouten, ollenkaan näkemättä puolisonsa levottomuutta ja
kuulematta poikasten vastustamatonta vikinää. Sillä oli tapana maata
siinä päivänkoiton harmaiden hämykuvien salaperäisesti levitessä,
kunnes kultaiset päivänsäteitten ensimmäiset pitkät sormet koskettivat
sen kasvoja ja ohut, keltainen ja ruusunkarvainen valovuo huuhteli
kallion kaljua huippua.

Punakettu katseli hyvin hartaasti emokotkaa, kun se laskeutui suljetuin
siivin laakson usvaisten varjojen keskelle ja sitten kohosi hitaasti,
etsien Ringwaakin rinteitä pitkin, ja lopuksi leijaili korkealla huipun
yllä, hitaasti kiertävänä pallona, hento taivaan sini taustanaan. Se
näki koiraan kohoavan ilmaan päättävästi, lentävän ensin läheiselle
jyrkänteelle, liitelevän matalalla pesänsä yllä ja purjehtivan
majesteettisesti alas laakson maatilojen yläpuolelle.

Myöhemmin se näki niiden palaavan pesällensä miltä ilmansuunnalta
milloinkin, mukanaan joskus iso, ahkerilta kalasääskiltä siepattu
järvitaimen, toisen kerran kovaonninen koirassorsa etelässä päin
sijaitsevista kaislikoista, joskus taas pitkäkoipinen, säälittävä
valkoinen karitsa rosoisilta ylämaan laitumilta. Mitä suurimmalla
mielenkiinnolla ja melkoista kunnioitusta tuntien se katseli, kuinka
nuo isot linnut puoleksi ylös kohotetuin siivin vaappuivat pesän
reunalla ja hirmuisen nokkansa ja kynsiensä avulla repivät uhrinsa
verisiin kappaleihin. Se ihmetteli noiden kahden ruman poikasen
tyydyttämätöntä ruokahalua ja onnitteli itseään sen johdosta, että
hänen neljä leikkisää pentuansa olivat näppärämmät ja vähemmän ahnaat.

Kun Punakettu eräänä aamuna varhaisimman päivänkoiton hämärässä kiipesi
piilopaikalleen, pullea murmeli leukojensa välissä, ei se sattumalta
lainkaan rientänyt aterioimaan. Pudottaen pehmeän ruumiin maahan,
kunnes siitä enemmän välittäisi, se paneutui pitkäkseen lepäämään ja
tarkastelemaan heräävää maailmaa. Sen siinä maatessa aurinko nousi.
Naaraskotka liiteli Ringwaakiin päin. Koiras lensi ylös, yhä ylemmäs,
korkealle vuorenharjanteen ylle, eikä Punakettu kiinnittänyt siihen
sen enempää huomiota, vaan oli kokonaan syventynyt katselemaan erään
piikkisian kujeita, kun se kaukana alhaalla keikkui puun latvassa.

Yhtäkkiä se kuuli isojen siipien terävän, viuhuvan suhinan ilmassa
aivan päänsä päällä ja katsahti hämmästyneenä ylöspäin. Seuraavassa
tuokiossa se tunsi tuulenpuuskan töytäyksen, suunnattomat siivet
melkein löivät sitä kuonoon, ja tavoittelevat kynnet sieppasivat noin
kolmen jalan päässä loikovan kuolleen murmelin sekä kantoivat sen
yläilmoihin. Raivokkaasti muristen kettu hypähti ylös, mutta kotka,
jonka kynsissä saalis riippui, oli jo kaukana ulottuvilta, laskeutuen
ylväänä vinosti alas pesäänsä kohti.

Tämän ryöstön julkeus ja uhkarohkeus herätti Punaketun sydämessä rajun
kostonhalun. Se hiipi varkain alas rotkolle, missä kotkanpesä oli,
ja kuljeskeli hiljaa ympäri tuntikausia, etsien paikkaa, mistä voisi
kavuta kallionkielekkeelle. Mutta se oli aivan saavuttamattomissa,
ja tämän tietäen kotkat katselivat tuota hiiviskelyä pilkallisen
rauhallisina.

Sitten Punakettu kiipesi läheiselle jyrkälle kalliolle ja kurkisteli
alas suoraan pesään. Mutta huomatessaan yhä olevansa yhtä kaukana kuin
ennenkin ja kotkien yhä olevan kaikessa rauhassa, se luopui pikaisen
koston tuumista ja väijyi salon suomia tilaisuuksia. Rohkeasti se
kuitenkin julisti sodan, sillä milloin tahansa kotka kulki matalalla,
liidellen kallioisen tähystyspaikan yli, se nousi halveksivasti
murisemaan. Silloin iso lintu madalsi lentoansa ikään kuin ottaen tämän
taisteluvaatimuksen vastaan. Mutta älykkäästi kunnioittaen noita pitkiä
leukoja ja valkoisia torahampaita, joita kettu niin auliisti näytteli,
ei se välittänyt tulla niiden ulottuville.

Muutamaa päivää myöhemmin Punaketun ollessa saaliinhaussa alhaalla
laaksossa ketunpoikaset leikittelivät paraikaa luolan suulla, kun
ne äkkiä näkivät hennon emonsa kallioiden keskellä. Pentumaisen
leikkisästi kirmaten tervetuliaisiksi ne ryntäsivät sitä vastaan,
tuntien olevansa turvassa sen läheisyydessä. Kun ne olivat pesän edessä
olevan aukeaman puolivälissä, lehahti äkkiä varjo niiden yläpuolelle.
Ne hajaantuivat väläyksen tavoin -- kaikki paitsi yhtä, joka kyyristyi
maata vasten ja tuijotti epävarman näköisenä. Kuului pelottava,
viheltävä ääni ilmasta, isojen lepattavien siipien ja pitkälle
ulottuvien kynsien iskennän kohaus sekä tukahdutettu kauhun kiljaisu.
Ja ennen kuin kettuemo loikaten ennätti paikalle, oli punainen poikanen
siepattu ylös ja kannettu pois kotkanpoikien nokkien raadeltavaksi.

Saadessaan tiedon tästä Punakettu tunsi sellaista raivoa, jota sen
tuumiskeleva sielu ei ennen milloinkaan ollut tuntenut. Se teki toisen
turhan käynnin kotkan kallion juurelle, ja jälkeenpäin se päiväkaudet
hukkasi paljon pyydystelemisaikaansa, koettaessaan keksiä joitakin
keinoja vihollisensa tavoittamiseksi. Itsepintaisesti se seurasi
kotkan lentoa ja saaliinpyyntiä, koettaen olla paikalla, kun rosvo
tappoi saaliinsa. Mutta tuon ison linnun piiri oli niin laaja, että
tämä yritys oli turha. Kun Punakettu väijyi jollakin seudulla, niin
kotka säännöllisesti tappoi saaliinsa jossakin muualla. Omaten paljon
suuremman näkövoiman kuin Punakettu kuninkaallisen rosvon oli helppo
välttää vihollisensa polkuja, joten Punakettu oli valvonnan alaisena
silloin, kun sitä vähimmin epäili.

Eräänä päivänä, jolloin Punakettu ei ajatellutkaan kotkia tai kostoa,
tuli tilaisuus. Ilta läheni ja kettu oli ollut runsaan puolituntisen
poissa näkyvistä, vahtien, uskaltaisiko vanha, varovainen murmeli
lähteä kolostansa. Maatessaan siinä kärsivällisenä ja liikahtamatta
se huomasi suuren, mustan käärmeen luikertelevan hitaasti metsäaukion
poikki. Se epäröi tuumien hyökätäkö käärmeen kimppuun vai yhäkö odottaa
murmelia. Juuri silloin kuului ilmasta viheltävä ääni, jonka kettu
hyvin tunsi. Käärmekin kuuli sen ja syöksyi lähintä puuta kohti, joka
sattui olemaan alaston nuori koivunvesa. Mutta tuskin se oli ennättänyt
puun juurelle, kun jo höyhenpeittoinen ukonvaaja iski pilvistä siihen,
tarttuen siihen lujasti kynsineen noin jalan päähän pään taakse.

Kotka oli suorittanut ryöstönsä helposti ja tehokkaasti, mutta kun se
yritti nousta saaliineen, niin sen leveät siivet löivät ilmaa turhaan.
Hyökkäyksen hetkellä käärme oli kietonut häntänsä pariin kertaan koivun
ympärille, ja tuota epätoivoista otetta kotka ei kyennyt irroittamaan.
Vimmatusti se nokki kiemuroita ja sitten matelijan päätä, valmistuen
ottamaan saaliinsa palasissa, jos niin tarvittiin.

Punaketun kauan odotettu ja suunniteltu hetki oli tullut. Se hyökkäsi
piilostaan oikopäätä matalana ja nopeana kuin nuoli. Sen leuat
tarttuivat kotkaan, antaen viiltävän iskun jalan yläosaan. Tapansa
mukaan se puri ja päästi irti. Ja tuo iso lintu, päästäen hämmästyksen
ja tuskan kirkunan kiepsahti ympäri ja iski kettua vimmatusti nokallaan
ja siivillään. Kettu sai noilta siiviltä töytäyksen, joka kaatoi
sen kumoon. Ja haluten väistää taistelua kotka irroitti kyntensä
käärmeestä ja yritti lentoon. Mutta hetkessä oli Punakettu taas sen
kimpussa tavoitellen kotkan kaulaa salamannopeasti ja julmana, mikä
hämmensi linnun puolustuskykyä. Näin käsikähmässä linnun siivet olivat
voimattomat, mutta sen raateleva nokka ja teräsmäiset kynnet iskivät
Punaketun kauniiseen punertavaan turkkiin, joka samassa värjäytyi
verenpunaiseksi.

Ilmojen kuningas olisi ollut etevämpi tavallista kettua, mutta
Punaketun väkevyys ja viisaus sai taisteluonnen tuntuvasti kallistumaan
puolelleen. Muutamassa sekunnissa se olisi voittanut ja tehnyt
avuttomaksi kotkan ja vielä yltänyt sen kurkkuun, huolimatta kotkan
nokasta ja kynsistä. Mutta tällä ratkaisevalla hetkellä lintu sai
odottamattoman ja ansaitsemattoman liittolaisen. Vaikeasti haavoittunut
käärme, jonka kimppuun se oli hyökännyt, ponnistelihe pääsemään
pois johonkin piiloon. Punakettu sattui polkemaan sitä taistelussa
jalallaan, ja paikalla, vaikka sokeasti se kietaisi nytkivän kiemuran
ketun takajalkojen ympärille. Kettu kääntyi kiukkuisesti ja puraisi
tuota kiristävää kiemuraa.

Sillä välin kun kettu repi sitä, koettaen vapautua, tointui kotka,
kohottausi vaivaloisesti ja onnistui räpyttelemään ylös ilmaan.
Ryvettyneenä, verisenä ja ylen nöyryytettynä se lentää lepatteli yli
metsän kotia kohti.

Voittonsa epätäydellisyydestä huolimatta Punakettu jokseenkin
tyytyväisenä ryhtyi virkistämään itseänsä makealla käärmeaterialla. Se
tunsi olevansa varma siitä, että iso kotka vastaisuudessa pysyttäytyisi
etäällä sekä hänestä itsestään että hänen perheestänsä.




12. luku

SIIVELLISTEN HYÖKKÄYS


Tämän nöyryyttävän kurituksen jälkeen iso kotka ei enää lentänyt
Punaketun tähystyspaikan ylitse, vaan purjehti kuiluansa alas puoli
peninkulmaa, ennen kuin nousi lentääkseen vuorenharjanteen poikki.
Nuoret ketut, turvassa siltä ainoalta vaaralta, mikä niitä milloinkaan
oli vakavasti uhannut, leikkivät nyt täysin vapaina korkean, eristetyn
asuntonsa ympärillä ja kasvoivat silminnähtävästi päivä päivältä sitä
mukaa kuin kuuma Ringwaakin kevät muuttui kesäksi. Kesäkuun tullessa
ja tähystyspaikan alapuolella leviävän maailman muututtua kirkkaaksi
vihreysmereksi, jonka vihreä väri häipyi varjoisaksi purppuranpunaksi
taivaanrannalla, pennut melkein jo kykenivät pitämään huolta itsestänsä
ja edistyivät nopeasti pyydystämistaidossaan emonsa huolellisen johdon
alaisina.

Ne olivat vilkkaita nenäkkäitä poikasia, levottomia, uteliaita ja
taipuvaisia ottamaan häikäilemättä vapauksia tasapuolista pikku emoansa
vastaan. Vain yhtä olentoa ne pelkäsivät, ja se oli Punakettu, joka
tuskin näytti huomaavankaan niiden olemassaoloa, mikäli mikään vaara ei
niitä uhannut.

Mutta eräänä päivänä kesäkuun puolivälissä tuli vaara, jota vastaan
koko Punaketun voima ja viisaus oli tehoton. Oli kello yhdentoista
aika eräänä helteisenä, herttaisena päivänä; ainoana tuulenvirinä oli
nyt väreilevä, hyväntuoksuinen ilma, joka hyväili vuorenharjanteen
alastonta huippua. Oli kuin pellot, metsät ja puutarhat, jotka
uinuivat heleässä päivänpaisteessa, olisivat kiitollisina hengittäneet
taivaalle kaikki palsamimännyn, tattarin ja apilan tuoksut. Luolan
suulla varjossa venyivät emo ja pennut velttoina ja turvattuina
yksinäisyydessään. Sillä aikaa Punakettu makasi pari askelta
tähystyspaikkansa huippua alempana pienessä varjopaikassa, kooten
itsellensä kaiken tällä puolen Ringwaakia olevan viileyden.

Tähän aikaan vallitsi alhaalla laaksossa Jabe Smithin puutarhassa
kiihkeä odotus mehiläisten keskuudessa. Jabe omisti kolme mehiläiskekoa
-- vanhanaikaisia koppeja, yksi valkoinen, toinen vaaleansininen ja
kolmas keltainen; ne olivat näin maalatut, jotta auttaisivat mehiläisiä
tuntemaan omat asuntonsa. Sinisen ja valkoisen mehiläiskeon kynnyksillä
riippui muutamia hentoja mehiläisköynnöksiä kuumuuden ulosajamina, kun
taas oviaukossa seisoi kaksinkertainen jono työmiehiä, pää alhaalla ja
nopeasti surisevin siivin, tuulettaen vaha-aarteita ja kallisarvoisia
sikiökennoja sisällä. Kummastakin oviaukosta lähti vinoon ylöspäin
kaksoisvirta, kun hunajan ja siitepölyn uutterat kerääjät menivät ja
tulivat, puuhaten tuoksuvassa työssään.

Mutta keltaisen mehiläiskeon oviaukosta ei virrannutkaan ulos uutteria
työntekijöitä. Sen sijaan melkein koko siirtokunta, niitä uskollisia
jäseniä lukuunottamatta, jotka puuhasivat toukkien syöttämisessä
tai kennojen tuulettamisessa ja puhdistamisessa, oli keräytynyt
välkkyviksi, tummiksi rypäleiksi pesänedustalle. Etuseinä oli niiden
peitossa tuumaa paksulti tai enemmänkin, kolmeneljättäosaa ylöspäin, ja
sisäänkäytävän edustalla riippui reunakkeelta suunnaton, ylösalaisin
käännetty mehiläiskartio lujasti yhteen tarrautuneena.

Pesä alkoi parveilla. Se oli menestynyt, lisääntynyt ja tullut liian
suureksi. Siellä oli lisäksi laumoittain nuoria työmehiläisiä, jotka
juuri olivat valmiita sukeltautumaan täysikasvuisina kennoistaan ja
ottamaan harteilleen pesän työn ja velvollisuudet. Nyt oli muuton
aika. Voimakkaan siirtokunnan määränä oli mennä pois, antaa tilaa
juuri ilmaantuville tulokkaille ja viedä makeuden, järjestyksen
ja uutteruuden perimätiedot uusiin seutuihin. Sillä välin vain
välttämättömin pesätyö saattoi jatkua, sillä jokainen oli odotuksen
valtaama. Jabe Smith, joka vahti puutarha-aidan toisella puolen,
odotti jännittyneenä. Kelpo parvea hän odotti tuosta väkirikkaasta
yhteiskunnasta, ja hänellä oli sievä uusi pesä, vaaleanpunainen ulkoa
ja sisältä, vasta pesty hunajavedellä, tarjottavana siirtolaisten
uudeksi kodiksi.

Pian kuului kovempaa surinaa keltaisen pesän sisältä ja sähköinen
väristys kävi läpi ulkopuolella odottavien rypäleitten. Kennojen
keskeltä voi kuulla tavan takaa heikkoa, äkäistä vikinää, kun
mehiläiskuningatar koetti pistää kuoliaiksi nuoret, vahakennoihinsa
vielä vangitut kilpailijansa ja häntä siitä estivät kunnioittavasti,
mutta päättävästi hänen palvelijansa. Onnistumatta näissä
ystävällisissä aikeissaan pitkä, hento ja tumma kuningatar vihdoin
syöksyi kiihkeästi ovelle, ryntäsi ulos rypäleitten läpi ja kiiti
ilmaan. Hetkessä, kuten savu suuren tuulen edellä, mustat rypäleet
haihtuivat, ja ilma papumaan ja viinimarjapensaitten yläpuolella
oli äkkiä sakeana kieppuvia, rajusti pöriseviä mehiläisiä, muuttava
kuningatar niiden keskellä.

Ohentuen melkein pilven tavoin läpikuultavaksi, mutta omituisen
kiinnevoiman koossa pysyttämänä kuin sumu, joka nopeasti tiivistyy
kiinteäksi joukkioksi, parvi pyöri oman salaperäisen keskuksensa
ympäri, kulki hitaasti puutarhan poikki, yli sinikukkaisen
pellavapellon ja pysähtyi, laskeutuen verhona laajaoksaisen omenapuun
ylle. Jabe Smith, joka oli seurannut tarpeellisen välimatkan päässä,
oli tästä mielissään, koska ulottuvissa oleva, matalakasvuinen puu,
jollainen omenapuu on, teki parven kokoamisen pesään helpoksi.

Parvi laskeutui omenapuuhun. Lähelle erään pääoksan tyveä alkoi
muodostua tumma rypäle. Nopeasti se kasvoi, ympäröivän pilven
yhtä nopeasti pienentyessä. Pian se oli vesisangon suuruinen.
Suriseva, pyörivä sumu oli tiivistynyt ja riippui uutena maailmana
omenanvihreässä siimeksessä.

Samalla hetkellä, jolloin parvi oli täydelleen laskeutunut, Jabe Smith
tuli kiirehtien pellon poikki, mukanaan uusi pesä, lyhyet tikapuut ja
vähän nuoraa.

143

Asetettuaan tikapuut huolellisesti runkoa vasten hän kiipesi puuhun
pesä mukanaan, laski sen aivan mehiläisrypäleen päälle ja sitoi sen
lujasti nuoralla tuohon asentoon. Kaikki hänen liikkeensä olivat
vakaat, hitaat, sulavat ja varmat -- sellaisia liikkeitä mehiläiset
näyttivät ymmärtävän ja niihin luottavan. Kiinnitettyään pesän
mieltänsä myöten, niin ettei parvi voinut olla huomaamatta, miten
mukava ja viehättävä koti se olisi, hän laskeutui maahan. Muutamia
mehiläisiä oli surissut hänen päänsä ympärillä tutkistellen. Muutamat
olivat laskeutuneet hänen paljaille käsilleen ja kasvoilleen. Mutta
yksikään ei ollut ruvennut pistämään. Laiha takalistoerämies oli
mehiläisten suosikki.

Ainakin yhdeksässä tapauksessa kymmenestä Jabe Smithin tarkat odotukset
olisivat toteutuneet. Mehiläiset olisivat pian siirtyneet omenapuun
oksalta tuohon viileään, makeaan, tummaan onteloon ja ottaneet sen
haltuunsa. Sitten Jabe oli peittänyt pesän lakanalla, jotta se olisi
edelleen ollut eristettynä, ja jättänyt parven yksikseen iltaan asti.
Pimeän tultua hän olisi irroittanut köyden, ottanut hiljaa pesän alas,
sovittanut siihen lattian -- sileän, neliskulmaisen laudan, hakaset
sivuilla -- ja kantanut parven odottavalle telineelle toisten pesien
viereen, missä mehiläiset olisivat ryhtyneet toimeensa: hunajaa
valmistamaan ja lisäämään väkilukuansa.

Mutta tämä parvi sattui olemaan sellainen, jolla oli ennakolta
valmistettu suunnitelma; sen toteuttamisessa se ei antanut itseään
estää. Aina silloin tällöin mehiläisten hoitaja tapaa sellaisen
parven - itsepäisiä tutkimusmatkailijoita ja uranuurtajia, jotka ovat
päättäneet heittää yltään ihmisen vanhan vallan. Vain harvat mehiläiset
ryömivät tyhjään pesään maistelemaan niitä herkkuja, joilla se oli
tehty makeaksi.

Sitten aivan äkkiä parvi nousi. Rypäle hajosi -- ja parvi kieppui taas
ilmassa. Katkerasti pettyneenä, mutta tuntien olevansa avuton niitä
estämään, Jabe nojasi riukuaitaan ja katseli kuinka kieppuva pilvi
ajautui pois, ylemmäs ja yhä ylemmäs, metsiä ja rosoista rinnettä
kohti. Kauan ennen kuin se oli mäenrinteen puolivälissäkään, hän oli
kadottanut sen näkyvistään, ja näin ollen oli palattava pahoilla
mielin maata kuokkimaan. Hän tiesi varsin hyvin, että oli turha ajaa
takaa tuota korkealla lentävää parvea, joka ilmeisesti oli lähettänyt
vakoojat muutamaa päivää ennemmin ja valinnut itselleen uuden
asuinpaikan salojen katveessa.

Kun päivä oli niin tyyni ja kirkas ilman myrskyn uhkaakaan, saattoivat
muuttavat mehiläiset suunnitella pitkääkin matkaa.

Vähän ajan perästä Punakettu edullisesta paikastaan näki tuon
kummallisen pilven liikkuvan hitaasti rinnettä ylös puunlatvojen
yläpuolella. Se tiesi sen mehiläisparveksi, sillä useammin kuin
kerran se oli varmasta piilopaikastaan vahtinut sellaista parvea
mielenkiintoisen uteliaana. Mutta se ei lainkaan pelännyt katsellessaan
ylhäältä tuota kummallista lentoa. Se ei ollut koskaan nähnyt
mehiläisiä näillä vuorenharjanteen korkeilla tienoilla ja oli
mielestään varma siitä, että parvi aikoi asettua johonkin onteloon
puuhun tai halkeamaan hänen alapuolellansa.

Mutta jos se olisi tietänyt, että muutamien viime päivien kuluessa
oli vuorenharjanteen huipulla käynyt joitakin harhailevia mehiläisiä,
jotka tutkivat kuivia syvennyksiä, olisi se silmäillyt läheneviä
lentäjiä jonkin verran levottomalla mielellä. Ja jos se olisi tietänyt,
että nämä pikkaraiset, yksinäiset ja mitättömät vakoilijat olivat
käyneet hänen omalla pesällänsäkin ja havainneet sen erinomaiseksi
turvapaikaksi sekä märkyyttä ja pakkasta että vihollisia vastaan, olisi
sen maltillinen luottavaisuus hävinnyt. Yhä lähemmäs tuli kieppuva
pilvi, suuremmaksi ja mustemmaksi se muuttui, kunnes surina jo kuului
Punaketun korviin.

Ennen kuin se tajusi, kuinka nopea niiden lento oli, surisivat
etujoukon kahakoitsijat jo sen korvien juuressa. Se päätteli mielessään
niiden aikovan vuorenharjanteen yli. Sekunnin tai kaksi se kyyristelihe
litteänä. Sitten kettu tunsi kuuman piston korvassaan. Liian viisaana
kostaakseen se ravisti päätänsä, livahti hermostuneena alas kalliolta
ja syöksyi pesään. Pieni onkalo sisäänkäytävän edessä surisi jo parven
ulkoreunoilla olevia mehiläisiä, joten kettuemo ja poikaset heti
käsittivät vaaran olevan lähellä, niin että oli aika juosta pesään.
Mutta emoaan seuratessaan poikaset tottelivat luontaista haluaan ja
sieppasivat suuhunsa noita julkeita kärpäsiä, jotka hörisivät niiden
korvissa. Paikalla ne saivat tietysti piston ja syöksyivät sisään
kiljuen kuorossa, soma häntä hämmästyksestä alas painettuna.

Päästyään vaivaloisesti sisälle koko perhe kyyristyi Punaketun taakse
pelokkaana, odottaen mitä tapahtuisi. Kauan ei niiden tarvinnutkaan
olla epätietoisina. Punakettu näki sisäänkäytävän pimenevän mehiläisten
kerääntyessä siihen sankoin parvin. Se tunsi ensimmäisten tunkeilijani
ryömivän turkissaan. Se sai pari kolme pistoa. Pennut alkoivat taas
vinkua. Terävästi haukahtaen, mikä oli merkki puolisolle seurata
poikasten kanssa, Punakettu ryntäsi ulos päivänvaloon, punainen turkki
kirjaimellisesti mustana hyökkääjistä. Se oli kuitenkin liian viisas
ryhtyäkseen vastarintaan. Ja kun mehiläiset olivat enimmäkseen täynnä
hunajaa eivätkä olleet erikoisen sotaisalla päällä, sai kettu vain
kaksi tai kolme pistoa lisää.

Pennut juoksivat ketun kintereillä, ja se piti huolta siitä, ettei
juossut liian kovaa eikä jättänyt niitä jälkeen. Kulkueen perässä tuli
hento emo, niin täynnä ryömiviä mustia hyökkääjiä, että sitä tuskin
ketuksi tunsikaan. Nopeaoppisena se jäljitteli puolisonsa itsehillintää
eikä tapellut. Ja siksipä vain harvat mehiläisistä hyökkäsivät sen
kimppuun. Muutamia pistoja se kyllä sai, mutta useimmat sen päällä
ryömivistä mehiläisistä olivat aivan hyvänahkaisia ja pitivät sitä
vain jonakin mukavana paikkana, jolle sopi laskeutua. Mutta poikaset
eivät voineet yhtä hyvin. Luontaisille taipumuksilleen uskollisina ne
näykkivät ja purivat hyökkääjiään juostessaan, kiljahdellen tuskasta ja
hämmästyksestä, mutta pelottomina tällä onnettoman paonkin hetkellä.

Muutaman askeleen päässä luolan suulta suurin osa mehiläisiä,
jotka mustasivat Punaketun ja sen puolison turkin, kohosi ilmaan
ja lensi suristen pois, yhtyäkseen kuningattareensa pesässä. Mutta
tuhmanrohkeiden poikasten kimpussa olevat tarrautuivat taistelemaan
perinpohjin ärsytettyinä. Punakettu käsitti tilanteen ja poikasten
onneksi tiesi tarkoin, mitä piti tehdä. Kiitäen kallioiden keskelle
se vei onnettoman kulkueen lähimpään katajapensaikkoon ja viskautui
oikopäätä sen sekaan. Perheen sukeltaessa esiin tiheikön toiselle
puolelle kaikkien turkki oli saanut entisen värinsä takaisin,
sillä vähän todella oli niitä mehiläisiä, jotka onnistuivat
vastustamaan katajan lujia ja tylyjä piikkejä. Monet niistä kuolivat
ja vielä useammat vioittuivat, samalla kun muutaman minuutin ajan
pensaikko surisi niitä, jotka olivat välttäneet vahingon tuossa
kursailemattomassa harjauksessa.

Katajapensaikosta Punakettu kulki alas tiheän mustikkavarvikon halki
ja sieltä kaikenlaisten takkuisten pensasten läpi, joita se vain näki,
kunnes ei ollut yhtään mehiläistä jäljellä yhdenkään perheen jäsenen
turkissa. Kaiken aikaa se suuntasi kulkunsa pienelle, mäenrinteellä
olevalle niitylle puron luo, missä se oli tottunut pyytämään hiiriä.
Puron äyrästä pitkin, ruohon ja veden välillä oli paikka, missä oli
kosteata ja paljasta maata. Täällä se opetti onnettomia poikasia
nuuskimaan, piehtaroimaan ja kieriskelemään, kunnes ne yltyleensä
olivat tuon vilvoittavan ja parantavan mudan peitossa, joka oli
syöpynyt syvälle aina niiden karvojen juuriin saakka. Lieventäen tuimaa
tuskaa ja imien karvaan myrkyn jokaisesta pikku haavasta kostea muta
teki tehtävänsä, ja jonkin ajan perästä potilaat voivat jo paremmin.

Sitten ne kuluttivat tuntikausia kieriskellen suloisessa ruohikossa,
puhdistaen ja kuivaten turkkiansa. Ja kun tämä oli suoritettu, oli
siinä niitty kaikkine hiirineen, tarjoten hyvän aterian. Juuri
niityn yläpuolelta, missä maa viersi ylöspäin, käyden kuivaksi ja
hiekkaiseksi, ne löysivät vanhan murmelinpesän. Ja tänne ne asettuivat
tilapäisesti asumaan, kunnes löytyisi tyydyttävämpi olinsija.




13. luku

KELTAINEN JANO


Vanha murmelinpesä -- sen omistajan oli Punakettu itse tappanut
aikaisemmin kesällä -- kelpasi laajennettuna sangen hyvin
kettuperheelle loppukesäksi. Punakettu itse ei oleskellut siinä,
syyttäen pentujen levottomuutta ja pitäen parempana tuoksuvaa ulkoilmaa
jonkin lähellä olevan tuuhean kuusen tai männyn alla. Pennut, joiden
koko suureni ja mieli kävi riippumattomaksi, muuttuivat tähän aikaan
vaivaloisiksi emollensa, jolla oli täysi työ suojella niitä vaaroihin
joutumasta. Isän maine oli varjellut niitä monista vaaroista, jotka
nuoria kettuja uhkaavat. Ja lukuun ottamatta tuota yhtä pientä uhria,
jonka kotka oli kaapannut, ei pentujen lukumäärä ollut vähentynyt.

Puuttumatta milloinkaan asioihin, koskaan opettamatta, koskaan
rankaisematta, toisinaan niiden olemassaoloa huomaamattakaan,
Punakettu seisoi pienen perheensä takana ja vartioitsi, ettei sille
tapahtunut mitään pahaa. Miksi se näin toimi -- sen kysymyksen ratkaisu
olisi tuottanut sille päänvaivaa, jos se jotenkin olisi sen päähän
pälkähtänyt. Se olisi todennäköisesti päätellyt, että tämä tapahtui
yksinomaan hennon punaisen puolison takia, vaikka tämän syyn takana
epäilemättä vaikutti isyyden syvempi vaisto.

Pikku ketut olivat nyt kärkkäitä hiipimään varkain ulos hämärissä tai
kuutamossa, tutkistellen itse jälkien salaisuuksia. Ja joskus, vaikka
ei aina, Punakettu nuorten seikkailijoiden tietämättä asetti myös oman
pyydystelynsä aivan heidän läheisyyteensä. Useammin kuin kerran todisti
lopputulos Punaketun viisautta. Eräänä päivänä, kun se rikkaruohistossa
väijyi kaniinia, jota se jostakin syystä odotteli edessään olevalle
kulkutielle, se näki ison pesukarhun juoksevan ohi varpaisillaan, ja
sen suuret, tummat, uteliaat silmät kurkistivat jokaiseen varjoisaan
paikkaan. Ne äkkäsivät paikalla Punaketun, vaikka tämä luuli olevansa
piilossa. Ja Punakettu tiesi tulleensa huomatuksi nähdessään pesukarhun
ilmeen muuttuvan; noiden kummallisten, levottomien silmäterien äkkiä
supistuessa. Pesukarhu juoksi kuitenkin eteenpäin niin kuin ei mitään
olisi huomannut, eikä Punakettu liikahtanutkaan. Kumpikin tunsi
toisensa sangen hyvin ja kumpikin kunnioitti mitä syvimmin toisen
urheutta taistelussa. Kummallakaan puolella ei ollut halua sekaantua
toisten asioihin. Jos niiden olisi pitänyt tapella, olisi Punakettu
epäilemättä suoriutunut voittajana, mutta ei ilman tuntuvia arpia.
Sillä koko sen nopea äly olisi tarvittu voiman ja rohkeuden lisäksi
takaamaan sille voiton niin pelottavasta vastustajasta kuin iso
pesukarhu on.

Kymmenkunta askelta emonsa jäljessä juoksi kolme pikku pesukarhua,
jotka nähtävästi kiirehtivät tavoittamaan sitä. Ne eivät nähneet
Punakettua, ja Punakettu puolestaan silmäili niitä aivan sivumennen.
Se ei suonut itsellensä ajatustakaan siitä, kuinka maittava herkkupala
yksi noista lihavista pikku poikasista olisi. Toisesta silmäkulmastaan
se kuitenkin heitti terävän katseen kulkutielle huomatessaan, että
pesukarhuemo oli kääntynyt ja katseli taaksensa, varmistuakseen siitä,
että iso kettu kunnioittaisi sitä äänetöntä aselepoa, joka heidän
välillään vallitsi.

Niin pian kuin nuorten pesukarhujen parvi oli mennyt ja kadonnut
emoineen alas kulkutietä, tulla tallusteli taas uusi kirkassilmäinen,
juovikasnaamainen, kiverähäntäinen pienokainen. Se ei pitänyt mitään
kiirettä eikä näyttänyt välittävän rahtuakaan siitä, kuinka kauaksi
muu perhe pääsisi edelle. Se maleksi eteenpäin nuuskien siellä täällä
eikä nähtävästi lainkaan ajatellut erämaan monia vaaroja. Se saattoi
olla vain tuhmanrohkeata mielettömyyttä poikasen puolelta tai myöskin
vahvaa luottamusta emon kykyyn suojella pitkänkin matkan päästä. Mutta
siltä näytti tosiaankin puuttuvan sitä terveellistä varovaisuutta, joka
niin suuresti auttaa metsän nuorta asukasta pääsemään täysikasvuiseksi.
Punakettu rypisti mustaa kuonoansa sellaista uhkarohkeutta nähdessään,
mutta ei ajatellutkaan ahdistaa varomatonta taivaltajaa.

Mutta tuskin oli pieni pesukarhu päässyt ohi, kun Punakettu huomasi
yhden omasta, masentumattomasta poikueestaan hiipivän nopeasti sen
jäljissä. Se oli suurin pennuista, erikoisen luja ja kaunisrakenteinen
poikanen, joka jonakin päivänä kai kilpailisi isänsä kanssa koossa ja
voimassa. Mutta sillä ei ollut lainkaan isänsä viisautta, muutenhan se
ei olisi seurannut kokonaisen pesukarhuperheen jälkiä. Punakettu oli
raivoissaan nähdessään tällaista sokeata, päätöntä uhkarohkeutta. Se
tiesi seuraavassa hetkessä saavansa käydä veristä ja tuiki hyödytöntä
taistelua ison pesukarhun kanssa -- ehkäpä sen puolisonkin kanssa. Tätä
se ei voinut sallia.

Syöksyen piilopaikastaan se seisahtui poikittain tielle ja loi
moittivan katseen mielettömään pentuun. Katse ja asento, johon liittyi
hiljainen murina, ilmaisi kyllin selvästi poikaselle kaikki, mitä
sen tarvitsikin tietää. Nyrpeissään ja empivänä poikanen peräytyi,
pyörsi ympäri ja juosta hölkytti vastahakoisesti kotiinpäin,
luultavasti vakuutellen itselleen, että isällä oli jokin salainen syy
sekaantumiseensa. Kun se oli kadonnut näkyvistä, käänsi Punakettu
päänsä ja huomasi ison pesukarhun juuri häviävän toiseen suuntaan. Se
oli tullut takaisin etsimään vitkastelevaa jälkeläistänsä.

Joitakin päiviä myöhemmin toinen noista kärkkäistä pennuista, joka
lähti ulos auringonlaskun aikaan yksin kulkeaksensa jäljillä, sekaantui
uhkayritykseen, joka oli sille ylivoimainen. Kallion alta, pienen,
ruohoisen, jyrkkärinteisen metsäaukion reunalta, minne punakeltainen
valo vuoti runsaana harvojen puunlatvojen lomitse, ketunpoikanen
oli löytänyt murmelin kolon. Hyvin ylpeänä ja kunnianhimoisena se
kyyristelihe sen vierellä kuin kissa ja odotteli, että pesän asukas
tulisi ulos.

Muutaman minuutin päästä tulikin juro murmeli, jolla oli kiihkeä
ruokahalu ja joka lähti ulos haeskelemaan veretöntä yrtti- ja
juuri-illallistaan. Samalla hetkellä, jolloin murmeli tuli esille,
tuo tuhmanrohkea nuori kettu hyökkäsi sen kimppuun, toivoen saavansa
helposti ja nopeasti voiton. Mutta murmeli ei joutunut hituistakaan
ymmälle. Sen vanttera, ruskea ruumis, aika lihava ja velton näköinen,
olikin itse asiassa kasa voimakkaita lihaksia. Sen pitkät, jyrsivät
hampaat, teräväreunaiset kuin meisseli, olivat hyvin mahtavia aseita.
Ja sen lujassa pikku sydämessä ei ollut pisaraakaan arkaa verta.
Päästäen vihaisen, viheltävän vikinän se kääntyi tuimasti hyökkääjäänsä
päin ja tarttui rankaisevin ottein sen kaulaan.

Nuori kettu hämmästyi ja päästi otteensa irti, kiljahtaen kerran
oudon tuskan vallassa. Mutta se oli urhea ja tarttui uudestaan ja
paljon tehokkaammin kiinni. Se puri puremistaan, vaikeasti haavoittaen
vastustajaansa, samalla kun tämä tyytyväisenä saamaansa otteeseen
verikoiran lailla yhä raateli. Jonkin aikaa nuo kaksi suomivat
toisiaan ruusuhohteisessa ruohossa pesän edessä -- kokemattoman pennun
epätoivoisesti ponnistellessa ja nopeasti uuvuttaessa itsensä loppuun,
kun taas vanha viisas murmeli taisteli rauhallisesti, hengästymättä.
Minuutti tai pari vielä, ja pikku kettu olisi ollut murmelin armoilla
hämmentyneenä ja uupuneena. Mutta juuri tällä ratkaisevalla taistelun
hetkellä, kun voitto jo oli murmelin ulottuvilla, se hellittikin
otteensa, tempautui vapaaksi ja kiiti ruskeana viiruna koloonsa.

Vanhan tappelijan kylmät ja valppaat silmät olivat huomanneet
Punaketun hiipivän nopeasti ja salaa ylös metsäaukion ruohoista
reunaa pitkin jälkeläisensä avuksi. Sangen hyvin Punakettu tunsi
murmelin urhoollisuuden eikä ollut tyytymätön siihen tappeluun, johon
poikanen oli ryhtynyt. Hyväksyvästi se nuoli haavaa ja istahti sitten
maahan reiän viereen vahtiakseen, kunnes murmeli jälleen tulisi ulos.
Punakettua halutti kyllä kostaa poikasensa saaman tappion puolesta ja
samalla saada päivällinen lihavasta murmelista.

Mutta se odotti turhaan. Tämä murmeli oli kokenut ja taitava. Noin
kahdeksan tai kymmenen jalan päässä tiheän rikkaruohomättään takana,
joka kasvoi erästä kantoa vasten, sillä oli toinen sisäänkäytävä
asuntoonsa. Täällä, kuono vain ulos pistettynä, se itse vahti
Punakettua liikkumatta ja kärsivällisenä. Hyvän puolituntisen Punakettu
vartioi edellistä reikää, murmelin kurkistellessa ulos toisesta.
Ja värikäs auringonlasku häipyi kasteisen metsänhämyn harmauteen.
Kyllästyneenä toimettomuuteen Punakettu lähti pois uuteen ja vähemmän
yksitoikkoiseen etsintään. Murmeli pysyi sisällä vielä vähän aikaa,
tuli sitten turvallisesti esille ja lähti vaarattomaan puuhaansa,
olematta kenenkään muun vihamies kuin ruohon ja lehtien.

Kesän sivuuttaessa parhaat päivänsä hiipi yli koko Ringwaakin maan
ankara ja varsin tavaton kuivuus. Viikkokausiin ei satanut lainkaan, ja
kaiken päivää hellittämättä paahtava aurinko imi kosteuden puoleensa.
Virrat kuivuivat ja asutuksen kaivot kävivät niukka- ja sameavetisiksi;
metsälammet kuivuivat, jättäen sijalleen siivottomia, maassa matavia
rikkaruohosotkuja ja rumia, vaahdon peittämiä liejupaikkoja. Tämän
liejun alle ennen sen kuivumista vesihyönteiset, toukat ja pienet
nilviäiset hautautuivat epätoivon vallassa. Monet sammakot seurasivat
tätä olosuhteisiin viisaasti mukautuvaa esimerkkiä, kun taas toiset
uskaliaammat ja kärsimättömämmät lähtivät vaivaloisille retkille,
etsien lähteitä, joita kuivuus ei voinut ehdyttää.

Alhaalla laaksossa pellot, jotka vielä äsken olivat olleet kirkkaan
vihreät viljoineen, saivat kalpean harmahtavia keltaisia laikkuja
ja viiruja. Vaahterat, poppelit ja koivut metsäisillä ylänkömailla
alkoivat pukeutua syksyn väreihin paljon ennen aikojaan -- mutta niissä
oli himmeätä tummuutta läpitunkevan ja läpikuultavan syysloiston
sijasta. Vain isot palsamipoppelit, jalavat ja vesisaarnet, jotka
kasvoivat pienen järvijonon rannoilla kaukana alhaalla laaksossa ja
tunkivat juurensa syvälle kosteuteen, säilyttivät vihreytensä ja
uhmailivat paahtavaa taivasta.

Tämän elottoman luonnon tuskasta kärsi yksimielisenä metsän koko
turkillinen ja höyhenpeitteinen asujaimisto. Tukahduttava ja
elämää kuihduttava ilma ikään kuin tylsytti niiden hermot. Niitä
rasitti ainainen epämääräinen huoli, eivätkä ne voineet sanoa, mikä
niitä oikein vaivasi. Niiden vanhat toimet ja askareet menettivät
viehätyksensä. Ne kävivät ärtyisiksi, kostonhaluisiksi ja toraileviksi.
Sen sijaan että kukin olisi pitänyt huolta omista asioistaan ja
hiljaa siirtynyt pois toisen tieltä, ne mieluummin poikkesivat pois
omalta tieltänsä puolustamaan oikeuksiansa. Ja niin käytiin useita
tarpeettomia taisteluita, ja verisiä kahakoita syntyi siellä, missä
ennen oli vallinnut viisas suvaitsevaisuus ja toisten oikeuksien
kunnioittaminen.

Eräiden eläinten suhteen tämä liiaksi kiihtynyt hermostuneisuus
todella kehittyi jonkinlaiseen hulluuteen saakka, kunnes ne juoksivat
silmittömästi ja hyökkäsivät sokeasti olentojen kimppuun, joiden
vihaa ne eivät voineet toivoakaan kykenevänsä vastustamaan. Niinpä
karhu, joka kulkea löntysteli äreänä etsimään rypemispaikkaa jossakin
vähiin kuivuneessa puron lätäkössä, kohtasi punasilmäisen, avokitaisen
vesikon, joka nuolena syöksyi sen kuonoa vastaan mielettömän raivon
puuskassa. Tuo pieni raivohullu pysyi tarrautuneena ison eläimen
pehmeään turpaan, kunnes joutui ruhjotuksi ja revittiin palasiksi.
Sitten karhu loukkaantuneena ja raivoissaan kiiruhti eteenpäin
purolle kaivaakseen verta vuotavan kuononsa märkään liejuun, jotta
myrkky imeytyisi pois ja tuska helpottaisi. Kun karhun veri ei ole
kovin herkkä tuollaisille myrkyille, oli se pian aivan toipunut tuon
kummallisen hyökkäyksen vaikutuksesta. Mutta jotkut muut eläimet
olisivat vastaavassa tapauksessa luultavasti saaneet hyökkääjästä
raivotartunnan.

Toinen esimerkki noista onnettomista, kaikkialla saloilla näkyvistä
vaikutuksista sattui tähän aikaan Pojalle. Tapansa mukaan hän kulki
hiljaa, vanhaa sammaleista metsätietä pitkin, kirkkaitten silmien
tähyillessä jokaista pikku seikkaa tuossa siimeksisessä maailmassa, kun
näki pienen keltaisen näädän juoksevan suoraan itseään kohti. Poika
pysähtyi silmänräpäyksessä ja jäykistyi liikkumattomaksi kuin kanto
ja odotti sangen uteliaana, nähdäkseen mitä näätä aikoi. Kauan hänen
ei tarvinnutkaan olla epätietoinen. Ennen kuin hän ehti todeta, mitä
tapahtui, se pieni, käärmemäinen eläin tavoitti hänen jalkansa, ja
hampaitaan kiristellen, hehkuvin silmin syöksyi suoraa päätä ylös hänen
säärtänsä pitkin. Se oli jo melkein päässyt Pojan kurkun kohdalle, joka
ilmeisesti oli sen päämäärä, ennen kuin Poika tointui siihen määrin,
että saattoi lyödä kätensä iskulla sen maahan. Salamannopeasti se oli
kuitenkin jälleen hänen kimpussaan niin myrkyllisen ilkeänä, että
Pojan tavallisesti lempeä sydän täyttyi raivolla. Kun hän uudelleen
heitti sen maahan -- tällä kertaa kaikin voimin -- hypähti hän samalla
eteenpäin ja polki näädän jalkojensa alle sen maassa ollessa. Tuntien
julmaa tyydytystä, joka ihmetytti häntä itseänsäkin, hän survoi
mielettömän elukan hengiltä korkonsa alla. Tuossa tapauksessa oli
kuitenkin jotakin pelottavaa ja kamalaa, niin että se pilasi muutamiksi
päiviksi Pojan mielenkiinnon erämaahan. Kuivuuden ilkeän lumouksen
aikana metsä kadotti häneen nähden herttaisen tuttavallisuutensa.

Eräänä paahtavan kuumana aamuna, jonkin verran myöhemmin, kun
"keltaisen janon" kirous oli levännyt mailla viikkokausia, Punakettu
katsellessaan katajapensaan varjosta näki ison piisamin kiipeävän
kuivuvan puron rannalle ja kulkevan suoraan niityn poikki syvää
metsää kohti, missä ketun mielestä millään piisamilla ei ollut mitään
tekemistä.

Punakettu silmäili sen harhailevaa kulkua epäluuloisena. Se ei
pitänyt sellaisista eläimistä, jotka menettivät arvostelukykynsä ja
toimivat vastoin luonnon tarkoitusta. Sitten se suuttui ja hämmästyi
nähdessään poikueensa ison, yltiöpäisen, tuhmanrohkean jäsenen ryömivän
ulos pesästään ja hiipivän varkain ja varovasti alas, pidättääkseen
lähenevän piisamin. Nuori kettu käytti tietysti nytkin kaikkia
varokeinoja visusti pysyäkseen salassa, piileskellen ruohomättäiden
takana ja ryömien maha maata myöten. Mutta piisami keksi sen. Ja sen
sijaan, että olisi pakokauhuisena syöksynyt takaisin purolle se tuli
oikopäätä tuimana kettua kohti.

Punakettu huomasi piisamin tulleen hulluksi ja oivalsi, että yksikin
ainoa myrkyllinen puraisu voisi koitua tietämättömän nuoren vastustajan
tuhoksi. Punaisena viivana se jätti sijansa ja kiiti niityn poikki,
lähestyen piisamia takaa sivultapäin. Niin kiihkeitä olivat nuo kaksi
lähestyessään toisiansa, etteivät edes huomanneet Punaketun tuloa.
Tuokio vielä, niin ne olisivat olleet kiinni toistensa kurkussa, eikä
mikään muu kuin ihme olisi voinut pelastaa ketunpoikaa, vaikka se
epäilemättä olisi tappanut piisamin puolessa minuutissa.

Mutta tällä hetkellä saapui Punakettu, tehden nuolennopean suoran
loikkauksen uhriansa kohti, voittamattomien leukojen iskeytyessä
piisamin kaulaan, aivan korvain taakse. Rohkealla pikku elävällä
ei ollut tilaisuutta purra tai vinkaistakaan. Nykäys vain, niin
sen niska oli poikki. Punakettu jätti värähtelevän uhrin maahan ja
juosta hölkytteli takaisin sijalleen pensaan alle, jättäen saaliinsa
poikaselle, joka oli lähtenyt sitä tavoittelemaan. Mutta tämä, nyreänä
ja äkeissään siitä, että isä oli muka häikäilemättä sekaantunut asiaan,
ei tahtonut olla saaliin kanssa enää missään tekemisissä. Se pyörsi
pois metsään jurottaen ja raato jäi hylkynä päivänpaisteeseen, missä se
oli muurahaisten ja kärpästen mitä suurimman mielenkiinnon esineenä.




14. luku

METSÄN PUNAINEN VITSAUS


Kun kuivuus oli käynyt melkein sietämättömäksi ja ihmiset ja eläimet,
ruohot ja puut näyttivät kaikki yhdessä kohottavan kätensä, rukoillen
helteistä taivasta ja huutaen: "Kuinka kauan? Kuinka kauan?" levisi
ilmaan lopulta hieno, katkeran kirpeä haju, joka sai kuivat metsät
pelosta värisemään. Aivan tämän tuiman, uhmaavan lemun kintereillä
seurasi hyvin ohut sumuverho, väriltään sinipunerva, hieno, aavemainen
ja kuvaamattoman pahaenteinen. Taivas ja puut, kukkulat ja pellot
saivat uuden kauneuden tämän kevyen, kaikki muuttavan kosketuksen
johdosta. Mutta se kosketus oli sellainen, että se pani koko metsän
heimon samoin kuin asutuksen väestönkin tutkistelemaan huolestuneina
taivaanrantaa ja arvioimaan tuulen suuntaa.

Mailien päässä, kaukana metsäisillä harjanteilla ja etäisimmän,
etelässä päin sijaitsevan pienen järven takana oli joku edesvastuuton
ilkiö lähtenyt pois, jättäen leiritulensa palamaan. Raivaten tiensä
salaa läpi taulankuivan turpeen, sammalen ja kuolleista lehdistä
muodostuneiden kasojen tuli oli levinnyt huomaamatta melko laajalle
alalle ja viimein alkanut käydä käsiksi puihinkin. Heikon tuulenhengen
mukana uhkaava kirpeä haju eräänä aamuna hiipi varkain yli asutuksen
ja harjanteen. Myöhemmin päivällä saapui mitä hienoin savuharso. Ja
jos joku sinä yönä olisi vartioinut sen harjanteen huipulla, missä
Punaketulla kahta kuukautta aiemmin oli ollut tähystyspaikkansa, olisi
hän voinut erottaa etäisellä taivaalla punaisen valojuovan, josta
siellä täällä tuikki teräviä tulikieliä.

Mutta vain kotkat näkivät tämän kauniin, pahaenteisen näyn.
Myöhäisimpänä hämyhetkenä ne nousivat ja veivät pois kaksi poikastaan
-- joilla nyt oli pukuna liehuvat mustat höyhenet ja jotka näyttivät
melkein yhtä suurilta kuin vanhempansa -- alastoman kallion huipulle,
kauas korkealle vanhan Ringwaakin kupeelle. Täällä ne kaikki neljä
istahtivat yhteen sulloutuneina turvalliselle kallionkielekkeelle ja
katselivat lumottuina tuota kamalaa punaista valoa.

Punakettu oli toistaiseksi yhä pesässään, liian huolestuneena ja
arkana metsästääkseen. Sillä ei ollut mitään kokemusta tuosta janon
uuvuttamien metsien vitsauksesta, metsäpalosta. Vaisto ei antanut sille
riittävää tietoa asiasta, ainakaan tällä odottamattoman tapauksen
aikaisemmalla asteella. Ja tällä kertaa ketun terävä viisaus petti. Se
ei voinut muuta kuin odottaa,

Yön synketessä nousi tuuli, ja punainen viiru eteläisellä
taivaanrannalla muuttui hirvittäväksi hehkuksi, joka kohosi taivaalle,
ja pitkin sen alareunaa näkyi hyppeleviä liekkikiemuroita. Tuuli kasvoi
nopeasti vihuriksi, ajaen edellänsä paksua savua ja liekkejä. Pian
naaraspeura ja kaksi saksanhirvenvasikkaa kulkivat hyppien, silmät
suurina kauhusta, ohi Punaketun. Ei se vielä sittenkään hievahtanut,
sillä se halusi tietää enemmän uhkaavasta vaarasta, ennen kuin päätti,
mitä tietä pakenisi vaaraa välttääksensä.

Ketun siinä aprikoidessa -- se ei enää levännyt pensaan alla, vaan
seisoi koholla luolansa suun takana puolison ja pentujen kyyristellessä
lähellä ja vavistessa -- vilisti kömpelö piikkisika ohitse sellaisella
vauhdilla, johon Punakettu ei olisi koskaan uskonut sen pystyvän.
Sitten näätä -- ja neljä tai viisi kaniinia aivan sen kintereillä,
ajattelematta Punaketun sammumatonta julmuutta. Liekkien humina ja
julma rätinä kuului jo selvästi tuulen kantamana, ja niiden mukana tuli
tukahduttavia savupilviä. Oli ilmeisesti aika ryhtyä toimeen.

Punakettu päätteli, että oli toivotonta paeta suoraan liekkien
edellä, jotka varmasti lyhyessä ajassa voittaisivat hänen perheensä
nopeudessa ja hengästyttäisivät sen pilalle. Se arveli parhaaksi juosta
vinosuuntaan palopolun poikki ja sitten, mikäli mahdollista päästä sen
ulkoreunojen taakse. Se ajatteli avoimia asutukseen liittyviä peltoja
ja päätteli siellä olevan parhaan mahdollisuuden turvallisuuteen.
Annettuaan puolisolleen terävän merkin se lähti juoksemaan pitkää
lävistäjää myöten niityn poikki, yli puron ja mäkeä alas, koko perheen
pysytellessä aivan sen kintereillä.

Juuri kun ne olivat päässeet niityn poikki, näkyi siellä yhtäkkiä
vilisemällä pakenevia eläimiä -- hirviä ja karhu, murmeleita, oravia,
kaniineja, kaksi metsäkissaa, hiiriä, näätiä ja piikkisikoja. Siellä
ei ollut piisameja eikä vesikkoja, koska nämä pysyttelivät lähellä
vesiteitä, niin kuivuneita kuin ne olivatkin, ja luottivat niihin
lopullista pakoa ajatellessaan.

Punaketun juostessa ovelaa poikkijuovaansa se yhtäkkiä näki punaisten
kielten puikahtelevan puiden lomissa edessään, samalla kun loistavia
kekäleitä ja suunnaton kipinäsade alkoi sen ympärillä. Ilma oli
täynnä vihlovia ääniä ja huokauksia. Nähdessään tulen katkaisevan
tien Punakettu pyörsi ympäri ja juoksi toista juovaa pitkin, toivoen
pääsevänsä pakoon vuorenharjanteen yli. Jonkin aikaa se riensi, kulkien
hurjakatseisten pakolaisten muodostaman virran poikki, mutta huomasi
pian tälläkin suunnalla liekkien ennättäneen edelle. Pitkälle ulottuvan
tiheikön ehkäisemänä, aivan hänen pesänsä takana liekit olivat
kiirehtineet kauas edelle kumpaakin sivustaa pitkin, tunkeutuen läpi
kuivain palsamimäntyjä ja kuusia kasvavien viidakkojen. Ymmärtämättä
tuon kauhistavan alkuaineen, tulen, ominaisuuksia ja arvaamatta, että
se piti muutamanlajisista puista enemmän kuin toisista, Punakettu oli
laskelmissaan johtunut harhaan. Se ei voinut nyt tehdä mitään muuta
kuin liittyä muuhun pakokauhun valtaamaan pakolaisjoukkoon ja rientää
vinhasti eteenpäin.

Tässä pelottavassa ja käsittämättömässä tilanteessa Punakettu
kuitenkin säilytti verrattoman mielenmalttinsa. Se muisti, että noin
mailin päässä vähän alempana oli suo eräällä mäkisellä ylätasangolla
ja kohtalaisen kokoinen majavalammikko sen ulommassa reunassa.
Poiketen hiukan vasemmalle se johti joukkoansa tätä pakopaikkaa
kohti nopeimmalla vauhdilla, mihin kettuperhe kykeni. Tämän nopeuden
säännösteli tietysti heikoimpien jäsenten vauhti. Ja sille isolle,
uhkarohkealle pennulle, joka isän oli pitänyt pelastaa vanhalta
pesukarhulta ja mielettömän piisamin kynsistä, se ei suinkaan ollut
kyllin nopeata. Pelästyneenä, mutta samalla kertaa itsetietoisena se
kiiti edellä, rinnan kaniiniparven ja näädän kanssa, joista yhdelläkään
ei tuntunut olevan mitään hänen seuraansa vastaan.

Emonsa hartaisiin kutsuihin se ei kiinnittänyt mitään huomiota, ja
tuossa tuokiossa se oli jo kadonnut. Punakettu ei koskaan saanut
tietää, veikö pennun voima ja sokea onni läpi vai hukkuiko se surkeasti
liekkien kitaan.

Pysytellen hyvin lähellä toisiansa pienentynyt perhe riensi eteenpäin
maha maata viistäen, kummallisen, pakenevien petoeläinten aiheuttaman
hiljaisen kohinan läpi. Niiden takana tulen rätinä kasvoi nopeasti,
samalla kun taivaan pelottava hehku näytti kallistuvan eteenpäin, ikään
kuin syöksyäkseen niiden niskaan. Aika ajoin tuntui kuin tuprahteleva,
sankka savu olisi pakenijat tukahduttanut ja niellyt. Eläinten pään
päällä lensi sadoittain pakokauhun sokaisemia lintuja, teeriä, tikkoja,
pienempiä varpus- ja laululintulajeja. Mutta viisaammat varikset sekä
haukat ja pöllöt olivat kyllin älykkäitä lentääkseen korkealle ilmaan
liekkien saavuttamattomiin.

Vertaillessaan oman pakonsa nopeutta takanaan tulevain liekkien
nopeuteen Punakettu tunsi saavuttavansa majavalammikon ajoissa, vaikka
ei ajasta tosin jäämäänkään olisi. Sen kiinteä, pieni seurue oli nyt
liittynyt kahteen pesukarhuun, joiden vauhti näytti olevan aivan
sama kuin nuorten kettujen. Jostakin syystä ne tunnustivat Punaketun
luotettavaksi johtajaksi ja olivat turvallisempia seuratessaan sitä,
kuin luottaessaan omiin neuvoihinsa. Kuitenkin näytti siltä kuin ne --
päinvastoin kuin useimmat pakolaiset -- eivät olisi missään mielessä
olleet pakokauhun valtaamia. Niiden suuret, terävät, levottomat silmät
huomasivat kaikki ja niissä oli urhean mielenmaltin ilme. Ne eivät
aikoneet minkään laiminlyönnin kautta jättää käyttämättä tilaisuutta
hyväkseen tässä elämän ja kuoleman kilpajuoksussa. Jos Punakettu olisi
menettänyt malttinsa ja tehnyt jotakin johtaja-arvoaan alentavaa, niin
ne olisivat paikalla eronneet sen seurasta.

Punakettua ja sen perhettä ympäröivä nopea, pelokas kulkue vaihtui
alinomaa, vaikka se oli yhä sama mielettömässä, hämmentävässä
sekasorrossaan. Muutamat eläimet, kuten hirvet ja kaniinit, olivat
nopeampia kuin kettuperhe ja jättivät sen pian jälkeensä. Kerran
kuitenkin rajusti hyppivä naaraspeura, joka oli jotenkin myöhästynyt
ja kulki läpi tiheikköjen kolmenkymmenen jalan pituisin hyppäyksin,
kavionjäljestä toiseen, laski terävät kavionsa maahan hiuksen leveyden
päässä Punaketun kuonosta, niin että kettu oli onnellinen päästessään
siitä ehjin nahoin.

Toiselta puolen muut eläimet olivat kettuperhettä hitaampia ja jäivät
pian jälkeen, vaipuakseen nelistävän pyörteen helmaan, jonka kuumuus
jo vyöryi nälkäisenä tiheikköjen alitse tuolla kaukana edessäpäin.
Piikkisiat, vesikot ja haisunäädät -- toivottomina, mutta tyyninä
kohtalonsa edessä -- eivät kauan voineet jatkaa tuota hirmuista ravia,
vaan sortuivat pian. Tästä murhenäytelmästä ei kuitenkaan välittänyt
Punakettu, joka ei vähintäkään huolehtinut kenenkään toisten asioista
paitsi oman perheensä; siitä sen mielenkiinto tämäntapaisena hetkenä
alkoi ja siihen se loppui.

Kerran se suureksi hämmästyksekseen töytäisi suoraa päätä isoon,
mustaan karhuun, joka liikkumatonna seisoi onkalossa tiheälehtisen
pyökkipuun alla. Punakettu ei voinut käsittää, miksi se ei paennut muun
maailman tavoin. Mutta poikettuaan sivullepäin se näki karhun takana
ylen uupuneina maassa pitkällään sen kaksi pentua. Silloin Punakettu
ymmärsi. Se oli ilmeisesti kuljettanut pentujansa pitkän matkaa,
noiden pikku eläväin juostessa, kunnes ne enää eivät jaksaneet juosta
askeltakaan edemmäksi. Ja nyt lakattuaan yrittämästäkin saada niitä
pystyyn ja vaatimasta niitä kulkemaan se odotteli tyynenä tuomiotansa,
isolla mustalla ruumiillansa suojaten niitä niin kauan kuin suinkin
liekkien rynnäköltä. Pakolaiset vyöryivät sen ohi molemmin puolin,
mutta se ei nähnyt niistä ketään, epätoivon jännittämät silmät vain
vilkuilivat edes takaisin kohisevan liekin ja pentujen maassa makaavien
ruhojen välillä.

Levottomana Punakettu huomasi, että hänen omat poikasensa alkoivat
hidastuttaa vauhtiansa ja kompuroida juostessaan, tarviten valppaan
emonsa kaiken yllytyksen, pysyäkseen vauhdissa. Hetkistä myöhemmin
se näki punaisen vilkkeen heijastuvan vedestä aivan edessään. Se
haistoikin vettä, ja haistettuaan sitä uupuneet pennutkin saivat
rohkeutta uuteen nopeaan vauhtiin. Vielä muutama sekunti, niin ne
olivat kaulaa myöten tuossa virkistävän viileässä vedessä, kaksi
pesukarhua aivan vierellään ja kaikenlaisia metsänasujamia huohottaen
ja loiskutellen ympärillä.

Niin suuresti kuin kettuperhe inhosikin vettä, se kuitenkin osasi
uida tällaisessa hätätilassa, ja Punakettu opasti sitä suurimmalle
majavanpesälle, rosoiselle risu- ja mutakuvulle, joka oli lähellä
lammikon keskustaa. Useimmat isoimmista eläimistä, karhut ja hirvet,
polkivat, loiskuttivat ja uivat kaikkialla, kokoontuen lammen
etäisimmälle rannalle. Muutamia lammikon yli riippuvia puunoksia
myöten ryömi metsäkissoja ja pari ilvestä, jotka pelkäsivät koskettaa
vettä, jota ne kammosivat. Kaiken sekasorron ja pelottavien äänten
keskellä majavat, jotka yleensä ovat arimmat villieläimistä, puuhasivat
kylmäverisinä, kiinnittämättä lainkaan huomiota ympärillään rientäviin
kirjaviin laumoihin. Ne tiesivät, että pitkäaikainen kuivuus oli
paahtanut niiden asumusten katot taulaksi ja nyt ne kiireen vilkkaa,
mutta hyvässä järjestyksessä peittivät niitä lammikon pohjaliejulla. Ne
ainakin aikoivat olla suojattuina.

Nyt oli kuumuus äärimmillään, ja liekkien rätinä oli melkein
saavuttanut eläimet. Punakettu kuljetti perheensä ison majavanpesän
ympäri kauimpana olevalle puolelle, mutta vartioi itse paikassa,
mistä saattoi nähdä kaikki. Savu hulmahti nyt lammen pinnalle sakein
tuprahduksin, punaiset kipunat sähisten putoilivat siellä täällä
veteen, ja tulikielekkeet, jotka nuoleskelivat korkeita mäntyjen ja
kuusien runkoja, näyttivät kerrassaan hypähtävän ilmaan sytyttääkseen
palamaan puut yläpuolellaan. Koko kaakkoinen taivas muistutti nyt
valettua, hehkuvaa kuparimuuria, joka ulottui keskitaivaalle ja oli
syöksymäisillään maan päälle. Sitä vastassa viimeisenä toivottomana
varustuksena, joka jo alkoi horjua, seisoi mustana ja uhmaillen puiden
vedenrajassa oleva reunus.

Vihdoin tuo hauras varusmuuri sortui ja reuhtova tulimyrsky raivosi
valtoimenaan lammikon yllä. Tuskan ja pelon vallassa monet eläimet
polkivat toisensa veden alle. Toiset, jotka pelkäsivät uppoamista,
tappoi hellittämätön kuumuus. Kettuperheen jäsenet, jotka olivat hyvän
matkan päässä taajimmasta ja mielettömimmästä joukosta, upottivat
ruumiinsa vallan veden alle, nostaen hetken päästä kuonojansa,
voidakseen hengittää.

Punakettu itse päättäväisen uteliaana, olipa hätä millainen tahansa,
piti päätänsä vedenpinnan yläpuolella niin kauan kuin suinkin ja
sujahutti sen veden alle niin vähäksi aikaa kuin mahdollista, kärsien
kuumuutta, kunnes silmät tuntuivat kärventyneen ja sieraimet olivat
melkein rakoilla, jotta huomaisi kaikki mitä tapahtui. Se näki suuren
ilveksen, jonka turkki oli siinä määrin korventunut, että se näytti
tuskin puoleksikaan niin suurelta kuin tavallisesti, kiljahtaen
harppaavan kauas veteen, josta ei enää noussut. Toisten isojen
kissaeläinten se myöskin näki uivan vimmatusti ja kapuavan ylös tuosta
oudosta olopaikasta hirvien ja karhujen selkään, näiden kiinnittämättä
lainkaan huomiota oudon ystävällisiksi käyneihin taakkoihin. Eräs
suurenpuoleinen metsäkissa, joka oli pahasti kärventynyt, pääsi lopulta
majavan pesän huipulle, missä se kyyristeli muristen ja sylkien
liekkeihin, sillä välin kun tavalliset ja juovikkaat oravat parveilivat
sen ympärillä estelemättä. Sukelluksesta läpimärkänä sen tuuhea
turkki näytti vastustavan kuumuutta jonkin aikaa. Sitten tuli järki
sille avuksi, ja se hiipi jälleen veteen, silmät tuijottaen suurina
mielettömästä kauhusta.

Minuutissa tai parissa olivat liekit kiitäneet ympäri lammikon molemmin
puolin ja yhtyneet jälleen, ympäröiden veden kuohahtelevalla ja
kohisevalla tulimuurilla. Etäisemmälle rannalle kokoontunut eläinten
alhaiso hyökkäsi nyt ulvoen ja raivoissaan takaisin lammikon keskustaa
kohti, ja Punakettu valmistui huolekkaana viemään perhettään pois
riehuvan joukon tieltä. Mutta onnettomat olennot, jotka olivat liiaksi
yhteen sulloutuneet voidakseen uida, polkivat vain toisensa alas ja
useimmat niistä hukkuivat, ennen kuin pääsivät lammen keskelle. Isommat
ja vahvemmat selvisivät tietysti hengissä taistelusta, mutta monet
näistäkin sortuivat pian liekkeihin ja savuun. Niin oli Punaketun
pelkäämä hyökkäys täysin ehkäisty. Vain muutamat harhailijat pääsivät
keskustassa oleville majavan pesille, missä märästä liejusta kohosi
höyrypilviä.

Lammikko ei enää ollut täyteen ahdettu, vaan näytti melkein autiolta
hirveässä verenpunaisessa hehkussaan, sillä kaikki eloonjääneet
joko uivat keskuksen ympärillä, sukeltaen vähän päästä, estääkseen
päänsä palamasta, tai kyyristelivät muuten Punaketun tavoin tuon
suojaavan aineen alla. Viisaat majavat vain olivat täysin tyytyväisiä
vesimajojensa sisäpuolella, samoin kuin piisamitkin syvissä koloissaan
ja vesikko, joka piileskeli rämeisten, esiin työntyvien äyräiden alla.

Jonkin ajan kuluttua kuumuus tuntuvasti väheni, kun alusmetsä, oksat
ja pienemmät puut lammikon tuulenpuolisella rannalla paloivat loppuun
tuimassa tuulessa, joka jätti vain korkeammat puunrungot loimuamaan ja
lepattamaan puoleksi kuluneiden soihtujen lailla. Tuuli vei tietysti
osittain mukanaan kuumuuden suojanpuolisesta hehkuvasta alusmetsästä.
Vähitellen palokeskus siirtyi edemmäs ja hyppivät tulikiemurat
liikkuivat eteenpäin, jättäen jälkeensä sakeaa savua ja punaisena
hehkuvia hiilipuikkoja ja pylväitä pimeyttä valaisemaan.

Pensaitten jäännökset pitkin rantaa, joita vielä eloisan ilkeät
kipinät näykkivät, paksu sammal ja maatuneet lehdet, jotka mattoina
verhosivat metsän lattiata, kytivät hehkuvan turpeen lailla. Kuumuuden
vähitellen lientyessä monet eloonjääneet eläimet pyrkivät rantaan,
mutta epäonnistuivat, kun rantaäyräs poltti jalkoja. Liian viisaana
tuollaisia turhia yrittelemään Punakettu vei perheensä majavanpesän
katolle ja odotteli maltillisesti kamalan yön loppumista. Kuukausilta
tuntuvien tuntien jälkeen vihdoinkin tuo kamala hehku luoteisella
taivaalla alkoi hälvetä aamunkoiton lähetessä, ja puhtaita, keltaisia
ja vaaleanpunaisia viirejä pujahteli varkain tuon kauhean hävityksen
poikitse. Keskipäivällä, vaikka tuli yhä kulki kytien sammalessa ja
pistävä savu tuprusi sakeana joka puolella ja siellä täällä mustuneet
oinaanpeitset yhä kytivät oikullisina, olivat tuhotut puut kyllin
viileitä Punaketun viedä perheensä niiden lomitse, kun se huolellisesti
harkitsi kulkunsa. Ponnistellen oikealle käsin se tuli viimein, jalat
arkoina, kärventyneenä ja janon tukahduttamana ensimmäiselle alemmista
laitumista, joka nähtävästi oli ollut liian laaja liekkien mennä yli.
Laitumen toisella puolen oli puita, vielä vihreitä, varjokkaita,
vahingoittumattomia. Kuin hurmion vallassa riensivät ketut tuon mäkisen
ahon poikki ja syöksyivät suinpäin siunattuun vilpoiseen varjoon.




15. luku

PUNAISEN SAKSANHIRVEN NENÄKKYYS


Metsäpalon jälkeen saapuivat pitkät, liottavat sateet, jotka
sammuttivat kytevän sammalen ja puunkannot, täyttivät purot ja lammet,
palauttaen toivon ja elämänilon Ringwaakin maahan. Mutta se jätti
jälkeensä hirmuisen mustan arven yli maiseman, kallionharjanteen
ylemmille rinteille, ulottuen alempana sijaitsevien järvien tienoolta
kaiken matkaa, aina viljelemättömään Ottanoonsis-laaksoon asti. Se oli
arpi, jota vasta toisiaan seuraavat keväät parantaisivat pensaiden,
ruohojen ja lehtien palsamilla, vaikka kahden sukupolven työ tuskin
kykenisi sitä poistamaan. Punakettua asia suututti, koska laaja
ja rikasantiminen pyydystysalue nyt oli turmeltu. Pieni niitty ei
kumminkaan ollut kärsinyt korvaamatonta vauriota, sillä siellä ei
kasvanut pensaita tulenruoaksi ja siten eivät ruohojen juuret olleet
kokonaan palaneet. Heti sateiden jälkeen nousi niitylle yltyleensä
nuori, veres ruohopeite puron rannalta metsään saakka, ja se loisteli
jalokiven kaltaisena, ainoana nuoren, vihreän elämän merkkinä
mustuneella, hävitetyllä, avaralla alueella.

Punakettu perheineen palasi niityn yläpuolella olevalle pesälle ja
löysi sen turmeltumattomana. Sitä ympäröivä hävitys teki sen todella
vain huomiolta ja hyökkäykseltä turvatummaksi. Muutamien lähiviikkojen
aikana poikaset, jotka nyt olivat emonsa kokoisia ja mieleltään hyvin
tuntuvasti isänsä lailla itsenäisiä, hajaantuivat, tullakseen toimeen
omin neuvoin, ja helpotuksen tuntein Punakettu lyöttäytyi takaisin
niihin elämänsä mieluisiin tottumuksiin, joita sillä ennen poikasten
tuloa oli ollut. Se vieraili nyt maataloissa useammin kuin ennen,
koska tiesi sekasikiökoiran kadottaneen kaiken mielenkiintonsa ajoon
toverinsa, mustanvalkoisen sekarotuisen, kuoleman jälkeen. Se tähysteli
varovaisesti ympärilleen, välttääkseen joutumasta yhteen Jabe Smithin
kanssa. Mutta muun väestön ja heidän omaisuutensa suhteen se empimättä
käyttäytyi liian vapaasti. Kerran tosin sekasikiö keksi hänen tuoreen
jälkensä ja seurasi sitä jonkinlaisella entisajan innolla. Mutta kun
Punakettu leikkiin kyllästyneenä pyörsi ympäri, näyttäen hampaansa
ryhtyäkseen vastarintaan, niin koira muisti jonkin tärkeän, talossa
toimitettavan asian ja riensi huolehtimaan siitä.

Ison ketun jokapäiväinen elämä oli nyt jonkin aikaa vailla seikkailuja,
vaikkakin se hänestä itsestään oli täynnä loputonta mielenkiintoa. Sen
herruus, missä se tuli kysymykseen, oli niin varma ja tunnustettu, ja
se tunsi niin hyvästi vanhat vihollisensa, että tavallinen varovaisuus
riitti sitä turvaamaan. Tosin se tällä elämänuransa asteella tarvitsi
kaiken sen ymmärryksen terävyyden, mitä luonto ja Punaketun oivalliset
esi-isät olivat sille niin auliisti antaneet, sillä sen varmat voitot
kaikenlaisissa tiloissa olivat täyttäneet sen mielen itsetietoisella
ylpeydellä, joka usein osoittautuu ansaksi omistajalleen.

Syyskuun viimeisellä viikolla eräänä iltana auringonlaskun aikaan
Punakettu juuri oikoi jäseniään mielihyvin, torkuttuaan katajapensaan
alla, kun näki suuren, korkeasarvisen punaisen saksanhirven seisovan
noin kymmenen jalan päässä ja tuijottavan ilmeestä päättäen
vihamielisen uteliaasti. Nyt oli kiima-aika, jolloin -- sen Punakettu
tiesi -- saksanhirvet aina haastoivat riitaa. Mutta se tiesi myös,
että tuolla kauniilla, ylpeännäköisellä eläimellä ei voinut olla
mitään syytä riitaan hänen kanssansa. Huolettomasti se sen tähden
lakkasi venyttelemästä, istahti sitten takakintuilleen ja töllisteli
vierasta varsin hyväntahtoisesti. Kettu varsin hämmästyikin, kun
saksanhirvi, nähtävästi vihoissaan siitä, että tuo pieni punainen eläin
katajapensaan luona ei näyttänyt pelkäävän, yhtäkkiä hypähti Punakettua
kohti kauniin ja ylevän hurjana ja suuntasi terävät etukavionsa kettua
kohti.

Ei olisi Punakettu pahemmin hämmästynyt, jos joku noista isoista,
mustista mäenrinteen puunkannoista olisi hyökännyt hänen kimppuunsa.
Mutta hämmästys ei saanut sitä ymmälle. Salamana se livahti syrjään,
ennen kuin murhaava kavio laskeutui. Suuttunut saksanhirvi ajoi sitä
takaa, ponnahdellen suuren pallon tavoin ja yhä uudelleen hyökäten
pientä sutihäntäistä elukkaa kohti, joka niin notkeasti sen edessä
väisteli. Joka kerta epäonnistuessaan se kävi yhä vihaisemmaksi, mutta
vihdoin, rajujen ponnistustensa hengästyttämäna se pysähtyi ja suuret,
punaiset kyljet kohoilivat taajaan. Epävarmana se tuijotti Punakettuun
hetken, sillä välin kun kettu istahti kintuilleen kymmenen metrin
päähän ja tuijotti vastaan tyynin, välinpitämättömin ilmein. Sitten --
huomaten nähtävästi erehtyneensä -- tuittupäinen eläin pyörsi sirosti
ympäri ja asteli pois niityn poikki.

Mutta eipä se vain niin helposti päässyt tiehensä. Veri kiehui
Punaketun suonissa. Hyökkäys oli ollut aiheeton ja aivan mieletön.
Kettujen ja hirvien kesken oli aina vallinnut jonkinlainen
tavallisuudesta poikkeava rauha, niiden harrastukset kun eivät millään
tavalla olleet ristiriidassa keskenään. Punakettua halutti saada
tuo ylpeä eläin kärsimään tuhmanrohkeudestaan. Poiketen heimonsa
tavoista se nyt hiipi nopeasti eteenpäin -- kuten koira tekisi tai
susi ollessaan tekemisissä hirven kanssa -- ja näykkäsi kipeästi
saksanhirveä takajalkaan.

Syvästi loukkaantuneena saksanhirvi pyörsi ympäri ja ponnahutti kavionsa
julkeata hyökkääjäänsä kohti. Mutta Punakettu oli jo poissa sen
ulottuvilta. Parin turhan hyökkäyksen perästä se luopui yrityksestään
ja asteli taas ylevänä pois puuhiinsa sellaisin ilmein, kuin olisi
tuuminut, että ketut, jos sellaisia oli olemassa, olivat aivan hänen
huomionsa ulkopuolella. Mutta tuskin se oli kääntynyt, kun jälleen
tunsi Punaketun pitkät, kostavat hampaat takajalassaan.

Silloin tuskasta raivostunut saksanhirvi kääntyi vielä kerran. Mutta
tällä erää se teki vain yhden yrityksen tavoittaakseen ketterän
vastustajansa. Sitten se seisoi ja silmäili Punakettua ravistellen
komeita sarviansa ja polkien maata teräväsärmäisillä etukavioillaan.
Sen jälkeen Punakettu juoksi sen ympäri puolisenkymmentä kertaa eri
puolilta tietä sokaisevan nopeissa ympyröissä, joka sai tuon korkean
eläimen alinomaa käännähtämään hermostuneesti, ollakseen päin kettua.
Vihdoin kettu syöksyi sen luo niin ovelasti, että sai taas näykätyksi
sen takajalkaa. Nöyryytettynä saksanhirvi teki nyt hurjan hyppäyksen ja
lähti tiehensä pitkin loikkauksin, poikki niityn, yli puron ja toisella
puolella kasvavien korventuneiden puiden lomitse.

Tämä oli voitto, joka saattoi paisuttaa Punaketunkin sydäntä ylpeydellä
-- ja sen puoliso oli kaikkea tätä katsellut pesänsä suulta. Ainoa
tehtävä, mikä voittajalle nyt luonnollisesti ja ketun tapojen mukaan
kuului, oli olla tyytyväinen sellaiseen voittoon. Mutta Punakettu
halusi kostaa. Se oli lisäksi oppinut aika paljon koirien sitkeästä
jälkien seuraamisesta noina päivinä, jolloin ajokoira ja sekarotuinen
olivat sitä ahdistaneet. Ajokoiran tapaan se sen tähden lähti ajamaan
takaa pakenevaa saksanhirveä, seuraten sitä metsän alastomien
raunioiden lävitse.

Hyvin pian saksanhirvi aikaisempien ponnisteluittensa hengästyttämänä
pysähtyi ja vilkaisi taakseen. Tuokiossa se huomasi matalan, punaisen
olennon, maha maata hipoen ja raajat ojossa tulevan hyvin nopeasti
kohti mustuneitten kantojen lomitse. Kauhun valtaamana se juoksi
eteenpäin taas, kunnes takaa-ajaja oli poissa näkyvistä. Sitten se
jälleen pysähtyi hengähtämään juosten takaisin vähän matkaa heimonsa
tavan mukaan, painuen maahan, kasvot vaaraan päin. Mutta niin pian
kuin se näin oli asettunut kylkien kohoillessa ja hienojen sieraimien
laajetessa, tuli punainen ahdistaja jälleen näkyviin, seuraten sitä
leppymättömästi. Sydän halkeamaisillaan kiusattu saksanhirvi hypähti
jaloilleen ja lähti taas pakenemaan puunrunkojen lomitse.

Kun tämä oli uudistunut kaksi tai kolme kertaa lyhenevin väliajoin
pakolaisen tuskan lisääntyessä, poikkesi ajo palaneiden puiden keskeltä
vahingoittumattomaan metsään. Punaketun verrattain huonon jäljillä
kulkemiskyvyn takia olisi saksanhirvi täällä ollut voitonpuolella, jos
olisi ollut virkku. Mutta sen sijaan se nyt oli äärimmäisen uupumuksen
vallassa. Kun se kerran oli kunnialla päässyt lehtiverhon suojaan,
pysähtyi se, kykenemättä juoksemaan askeltakaan edemmäksi. Sen jalat
vapisivat niin, että ne töin tuskin kannattivat sitä, mutta se kääntyi
ja ryhtyi vastarintaan, valmiina taistelemaan viimeistä kertaa tuota
salakähmäistä vihamiestä vastaan, jonka niin päättömästi oli haastanut
tappeluun.

Hetkinen vielä, ja Punakettu saapui paikalle. Saksanhirvi hyökkäsi
raivoisasti sitä kohti, mutta kettu pysytteli ulottuman ulkopuolella,
kaarrellen ja arvioiden tilannetta. Sitten se istahti noin
parinkymmenen jalan päähän ja silmäili tyynesti onnetonta saksanhirveä.
Se huomasi pullistuneet silmät, kiihtyneet sieraimet, kohoilevat
kyljet ja vapisevat polvet. Voitto oli todella täydellinen, kosto
varmasti taattu. Se ei oikein ymmärtänyt, mitä muuta piti tehdä. Eläin
ei ollut tapettu, vaikkakin oli voitettu, eikä Punakettu lainkaan
halunnut antautua loppukahakkaan noita epätoivoisia kavioita vastaan.
Tässä uudenlaisessa ajossa ei ollut ajatustakaan saaliinhausta, vaan
loukkauksen sovittamisesta.

Vihdoin, joskin hiukan epäröivästi, Punakettu nousi, nuoli huuliaan,
heitti viimeisen voitokkaan silmäyksen masennettuun viholliseensa
ja juosta hölkytteli pois alusmetsän läpi pyydystämään hiiren tai
kaniinin. Saksanhirvi tuijotti sen jälkeen puolisen minuuttia ja
laskeutui sitten maahan vihdoinkin tointuakseen.




16. luku

VIHOLLISEN KÄSISSÄ


Sillä välin, aina metsästäjien nolaamisesta ja mustanvalkoisen
sekarotuisen kuolemasta saakka, Punaketun maine oli kasvanut
uutisasukkaiden keskuudessa. Harvat tietysti olivat sen nähneet, mutta
kaikki olivat kuulleet siitä ja olivat valmiit kertomaan enemmän tai
vähemmän todenperäisiä juttuja sen taitavista ja rohkeista urotöistä,
samoin kuin sen tavattomasta koosta ja huomattavan kauniista väristä.
Lukemattomia tarinoita oli liikkeellä siitä, kuinka sitä turhaan oli
yritetty ampua tai saada ansaan. Ja vähitellen oli käynyt niin, että
jokainen onnistunut haukan tai pöllön, näädän tai metsäkissan ryöstö
pantiin tuon pelätyn punaisen seikkailijan laskuun. Hyvä juttu sai
kymmenkertaisen mielenkiinnon, jos Punakettu tehtiin sen sankariksi.
Niin toimelias ja uupumaton kuin se olikin, olisi sen pitänyt kyetä
olemaan yhtaikaa kymmenessä paikassa, voidakseen suorittaa puoletkaan
siitä, mitä sen ansioksi luettiin.

Miten olikaan, ei asutuksella ollut ehkä puoltakymmentä henkeä, jotka
olisivat voineet kerskailla todella nähneensä tuon kuuluisan ketun, ja
oli vain kaksi, jotka tosiaan tiesivät siitä paljon. Nämä kaksi, tuon
kohtalon oikun tai yhteenkuuluvaisuuden takia, joka huvikseen vetää
määrätyt olennot usein toinen toisensa tielle, olivat tietysti Jabe
Smith ja Poika. Mielenkiinto veti Punakettua Pojan luo. Pelko veti
häntä Jabe Smithin puoleen.

Kun se sattui Jabe Smithin jäljille, pakotti kiihkeä levottomuus sitä
tavallisesti seuraamaan niitä, jotta saisi varmuuden siitä, ettei tuo
salaperäinen mies sitä seurannut. Kolme tai neljä kertaa oli takaliston
erämies kääntynyt äkisti ympäri, tuntiessaan terävät silmät itseensä
kiinnitetyksi, ja ennättänyt vain vilaukselta nähdä punaisen olennon
katoavan tiheikköön. Hän alkoi lopulta tuntea, että tässä välttelevässä
silmälläpidossa oli jotakin kamalaa, jotakin selittämätöntä
vihamielisyyttä, joka odotti vain sopivaa tilaisuutta. Pelko Punaketun
sydämessä näytti herättävän vastaavan, melkein sukulaistunteen sen
ihmisvihollisen rinnassa.

Poikaa seuratessaan Punakettu sai aivan toisenlaisen kokemuksen,
sellaisen, joka säännöllisesti sai sen hämmästymään ja kiihoitti
uteliaisuuden äärimmilleen. Ovelasti seurattuaan Pojan jälkiä puolisen
tuntia hiljaisten, auringon täplittämien puiden lomitse se saattoi
yhtäkkiä tavata harmaan, liikkumattoman olennon, -- joka ketun silmissä
ei suuresti eronnut kannosta -- istuvan kannon luona tai puunrunkoa
vasten nojaten.

Jäykistyen paikalla yhtä liikkumattomaksi se silmäili tätä salaperäistä
olentoa levottoman epäluuloisena ja tarkasteli häntä erittäin
tutkivasti. Kun se sai katseensa tuohon hahmoon kiinni ja erotti
yksityiskohdatkin (tapaus, joka eläimistä näyttää tuntuvan vaikealta,
kun on kysymyksessä liikkumattomat esineet), niin se kävi yhä enemmän
Poikaa muistuttavaksi. Mutta sehän tunsi niin hyvin Pojan liikkeellä
ollessa, ja tässä aivan hievahtamattomassa olennossa, joka oli
liikkumaton kuin kivi, oli sen mielestä aina jotakin salaperäistä
ja pelottavaa. Sen järkkymättömyys kesti aina lopuksi kauemmin kuin
ketun. Silloin Punakettu liikahti muutaman askeleen, silmäillen
edelleen tuota harmaata hahmoa ja yrittäen ymmärtää sitä paremmin,
tarkastellessaan sitä toiselta taholta. Kiertäen ympäri hiljalleen ja
vetäytyen yhä lähemmäksi se pian joutui tuulta vasten ja vainusi oudon,
liikkumattoman olennon hajun. Tämä oli lyhyen näytöksen loppu. Ketun
kuonon todistus näytti hänestä aina selvemmältä ja ratkaisevammalta
kuin silmien. Se alkoi verkalleen poistua, arvokkaasti ja täysin
tyynesti, kunnes eteen sattui joku sopiva kanto tai pensas, joka peitti
harmaan olennon näkyvistä.

Silloin se pyyhälsi tiehensä ja katosi silmänräpäyksessä, jättäen
kaiken arvokkaisuuden sille paikalle. Ja viikkoon tai kahteen ei
Pojan latu lainkaan vetänyt sitä puoleensa. Mutta epämääräisesti se
tajusi, että Poika oli pitänyt käsissään hänen henkeänsä monta kertaa
eikä sen tähden ilmeisesti voinut olla hänen vihamiehensä, kuten Jabe
Smith. Kaukana siitä, että ketun ovelat, tuumivat aivot silti olisivat
luottaneet yhteenkään ihmisolentoon, olipa tämä näköjään kuinka
vaaraton tahansa.

Syksyn kuluessa Jabe Smithin päähän pälkähti, että hänen
erämiesmaineellensa oli sopimatonta antaa kavalan ja rohkean ketun
kauemmin voitonriemuisena uhmailla pyssyä, koiraa ja satimia. Saatuaan
kaikki viljansa latoihin ja samalla hiukan joutoaikaakin hän päätti
vakavasti asettaa järkensä tuon eläimen kavaluutta vastaan, ennen
lepäämättä, kuin voitto oli hänen.

Tämän julman aikomuksensa tuo takalistoerämies eräänä sini- ja
kullanvärisenä aamuna puolittain pilkallisesti uskoi Pojalle, tietäen
tämän sitä jyrkästi paheksuvan. Mutta Jabe oli tehnyt mielessään
päätöksen, eivätkä häntä Pojan syyt ja väitteet lainkaan liikuttaneet.
He olivat useasti perinpohjin pohtineet asiaa yleispiirteissään
ja molemmat pysyneet lujina omassa vakaumuksessaan, mutta tuossa
erikoisessa Punaketun asiassa takalistoerämies tunsi asemansa
harvinaisen varmaksi. Hän selitti, että mitä voimakkaampi ja viisaampi
iso kettu oli, sitä enemmän se kykeni tekemään vahinkoa ja sitä
suurempi oli tarve ottaa se kiinni. Tällä erää Poika myönsi olevansa
voitettu. Mutta kuva, joka muodostui hänen mieleensä kauniista,
viisaasta, satimen tai ansan ruhjomasta tai kuulan haavoittamasta
ketusta, oli sellainen, jota hän ei sietänyt. Vaikkakin hän
keskustelussaan oli joutunut tappiolle, ei hänen päätöksensä pelastaa
ainakin eläimen henki horjunut. Hän tahtoi taistella saadakseen
sopimuksen aikaan. Ja Jabe oli todella niin ylpeä saatuaan voiton
taitavasta ja tavallisesti voittamattomasta nuoresta vastustajastaan,
että hän oli tekemäisillään myönnytyksiä.

Myönnettyään tuon pääasian, että Punakettu piti vangita, Poika kosti
takaliston siveysopin kannalta kylläkin kohtuullisesti, alkamalla
epäillä erämiehen kykyä yrityksen toimeenpanoon.

"Luulette olevanne varsin viisas, Jabe!" sanoi hän vakavan ivallisena.
"Mutta _te_ ette voi tuota kettua puijata, vaikka koko talven
koettaisitte."

Juuri tässä suhteessa Jabella oli omat epäilyksensä. Ja hän oli liian
rehellinen sitä kieltääkseen.

"Varmasti minä osaan _ampua_ sen", vastasi hän tyynesti, "jos otan
tarpeeksi aikaa, odottelen ja pidän päälle! Kuka hupsu hyvänsä voisi
sen tehdä loppujen lopuksi, ellei hänellä olisi mitään muuta tehtävänä
kuin _vain_ pitää päälle. Se, mitä minä aion tehdä, on saada se
hirtehinen _satimeen_, jos osaan. Jos minä en osaa, et osaa _sinäkään_!"

"Ahaa, te annatte myöten, Jabe!" ivaili Poika. "Te ette sitä osaa.
Mutta minä osaisin, jos tahtoisin!"

Jabe Smithin pitkät kasvot kävivät ivallisiin kurttuihin ja hän puraisi
annoksen pikanellia, ennen kuin vastasi.

"Jos olet niin turkasen taitava", sanoi hän viimein, "annapa nähdä,
että teet sen. Puhua kyllä kelpaa."

Tätä kehotusta Poika oli juuri odottanutkin ja paikalla hän heitti
pilkallisen ilmeensä.

"Minä tahdon sen tehdä", sanoi hän vakavasti.

Erämies herkesi pureksimasta, sylkäisi sahapukin yli -- molemmat
istuivat puupinolla Jaben pihalla -- ja silmäsi nuorukaista
epäilevästi. Hän ei voinut uskoa kaunopuheisuutensa saaneen niin
valtavaa voittoa kuin nyt Pojan sanat näyttivät ilmaisevan.

"Näin se on, Jabe!" jatkoi Poika oltuaan muutaman minuutin ääneti.
"Minä tunnen tuon ketun vähän paremmin kuin te! Olenhan katsellut
ja tarkastellut sitä, ja niin olen ruvennut siitä pitämään. Olisin
kymmenestikin voinut sen ampua. Tunnen kaikki sen elkeet. Olen
roikottanut sitä takajaloista hartioillani..."

"Hitto vieköön!" huudahti erämies, katsellen Poikaa hämmästyneenä ja
kunnioittavammin. Nuo kaksi tunsivat toisensa niin hyvin, etteivät
voineet olla uskomatta toistensa sanoja.

"Niin, ja silloinkin se puijasi minut! Mutta nyt minä tiedän, kuinka
voittaisin sen, jos haluaisin. Mutta minä en halua. Mutta jos te nyt
olette pannut päähänne mennä sitä tavoittamaan, niin minä pujahdan
mukaan ja näytän teille, miten se on saatavissa, sillä ehdolla, että
säästätte sen hengen. Te saatte kunnian, Jabe, ja minä saan ketun."

Erämies sylkäisi tuumivaisena ja pyöritteli kysymystä mielessään. Se,
mitä hän sanoi Pojan "hullutteluksi" eläinten luonnollisen tappamisen
asiassa, sai hänet ajoittain kärsimättömäksi, eikä hän kernaasti
näyttänyt haluavan myöntyä hänen mielipiteeseensä. Mutta tällä kertaa
Poika todella mukautui puolittain, ja tahtoi tehdä hänelle mieliksi.

"Mitä sinä tahtoisit tehdä sille lurjukselle, kun olemme sen saaneet?"
tiedusteli hän vihdoin epäillen jotakin sotajuonta.

Poika hymyili ymmärtävästi.

"No, en minä sitä ainakaan päästäisi irti ja hankkisi teille samaa
vaivaa uudelleen, Jabe! Älkää sitä pelätkö!"

"Enhän minä _sitä_ pelkääkään!" vastusteli Jabe häpeissään siitä, että
Poika oli päässyt selville hänen epäluuloistaan.

"No, hyvä", jatkoi Poika, "luulenpa, että tahtoisin pitää kettua jonkin
aikaa luonani, jos isä sen sallii, ja nähdä, voisinko sen kesyttää.
Se on niin viisas. Ehkäpä sitä ei olisikaan niin vaikea kesyttää kuin
muita kettuja. Mutta enpä luule, että hyötyisin siitä suurestikaan
sillä tapaa. Kaikki ketut ajattelevat itsestään liian suuria,
salliakseen kenenkään kerskua voineensa kesyttää niitä. Mutta tämä on
niin kaunis, että mikä näyttely tai eläintarha hyvänsä olisi peräti
ylpeä saadessaan sen ja huolehtisi siitä, että sitä kohdeltaisiin
hyvin. Minä myyn sen ja saan siitä kelpo hinnan, Jabe. Ja sen me
panemme tasan. Parempihan se on näyttelyssä, Jabe, kuin kuolleena --
mitä hyvänsä jotkut ihmiset sanonevatkaan."

"Enpä tiedä!" sanoi erämies katsoen ympärilleen pitkin tuttuja peltoja
ja vanhoja, päivänpaisteessa hohtavia puita. "Mieluummin olisin kuollut
kuin vangittu -- jolloin en enää koskaan näkisi tätä kaikkea!" Ja hän
pyyhkäisi kädellään kuin hyväillen tuota herttaista yksinäistä maisemaa.

"Pyh, Jabe!" sanoi Poika suorasukaisesti. "Sittenpä ei teillä ole
rahtuakaan mielikuvitusta. Panenpa veikkaa siitä, että Punaketulla on
sitä runsain määrin. Tiedän, mitä se varmasti valitsisi, jos sille
valintavapaus annettaisiin. Niinpä minä valitsen sen puolesta, jos te
siihen suostutte. Kuolema on ainoa asia, jota ei voi harkita uudelleen.
No, olettakaamme, että olisitte vangittu elinajaksi ja jonakin päivänä
tulisi maanjäristys ja särkisi rikki nuo kivimuurit ja päästäisi teidät
menemään suoraa päätä ulos! Puhuessani Punaketun puolesta valitsen
sirkuksen. Mitäs siitä sanotte?"

"Olkoon menneeksi", myöntyi siihen erämies verkalleen. "Mutta vangitaan
se nopeasti! Se on petkuttanut meitä jo liian kauan."

"Tiedättekö", sanoi Poika, "että se on vasta kumma otus! Olen tavannut
sen jälkiä talonne ympärillä -- vaarallisin paikka sille koko
asutuksella -- useammin kuin missään muualla. Ettekö te ole?"

"Olenpa tietenkin!" vastasi erämies. "Ja metsissäkin se on ottanut
ilvehtiäkseen kanssani. Näyttää siltä kuin sillä olisi jotakin kaunaa
minua vastaan. Mitäs luulet sen aikovan?"

"Ehkäpä se erikoisesti pelkää teitä ja tahtoo siitä syystä pitää teitä
silmällä. Tai kenties tietäessään teidän jo olevan paha vihamiehensä se
pitää varmempana varastella _teidän_ kananpoikianne kuin antautua uusia
vihollisia hankkimaan, varastamalla jonkun muun kananpoikia!"

"_Vielä_ se ei ole saanut minulta ainuttakaan!" ilmoitti erämies
painokkaasti.

"Sittenpä lyön vetoa, että siihen ei ole muuta syytä kuin ettei se
ole tahtonut sitä", sanoi Poika. "Olen nähnyt sen katselevan tilanne
ympärillä ja makaavan pensaissa vartioiden, kun kanat pyydystivät
heinäsirkkoja pellonsängessä kymmenkunnan askeleen päässä, mistä se
saattoi kahmaista ne suuhunsa ilman vähintäkään vaivaa. Olen myös
nähnyt sen istuvan takakintuillaan kanakopin takana, tirkistelemässä
sisään rakosesta -- luultavasti jotakin kanaa pesässä. Jos se on
säästänyt teitä, Jabe, on se tapahtunut vain siksi, että se tahtoi
tehdä niin. Olkaa varma siitä. Sillä on ollut jokin erityinen syy
viisaassa, punaisessa kallossaan."

"Sen olisi paras kiiruhtaa sitten!" murisi Jabe. "Sillä ei ole enää
paljoa aikaa jäljellä. Mitäs nyt luulisit, että olisi paras tehdä,
pettääksemme tuon tuholaisen?"

"Tulkaa pois, niin minä näytän!" sanoi Poika, astellen Jaben
kanahuoneelle päin.

Sattui niin, että kookas, pitkä erämies erikoisesti piti hyvästä
siipikarjasta. Hän oli useita kertoja hankkinut itselleen
puhdasrotuisten kanojen munia. Ja kun hänellä oli ollut hyvä onni
niiden hoidossa, omisti hän nyt hyvin kauniin ja harvinaisen
kanaparven, josta saattoi ylpeillä. Epäilemättä siellä juoksenteli
sekaisin keltaisia Cochin-, Plymouth Rock-, valkeita Leghorn ja mustia
Minorca-rotuisia, ja rotujen vapaa sekaannus sai aikaan ihmeellisen
moninaisia tuloksia. Mutta kaikesta sekaantumisestaan huolimatta niitä
oli iso parvi ja ne saivat aikaan ihmeitä munimisessa. Ja Jabe Smith
ylpeili parven hyvästä asunnosta. Kanahuone oli yksinkertainen, mutta
varsin uudenaikainen muodoltaan, sillä se oli huolellisesti jäljitelty
_Colonial Farmerissa_ olleiden mallien mukaan. Pitkän, aurinkoisen
etusivun kummassakin päässä oli pieni sisäänkäytävä "tipuja" varten, ja
yöksi ne suljettiin liukuvalla laskuovella.

"Tässä, Jabe", sanoi Poika, potkaisten varpaallaan toista näistä
pikkuovista, "on teidän satimenne!"

Pikaisen käsittämisen loiste välähti erämiehen silmiin, mutta hän
vaikeni viisaasti.

"Ja tuolla", jatkoi puhuja, heilauttaen kättään hajallaan olevaa
kanaparvea kohti, joka söi, kuopi tai pölytti siipiään päiväsessä, "on
teidän syöttinne". "Mitähän syötti siitä pitänee?" kysyi Jabe. "Voi,
syötti ei siitä välitä!" vastasi Poika hilpeästi. "Odottakaahan vain ja
katselkaa!"

Asia oli nyt hyvin yksinkertainen. Poika tiesi, että Punakettu oli
yöllä tarkastellut taloa perinpohjin ulkopuolelta ja olisi epäilemättä
yhtä hyvin tutkistellut sitä sisältäkin päin, ellei yön tullen kaikkia
ovia olisi suljettu. Hän väitti, että tuo ovela eläin odotti joskus
löytävänsä erehdyksestä auki jätetyn oven. Nyt oli aika tuon erehdyksen
tapahtua. Pojan suunnitelman yksinkertaisuus ja tehokkuus pakottivat
erämiehen heti sen hyväksymään.

Poika lyödä naputteli kokoon pienen, noin kolmen neliöjalan suuruisen
lavan kevyistä laudoista ja asetti sen lattialle juuri toisen pienen
oven sisäpuolelle. Siitä hän juoksutti ylös narun kummaltakin puolen
ovea kahden ylhäällä olevan naulan yli ja yhdisti ne keskeltä. Tähän
hän varusti herkän liipaisinlaitteen saman renkaan yhteyteen, joka piti
liukuovea ylhäällä. Lavan reunan hän nosti tuuman verran lattiasta
ja yhdisti sen liipasimen sillä tavoin, että kevyinkin lisäpaino
laukaisisi pyydyksen ja saisi oven putoamaan alas. Kun Poika oli tämän
suorittanut Jabe Smithin ja hänen työkalujensa taidokkaalla avulla, hän
sovitti muutamia pieniä palikoita lavan alle tukemaan sitä ja estämään
sen liian aikaisin laukeamasta, kun kanat kulkivat siitä ulos ja sisään.

"No, Jabe", sanoi ylpeä sotajuonten punoja, kun he kahden seisoivat
katselemassa kättensä työtä, "nyt teillä ei ole muuta tehtävää kuin
odottaa, kunnes kaikki kanat ovat menneet orrelle. Sulkekaa sitten
toinen ovi ja ottakaa pois tuet lavan alta. Kun Punakettu tulee, niin
kuin se todennäköisesti tekee juuri kuunnousun aikaan, on se hyvin
mielissään huomatessaan, että kerrankin vihollinen on unohtanut oven
auki. Se pujahtaa suoraa päätä sisälle katsomaan, miltä kanakoppi
näyttää. Ovi putoaa alas -- ja siinä sen saatte!"

"Mutta kuinka kanojen käy?" kyseli niiden omistaja epäröiden.

"Kun se huomaa joutuneensa vangiksi, ei se enää välitä kanoista!"
nauroi Poika. Nyt, kun hän oli urheasti ryhtynyt tuohon uhkayritykseen,
alkoi luonnollinen, alkuperäinen Poika, jossa aina on jonkin verran
petoeläintä, hänessä herätä ja pitää puoliaan. Häntä rupesi asia
innostuttamaan.

Sinä iltana Poika jäi Jabe Smithin taloon illalliselle. Auringon
mentyä mailleen, kun kaikki kanat olivat orsillansa ja korkealla
vaaleanvihertävällä taivaalla viimeiset varikset lensivät kotiinsa
kuusimetsiin, viritettiin ansa, ja toinen kanakopin ovi lukittiin
lujasti. Sitten Poika ja Jabe kätkeytyivät mukavasti vastapäätä
sijaitsevaan heinäparveen, ison, avonaisen ikkunan taa, jonka kautta
heinät heitettiin sisään, ja sieltä he saattoivat täydellisesti nähdä
kaikki, mitä tapahtuisi.

Hitaasti hiipi hämärä yli karjapihan, kattojen ja kallionharjanteilla
kasvavien huippukärkisten puiden latvain. Viileätuoksuisen hämärän
mukana saapui jonkinlainen odottava hiljaisuus, äänettömyys, joka
tuntui kuin kuuntelevan. Ja heinäparveen piiloutuneet miehet puhelivat
vain kuiskaten. Parven alla olevista kytkyeistä erottui pelottavan
kovana rouskutus, karjan pureskellessa kuivaa heinää, ja silloin
tällöin kuuluivat syvät, puhisevat huokailut. Kun hiiri rapisteli
hiljaa heiniä parven toisessa päässä, kuului sekin ääni äkkinäisenä ja
kovin selvänä.

Vihdoin sitten varjojen laatu alhaalla pihalla muuttui. Ne kävivät
pehmeämmiksi ja läpikuultavammiksi. Hopeanhohto laskeutui puiden
latvoille vastapäätä olevalla harjanteella, hiipi alaspäin ja valoi
ihmeloistoa metsien lukuisiin mäntypuihin. Silloin kanahuoneen kattokin
kävi hopeankarvaiseksi, ja salaperäinen, kirkastava valaistus näytti
laskeutuvan alas pihaan, tehden sahapukista, kaivonvivusta ja rattaista
kauniita, aavemaisia esineitä. Sekä Jabe että Poika katselivat tuota
muutosta sanattoman ihastuksen vallassa. Ladon takaa purjehti esiin kuu.

Tuskin oli sädeloisto vallannut karjapihan, kun varjonkaltainen hahmo
äänettömästi liukuen tuli kanahuoneen nurkan takaa. Laudoituksessa
olleesta raosta kanakopin takaseinässä Punakettu oli nähnyt, että
toinen noista pienistä ovista oli auki. Tilaisuus -- ei välttämättä
tappaa kananpoikasia, vaan tutkistella kanakoppia sisältä -- oli
lopulta tullut. Se kurkisti varovasti sisään. Siellä istuivat kaikki
kanat orsillaan ja nukkuivat sikeästi. Niiden joukossa ei ollut
yhtään tappelukukkoa. Se tunsi nämä hoikat, kauniit Cochin- ja
Minorca-rotuiset, jotka olivat ylpeitä, mutta vaarattomia. Se riensi
luottavasti aukosta sisään. Seuraavassa hetkessä ovi putosi alas
sen takana kovasti kolisten ja puristi ja nipisti kipeästi kauniin
häntäsudin päätä.

Salamana kettu pyörähti ympäri, kiskaisten häntänsä vapaaksi. Mutta ovi
sopeutui varmana kouruihinsa, niin etteivät raivoisasti raapivat kynnet
eivätkä epätoivoisesti repivät hampaat voineet saada sitä paikaltaan
hievahtamaan. Hiljaisen raivon vallassa se kiiti toiselle ovelle. Sekin
kieltäytyi liikahtamasta. Sitten se hyppäsi ikkunaa kohti, litistäen
kuononsa lasia ja ikkunakehyksiä vasten. Mutta ei ollut mitään
ulospääsytietä. Se pysähtyi, kyyristyi maahan tuon petollisen oven
viereen ja pani ovelan älynsä epätoivoisesti ponnistelemaan.

Sillä välin olivat kanat heränneet oven putoamisen johdosta, ja
vangin ilveilystä suuresti kiihtyneinä ne alkoivat vimmatusti
metelöidä, kirkua ja kaakattaa. Kukot olivat erikoisesti äänessä,
mutta päinvastoin kuin urhea tappelukukko ne eivät liikahtaneetkaan
tullakseen alas ja taistellakseen tungettelijan kanssa. Tehoton ei
niiden aikaansaama melu kuitenkaan millään muotoa ollut. Ensi äänen
siitä kuultuaan molemmat parvessa piiloilijat viskautuivat alas ja
syöksyivät kiireesti kanakopille.

Kanakopin pääovi sijaitsi toisessa päässä. Poika avasi sen varovasti,
pitäen jalkansa ja säärensä aukossa, sillä välin kun Jabe Smith
kurkisteli hänen päänsä yli. Se, mitä he nyt näkivät, sai Jaben
päästämään hämmästyksen huudahduksen ja Pojan nauramaan viekkaasti.
Siinä lattialla, puolittain kuunvalossa, puolittain varjossa, makasi
iso kettu, elottomaksi ojentuneena orsien edessä, joilla kaakattavat
kanat ojentelivat pitkää kaulaansa sitä katsellakseen. Salaliittolaiset
astuivat sisäpuolelle ja sulkivat oven jälkeensä. Kanat hiljensivät
hälinäänsä tyytyväisinä siitä, että apu oli tullut.

Poika odotteli viisaasti hymyillen. Mutta Jabe, koskettuaan pitkää,
pehmoista ruumista varpaallaan nosti sen ylös hännästä ja tutki sitä
arvostelevasti.

"Hitto vie!" huudahti hän viimein äänellä, joka ilmaisi hämmästystä.
"Eikös se vain olekin pudonnut päistikkaa ja taittanut niskansa!"

"No", sanoi Poika, ottaen taskustaan koiran pienen kaulahihnan ja
vitjat, jotka Jabe oli hänelle lainannut, "luulenpa, etten pane
itseäni vaaralle alttiiksi". Ja hän rupesi kiinnittämään vitjoja ja
kaulanauhaa. Sitten hän sitoi elukan veltot, hervottomat jalat yhteen
lujalla köydellä.

Jabe virnisteli hänelle kuivasti, mutta Poika piti päänsä.

"Ei sitä koskaan voi tietää, Jabe", sanoi hän salaperäisesti.
"Punakettu on kuolleena viisaampi kuin useimmat muut eläimet elävinä,
ja jotakin voisi tapahtua kotimatkalla. Se voisi äkkiä parantaa tämän
taittuneen niskansa, nähkääs -- ja sitten -- hui-ii! -- ja Punakettu
olisi tiessään!"

"Jos ei tuo elukka tuossa ole kuollut", vastusti erämies, "syön vanhat
lapikkaani".

"Älkää lupailko liikoja, Jabe", pilkkaili Poika.

"Voitte tarvita niitä lapikkaita talven tullen! Jos annatte minulle
vain vanhan kaurasäkin, johon kietoisin tämän kovanonnen uhrin, lähden
kotiin, ennen kuin tulee myöhempi. Ja kukaties, jos tulette meille
huomisaamuna, tapaatte Punaketun temppuilemassa takapihallamme!"

"Luulenpa, että lähden nyt kanssasi", sanoi Jabe. "Elukka on liian
omituinen antaakseni sinun mennä yksin sen kanssa."




17. luku

VIERAAN TAIVAAN ALLA


Turvallisesti kaurasäkkiin kiedottuna, josta vain kuonon musta kärki
pisti esiin, Punakettu ei näyttänyt elonmerkkiäkään loputtoman pitkän
matkan aikana Pojan kotiin. Pojan jäntevän, nuoren käsivarren alle
puristettuna se kesti tuskallisen otteen horjumattoman sankarillisesti
eikä kertaakaan jäykistänyt tai nykäissyt lihastakaan. Mutta jos noiden
ylpeiden voittajien mieleen olisi pälkähtänyt yhtäkkiä kurkistaa
säkkikangaskäärön päähän mustan nenänipukan ohi, olisivat he huomanneet
ovelan ja valppaan silmän selkoselällään.

Vanki ei aikonut menettää tarpeettomasti yhtäkään tilaisuutta.
Kurkistellessaan ulos tulvivaan kuutamoon se hyvin huomasi, mihin
vangitsijat sitä veivät. Katkeruutta oli sen sydämessä, kun se näki
hopeisten puiden, peltojen ja aitojen menevän ohi -- katkeruutta ja
nöyryytystä, raivoa ja pelkoa, mutta ei millään muotoa epätoivoa.
Sillä hetkellä avuttomana ollen se tiesi, ettei häntä ikuisesti
voitaisi tuolla tavoin kuljettaa. Täytyi tapahtua jokin muutos. Sen
pää oli täynnä suunnitelmia. Eikä se ajatellutkaan hävinneensä tässä
uhkapelissä.

Kun Poika oli kierittänyt ketun ulos säkistä ja kiinnittänyt sen
ketjuilla renkaaseen tilavan aitauksen nurkkaan tallissa ja päästänyt
irti sen jalkoja kahlehtivat siteet, makasi Punakettu yhä velttona,
jokainen jänne niin äärettömän hervottomana, että pitkä erämies entistä
varmemmin uskoi elukan jo aikoja kuolleen. Mutta kaikkiin pistosanoihin
Poika vastasi vain: "Tulkaa aamulla takaisin katsomaan!" Ja pian,
väsymykseen asti ihailtuaan tuota tuuheaa turkkia ja onniteltuaan
itseänsä nopean voittonsa johdosta, voittajat lähtivät pois, sulkien
ladon oven jälkeensä.

Pienestä ikkunasta tuli kuunvalo tulvehtien sisään, valaisten
kirkkaasti tallin keskuksen ja jättäen nurkat syvään pimentoon.
Samalla hetkellä, jolloin tiesi olevansa yksin, veltto hahmo lattialla
heräsi virkeään elämään, tehden aimo hypyn, jolla tunnusteli ketjujen
kestävyyttä. Mutta se tunsi voimakkaan tempaisun taaksepäin ja
tuupertui lattialle. Se riitti vakuuttamaan sille ketjujen kestävän.
Saatuaan varmuuden tästä asianhaarasta ja lisäksi vielä ketjujen
pituudesta, mikä oli lähes pari metriä, se alkoi nyt tunnustella niitä
tarkasti kuonoin ja hampain, pitäen niitä maassa etukäpäliensä välissä
ja tutkistellen jokaista silmukkaa seinässä olevaan renkaaseen saakka.

Löytämättä virheen vikaa tai heikkoa kohtaa missään osassa tuota kylmää
terästä, joka teki pahaa ketun hampaille, se ryhtyi lähinnä kiskomaan
kaulanauhaa päänsä yli. Vetäytyen taaksepäin se ponnisteli ja kiskoi
kaikin voimin, mutta onnistui vain siten kuristamaan itseänsä, kunnes
silmät ja kieli olivat ulkona päästä. Tämän jälkeen juolahti sen
mieleen muisto isosta ilveksestä, joka ansassa tukehtui, ja se pysähtyi
paikalla läähättäen ja haukkoen ilmaa.

Niin pian kuin kettu oli tointunut tästä pakokauhun puuskasta ja taas
hengitti ihan rauhallisesti, iski uusi ajatus sen aivoihin. Pilttuun
nurkassa oli kasa akanoita ja hienoja olkia sekä pari heinätukkoa.
Näihin se huolellisesti peitti löysän osan ketjuja, ja työn tehtyään
hiipi hiljaa pois, uskoen jättäneensä itsepintaisen kiduttajansa sinne.
Mutta nähtyään tuon käärmemäisen esineen hellittämättä sukeltavan
piilostaan esille ja tuntien sen vieläkin kerran lujasti kiskaisevan
kaulasta se näytti huomaavan yrityksensä järjettömyyden. Muutamiksi
minuuteiksi se istahti takakintuilleen pohtimaan. Huomatessaan, ettei
tällä kertaa mitään muuta voinut tehdä, se sitten kiertyi kerälle
nurkkaan ja paneutui päättävästi nukkumaan.

Kun Poika tavallista varhaisemmin aamusella tuli talliin mukanaan
vesiastia ja houkuttelevan näköinen palanen punertavaa, tuoretta lihaa,
loi Punakettu häneen pitkän, sanomatonta halveksumista ilmaisevan
katseen, vetäytyi arvokkaasti soppeensa ja jätti käynnin päättäväisesti
huomioonottamatta. Se oli nälissään ja kovin janoissaan, mutta vihatun
vieraan läsnä ollessa se pilkallisesti jätti näyttämättä kumpaakaan
niistä tarpeista. Pojan tullessa liian lähelle se näytti hänelle
valkoisia hampaitaan, ja tumma, leimuavan vihreä väri tuli sen
silmiin, jotka olivat melkein hämärät, ja näytti kuin koko silmäterää
olisi verhonnut kalvo. Tämä oli merkki, joka sanoi: "Pysy poissa!"
Ja ymmärtäen sen varsin hyvin Poika totteli. Heti hänen poistuttuaan
Punakettu latki ahnaasti veden ja kävi raa'an lihan kimppuun. Ei se
suinkaan aikonut tappaa itseään nälkään, mutta ei myöskään suostunut
antamaan Pojalle tyydytystä nähdä syöntiään.

Ja nyt alkoi onnettomalle vangille neljän viikon yksitoikkoinen, turha
odotus. Kahdesti päivässä, varhain aamulla ja heti hämärän tultua sillä
oli tapana käydä läpi pakoyrityksensä, tunnustella ketjuja rengas
renkaalta ja kätkeä ne toivehikkaasti akanoihin. Mutta yritystä kiskoa
kaulanauhaa päänsä yli se ei milloinkaan uudistanut, niin suuresti se
pelkäsi tukehtumista.

Sillä välin Poika pyrki uupumatta saavuttamaan komean vankinsa
luottamuksen: herkkupaloja syötäväksi, raitista vettä kahdesti
päivässä, lempeää puhelua ja hiljaisia, vähittäisiä lähenemisyrityksiä
-- kaikkea koetettiin uskollisesti ja varovaisesti, mutta tuiki
turhaan. Punaketun silmien pilkallinen ilme oli kuukauden lopussa
yhtä selvä ja järkähtämätön kuin ennenkin, sen tuima silmäys yhtä
viheriänuhkaava ja sen hampaat yhtä leppymättömästi paljastetut,
milloin vanginvartija vain tuli liian lähelle. Silloin Poika isänsä
neuvosta vaikkakin vastahakoisesti päätti, että kesytön vanki oli
myytävä.

Tähän aikaan -- sillä Punaketun maine ja juttu sen vangitsemisesta oli
levinnyt laajalti Ringwaakin ympäristöjen ulkopuolellekin -- ilmestyi
hyvinpukeutunut muukalainen asutukselle ja pyysi nähdä kuuluisaa
kettua. Poika suoritti ylpeästi isännän velvollisuudet ja tunnusti
pahoilla mielin kykenemättömyytensä kesyttämään kaunista ja ovelaa
elukkaa. Vieras pyysi heti saada ostaa sen.

"Mitä varten te sitä haluatte?" kysyi Poika epäilevänä.

Vieras silmäili häntä tarkkaan, ennen kuin vastasi, ja ymmärsi jotakin
hänen käytöksestään.

"Myydäkseni sen johonkin isoon eläintarhaan", vastasi hän kevyesti,
"missä sen arvo täysin oivalletaan". Suuresti tyyntyneenä Poika myöntyi
paikalla ja pisti taskuunsa hinnan, joka meni yli hänen hurjimpienkin
toiveittensa. Mutta jos hän olisi tietänyt ostajan todellisen
tarkoituksen, olisi hän harmistuneena evännyt kuinka korkean hinnan
tahansa ja luottanut lisäksi Jabe Smithin tukeen asiassa. Punakettu
oli suunniteltu, ei mihinkään loistavaan eläintarhaan, missä se tosin
olisi vanki, mutta hemmoiteltu ja ihailtu, vaan erään metsästysseuran
riistasta tyhjälle rauhoitusalueelle kauempana etelässä olevaan
valtioon, missä sen voiman ja oveluuden toivottiin suovan tavatonta
huvitusta, ennen kuin koirat lopullisesti repisivät sen kappaleiksi.

Jabe Smith samoin kuin Poikakin tunsi luontaista kauhua sellaista
ketunajoa kohtaan, joka suoritettiin pelkän huvin vuoksi, ja se
tuntui heistä säännöstellyltä ja pitkäaikaiselta kidutukselta. On
kuitenkin todennäköistä, että jos he olisivat kyselleet Punaketun omia
toivomuksia, niin tuo itsepäinen ja kesyttämätön eläin olisi lähtenyt
muukalaisen mukana, valiten vieraat lymypaikat kaikkine räikeine
ja pelottavine vaaroineen mieluummin kuin eläintarhan toivottoman
turvallisuuden.

Itsekukin oli nyt kuitenkin mielissään. Pojalla ja Jabella oli rahansa,
ja Punakettu reiällisessä, lujassa korissaan iloitsi jokaisesta
muutoksesta, joka tiesi poispääsyä synkästä tallin nurkasta. Vaihtelun
tullen saattoi koitua hyvä tilaisuuskin, ja saisihan ainakin kerran
vielä liikkua auringonvalossa ja ilmassa. Matka Ringwaakin asutuksilta
lähimmälle rautatieasemalle teki noin viisitoista mailia, joka
suoritettiin nopeakulkuisissa, postia kuljettavissa avonaisissa
vankkureissa. Kori, jossa kovaonninen Punakettu oli, köytettiin
lujasti muutamien raskaiden laatikkojen päälle, joten se saattoi nähdä
kirkasvärisen, ruosteenkarvaisen ja tummanpunaisen maiseman, josta
juuri parhaillaan tehtiin lähtöä. Kettu oli kerälle kiertyneenä korin
pohjalla, ja sen valppaat silmät tuijottivat älykkäinä ristikkojen
lomitse, jättämättä mitään huomaamatta, mutta lainkaan ilmaisematta
tunteita, jotka liikkuivat niiden kirkkaan ja syvän katseen takana.

Jonkin matkaa tie kulki läpi tuttujen metsien ja peltojen. Sitten
ympäristö muuttui oudoksi, mutta vanhan Ringwaakin korkealle kohoava
huippu, joka ketun koko elämänajan oli ollut sen rajamerkkinä, pysyi
näkyvissä. Sitten vankkurit saapuivat jyrkän harjun huipulle ja
laskeutuivat Ottanoonsiksen jylhään erämaalakeuteen, jolloin Ringwaak
peittyi näkyvistä.

Punakettu tunsi nyt ensimmäistä kertaa olevansa ventovieras ja
maanpakolainen. Kun graniittikalliot ja hintelät, valkoiset koivut
ja tummat kuusitäplät ja alastomat, synkät, kuolleet puunrungot
sulkivat kapean tien keskellensä, tunsi vangittu eläin ensimmäisen
kerran menettäneensä vanhan vuorijonon ja mäenrinteellä sijaitsevan
pesän ja hennon, punaisen puolisonsa. Usko omaan älyyn katosi siltä
hetkeksi, ja se painoi kuononsa epätoivoisena käpäliensä väliin.
Vangista ja tuskinpa vähemmin hyvinpuetusta muukalaisesta, joka istui
penkillä ajurin vieressä, tuntui matka loputtoman pitkältä, kunnes
vihdoin saavuttiin yksinäiselle, pienelle takalistoasemalle; se oli
vain punaiseksi maalattu vaja, jonka lähellä oli korkea vesisäiliö.
Täällä muukalainen juotti Punakettua ja antoi sille aimo möhkäleen
tuoretta lihaa nautittavaksi, mutta ei yrittänytkään kehittää sen
hyväntahtoisuutta. Hän ei Pojan tavoin halunnut hillitä tai masentaa
ketun rajua luontoa.

Vihdoin tunnin odotuksen perästä juna saapui rämisten ja puhisten
raiteita myöten, ja Punakettu peräytyi asemasillalla korinsa seinää
vasten pullistunein silmin, kuvitellen mielessään, että maailmanloppu
oli yllättänyt. Kun äänekäs hirviö oli sivuuttanut sen ja pysähtynyt
ja kettu huomasi vielä olevansa elossa, värisi se niin, että tuskin
voi pysyä seisaallaan. Vähäarvoiselta tuntui se seikka, että kori
työnnettiin erääseen hirviön osaan ja sitä kiidätettiin pois mieltä
jännittävällä nopeudella, hämmentävä jyrinä korvissaan. Vasta lähemmäs
päivän matkustettuaan kettu saattoi pakottautua syömään tai juomaan.
Vähä vähältä se sitten, nähdessään ihmisten ympärillään elävän ja
olevan tyytyväisiä näyttämättä lainkaan pelkäävän hirviötä, se sai
takaisin tyyneytensä ja entisen rohkeutensa.

Tämä kehitys vei siltä runsaan toisen vuorokauden, ja silloin, juuri
kun kettu alkoi tuntea olevansa tilanteen herra, juna pysähtyi
pitkäksi aikaa ja kori nostettiin ulos vaunusta. Jälleen se asetettiin
vankkureihin ja vietiin ensin halki seudun, joka oli täynnänsä taloja,
tiheässä kuin puut metsässä, sitten miellyttävän maan läpi, missä
oli maatiloiksi laajenevia puutarhoja, ja lopuksi tie vei karumpaan
seutuun, jossa oli laidunmaita, rämeitä ja tiheämetsäisiä kukkuloita.
Pian vankkurit pysähtyivät matalan, punaisen rakennuksen eteen, jossa
oli laajat kylkirakennukset ja jonka tilavalla kuistilla maleksi
miehiä, satuloitujen hevosten seistessä portaiden edessä.

Täällä nostettiin kori alas, ja muukalainen alkoi innostuneesti
osoitella Punaketun kauneutta ja huomattavuuksia miesryhmälle, joka
oli tullut paikalle tutkimaan kuuluisaa saalista. Heidän ihailunsa oli
rajaton.

"Jos sillä on voimaa kauneuden verraksi", sanoi eräs, "niin se juoksee
nopeammin kuin mihin 'Merrybrookit' milloinkaan ovat tottuneet".

"Katsokaahan tuota rauhallista ja ovelaa silmää!" huomautti toinen. "On
sillä aivoja. Luulenpa sen toimittavan meille useamman kuin yhden ajon
ennen kuin tuo muhkea häntä riippuu seinällä!"

"Minä melkein sydämessäni toivon, että se puijaisi meitä
pahanpäiväisesti", huusi kolmas. Mutta tällainen typeränsuopea tunne
nosti sellaisen vastustuksen myrskyn, että mies kiiruhti lisäämään:
"Tarkoitan tietysti, että olisi tärkeätä meidän ketturodullemme ja
siksi myös seurallemme ja urheilulle yleensä, että tämä kettulurjus
saisi oivan tilaisuuden rotunsa levittämiseen." Ehdotus sai joitakin
kannattajia, jotka esittivät, että Punakettua pidettäisiin siitosta
varten, mutta kun oli suunniteltu suurta metsästysseuran kokousta
seuraavaksi tiistaiksi, juuri neljän päivän perästä, niin enemmistö
päätti antaa tulevaisuuden pitää huolta itsestään. Merrybrook-koirien
viime ajo oli ollut hiukan epäonnistunut, ja nyt he eivät tietäneet,
tokko alueen lymypaikoissa vielä oli joku kettu. He halusivat joka
tapauksessa vielä yhtä kunnon ajoa, ja tässä nähtävästi oli otus, joka
sen heille soisi.

Metsästyspaviljongin edessä leviävän ruohokentän keskelle asetettiin
kori syrjälleen ja kansi otettiin pois. Samassa hetkessä Punakettu
hypähti esiin kuin metallijousen laukaisemana. Aivan sen edessä aukeni
laaja sileä keto, joka vei vaahtera- ja kastanjalehtoon. Mutta tietä
pitkin tultaessa Punakettu oli huomannut talon toisella puolella
laajalti viljelemätöntä maata, metsäistä ja pensasten peittämää. Tuolla
liian silmiin pistävällä vapauden tiellä se vainusi ansaa. Samalla
hetkellä, jolloin sen jalat koskettivat lujaa maata, se mutkitteli
suoraan taaksepäin katselijoita kohden, livahti sievästi erään
miehen säärien välistä, lähimmän hevosen vatsan alitse, suunnattoman
rododendronryhmän taakse tien poikki -- ja katosi, ennenkuin kukaan
ennätti muuta kuin katsoa töllistellä.

Muukalainen, joka oli tuonut Punaketun, säteili ylpeydestä.

"Oletteko koskaan nähneet moista vauhtia?" huudahti muuan.

"Ja moista rohkeutta?" lisäsi toinen.

"Sepä oiva otus, Mack!" huudahtivat monet yhtaikaa.

"Jos sillä on vähääkään onnea", huomautti ketun ensimmäinen puolustaja
kuivasti, "niin meidän ketturotumme saattavat sittenkin tulla
paremmiksi!"




18. luku

HELEÄSTI HAUKKUVA KOIRAPARVI


Uusi maa, johon Punakettu nyt huomasi joutuneensa, miellytti sitä
suuresti, ja sen veri virtaili rajusti takaisinsaadun vapauden
sulotunteen vallassa. Sillä ei ollut syytä kaivata karua Pohjolaansa ja
Ringwaakin laajoja metsiä. Täällä oli tiheitä lymypaikkoja, suoalueita,
pitkiä, joskin kapeita metsäisiä taipaleita, joilla eräänlainen jäykkä,
juhlallisen pysty seetripuu kasvoi ketulle rakkaan kuusen ja männyn
sijalla, kirkkaan vihreitä niittyjä, joita kiviaidat ympäröivät, ja
kivikkoisia, huonosti hoidettuja laidunmaita riukuaitoineen, jotka
muistuttivat ketulle kotia.

Siellä täällä kohosi tasaiselta maalta jyrkkä, kivinen kumpu,
jolla kasvoi tiheässä puita, monet niistä Punaketulle vieraita. Ja
siellä täällä luikerteli puro, kaita, mutta syvänlainen, laajeni
lammikoksi, joka toi sen mieleen suuren villihanhiparven. Korkeimman
kummun harjalla sijaitsevalta kiveltä se näki, että tätä hänen uutta
miellyttävää piiriänsä melkein joka puolelta ympäröivät asutukset ja
savuiset kylät. Mutta näiden takana, pohjoista ja länttä kohti, levisi
purppuranpunainen vuorimuuri, joka oli yhtä jylhän näköinen kuin
ketun oma Ringwaak. Sen teki melkein mieli lähteä näitä vuoria kohti
heti paikalla, se kun ei oikein pitänyt sivistysvyöstä, jonka näki
ympärillään.

Mutta se oli vain ohimenevä oikku. Muuta vikaa se ei huomannut
nykyisessä alueessaan. Riistaa oli runsaasti, ja kuta enemmän se
samoili, tutkien noita erilaisia lymypaikkoja, sitä enemmän se niistä
piti. Ennen kuin ne olivat kolmea päivää olleet ketun hallussa, tunsi
se ne läpikotaisin. Läheisyydessä ei näyttänyt olevan mitään toimivia
vihollisia, ja miehet, joiden se näki maleksivan metsästyspaviljongin
kuistilla alueensa ulkoliepeellä, eivät todennäköisesti tuottaisi
hänelle mitään harmia.

Neljännen päivän aamuna kettu kuitenkin hämmästyksekseen huomasi
paviljongin edustalla hälyä ja puuhaa. Kumpunsa harjalta se ihmetteli
helakanpunaisiin takkeihin pukeutuneita ratsastajia, jotka nopeasti
kokoontuivat, niiden joukossa siellä täällä hoikempi, tumma hahmo,
joka salaperäisesti näytti asettuvan kiinni ratsuhevosen selän
laitaan. Mutta Punaketun mielenkiinto muuttui äkisti peloksi, kun se
näki koiraparven, ehkä kymmenen tai kaksitoista luvultaan (eihän se
laskea osannut), tulevan ylös paviljongin takaista mäkeä. Nämä koirat
muistuttivat hyvin suuresti takaliston ruskeaa sekasikiötä, jonka kettu
niin usein oli viekkaudella voittanut ja juoksussa jälkeensä jättänyt.

Punakettu käsitti nyt, mitä olivat nuo pahaenteiset, haukkuvat äänet,
jotka se useita kertoja etäältä oli kuullut, ja sekunnissa se oivalsi,
että nyt oli leikittävä vanha leikki uudella tavalla. Hän se itse oli
eikä kukaan muu, jota koko tämä homma tarkoitti. Tuokioksi sen mieli
masentui ja häntä painui alas. Mutta sitten luottamus palasi. Se istui
suorana, korvat eloisasti pystyssä ja pää kallellaan entiseen tapaansa,
silmäillen ovelasti ja puolittain pilkallisesti noita huolellisia
valmisteluja, joita hänen varalleen tehtiin. Sitten se livahti alas
vahtitornistaan ja lähti keskelle vaikeapääsyisintä rämettä.

Oli kuitenkin yksi asia, jota Punakettu oveluudestaan huolimatta ei
oivaltanut, se nimittäin, että koirien harjoittaja tiesi yhtä ja
toista ketuista. Hän tiesi, että tuo kivi kummun harjalla oli juuri
senlaatuinen paikka, jonka vieras kettu, jos oli ovela, todennäköisesti
valitsisi tähystyspaikakseen, kun oli tekeillä jotakin tavatonta. Hän
suuntasi sen tähden ajon sinne ja pani koiraparven juoksemaan oikopäätä
sitä kohti, toivoen tosiaan heti löytävänsä ketun. Tuore haju löytyi
tietysti melkein paikalla. Ja uljas koiralauma ryntäsi eteenpäin
äänekkäästi kuorossa haukkuen, pää ylhäällä ja takaruumis alhaalla
vainuten hajua ilmasta, oikopäätä rämettä kohti, koko metsästysseurue
perässään.

Se, mitä Punakettu ennenkin oli kuullut, oli yhden ajokoiran ääni,
johon sekaantui ärtyisän sekarotuisen luskutus. Syvä, kellonheleä
kuoro, joka nyt sen korviin sattui, ilmoitti sille varoittaen, että
tuolta tulossa oleva hätyyttäjä oli ihan uusi ja sangen pulmallinen.
Jotta osaisi sen vastaanottaa, se tunsi tarvitsevansa tietää siitä
enemmän kuin tiesi. Tekemättä enää solmuja suohon koirien avattaviksi
se livahti suon takimmaiselle reunalle, juoksi vinhasti puolentoista
mailin verran suoraan eteenpäin rosoisimpia paikkoja pitkin ja
mutkitteli sitten takaisin, tehden suuren kierron sekä kiipesi viimein
toiselle kummulle havaintoja tekemään.

Niin tavaton oli sen nopeus ollut, että se ennätti nähdä alapuolellaan
jo poikki niittyviilloksen juoksevan koiralauman, joka juuri oli
sukeltanut suosta esiin, sekä koreavärisen metsästysseurueen tulevan
koirien jäljestä ympäri rämeen reunoja. Se katseli tätä kaikkea mitä
suurimman mielenkiinnon vallassa. Se ihmetteli tuskaa tuntien noiden
mustien ja nahanväristen koirien nopeutta, jotka juoksivat niin
lähekkäin toisiansa ja näyttivät niin hyvästi tietävän mitä aikoivat.

Vielä enemmän se ihmetteli ihmisiä hevosten selässä, jotka nopeasti
seurasivat koiralaumaa. Se oli nähnyt vaivaa punoakseen tielle
kaikki mahdolliset esteet -- jokaisen korkean kiviaidan, jokaisen
kiemurtelevan aidan, jokaisen ojan ja rämeen, jokaisen polveilevan
puron kiemuran. Nämä eivät sille, keveän ketterä ja sitkeä kun oli,
merkinneet mitään. Mutta ketun mielen täytti kummastus nähdessään sen
tavan, millä ihmisolennot -- nuo hennot, tummat hevosten selässä,
samoin kuin nuo punaisetkin, jotka ratsastivat tavalliseen tapaan --
kulkivat urheasti yli esteiden.

Jotkut tosin astuivat maahan esteen tullen ja toiset poikkesivat
syrjään yhtyäkseen myöhemmin taas metsästykseen, mutta useimmat
pysyttelivät koirien mukana, kulkien suoraan eteenpäin, suoriutuen
pukinhypyillä muutamista vähäpätöisistä esteistä, mutta toisista taas
suurenmoisin, korkealle kantavin loikkauksin. Punaketun mielestä
nämä ihmisolennot erosivat suuresti hänen ennestään tuntemistaan
-- Jabe Smithistä ja Pojasta sekä pitkäkoipisista, kömpelöistä,
välinpitämättömistä maanviljelijöistä.

Se syventyi siinä määrin uteliaisuutensa tyydyttämiseen, että oli
unohtaa sen tärkeän osan, jota itse näytteli tässä pelissä, ja
ennen kuin kettu tiesikään, oli haukkuva koiraparvi melkein hänen
kintereillään. Punakettu kiiti alas kummun tiheintä puolta ja juoksi
voimainsa takaa aukeaman yli -- mutta se ei ennättänyt niin pian, että
olisi voinut pysyttäytyä näkymättömissä. Äänekäs voitonriemun huudahdus
pääsi metsästysseurueelta, ja koirat lähetettiin oikopäätä pellon
poikki, joten niiltä säästyi paljon aikaa ja matkaa.

Vauhti, jonka Punakettu nyt otti, oli kerrassaan suurenmoinen
kaikkien niiden mielestä, joilla oli onni se nähdä. Mutta kun pitkät
vankeusviikot olivat heikentäneet sitä, maksoi se sille liian paljon.
Se juoksi yhä suoraan eteenpäin läpi läheisen siimeksen, yli seuraavan
aukeaman ja leveän leppäsuovyön keskitse. Mutta kun se seuraavan kerran
ilmestyi näkyviin, niin se, joka olisi ollut lähellä näkemässä, olisi
huomannut, että häntä riippui masentuneena ja kirkas sievä turkki oli
märkyydestä tumma. Kettu pysähtyi tuokioksi vetämään hiukan henkeä;
sitten se ryhtyi koettamaan muutamia vanhoja kepposiansa.

Kaatunutta nuorta koivua myöten kettu meni puron poikki ja juoksi
parikymmentä metriä vastavirtaan. Sitten, vaikka niin vihasikin
jalkojen kastumista, se palasi samaa tietä vedessä, lähellä rantaa,
virtaa alas kenties viidenkymmenen metrin päähän. Täten se mielestään
saisi runsaasti aikaa hengähtää ja tarpeen vaatiessa alkaa leikin
vaikka uudestaan. Mutta helisevä haukunta kuului jälleen läheltä
takaapäin. Kettu ravasi leppäsuon etäisimpään kolkkaan, hankkien
siten itselleen ovelasti tilaisuuden nopeasti ja salaa kiitää poikki
niittyjen seuraavaan piilopaikkaan, ja livahti rohkeasti eteenpäin.
Ketun kauhuksi oli siellä ratsain joukko noita punapukuisia miehiä,
jotka nähtävästi odottelivat häntä. Heidän hirmuisen huutonsa
kajahtaessa se tiesi kaikkien noiden huolellisten puuhiensa menneen
hukkaan -- ja hyvin paljon kallista aikaa oli tullut tuhlatuksi.

Hetkisen Punakettu epäröi, aikoen kääntyä takaisin. Mutta takaa-ajavien
koirien haukunta kuului jo leppäsuolta. Ponnistellen tarmoaan se
ryntäsi suoraa päätä ratsumiesjoukon läpi -- joka osoitti myrskyistä
suosiotaan äänekkäin huudoin -- ja juoksi lähimpään metsäsarkaan.

Päästyään sinne ja leppoisten varjojen kerran vielä suojatessa se
tiesi, ettei saanut pysähtyä, vaikka sydän uhkasi haljeta. Se pelkäsi
enempää koetella vanhoja juoniansa näitä uusia ja liian lukuisia
vihollisia vastaan. Se vain juoksi suoraan eteenpäin uskoen keksivänsä
jonkun uuden keinon ahdingosta päästäkseen.

Koirat ärhentelivät nyt vähemmän, sillä ne eivät hengästykseltä saaneet
haukutuksi. Ja se vähän rohkaisi kettua. Läpi viidakkojen se livisti,
yli pienen laitumen, jossa ei ollut mitään paon mahdollisuutta.
Laidunta ympäröi etäämpänä paksu kiviaita, joka ulottui niin pitkälle
kuin kettu saattoi nähdä molempiin suuntiin Ketulla ei ollut
vähintäkään aavistusta, mitä aidan toisella puolen oli. Mutta olipa
siellä mitä tahansa, ei se varmastikaan voinut olla pahempaa kuin se,
mitä oli tällä puolen. Sillä oli tuskin kylliksi voimaa hyppäykseen,
kun se yritti aidan harjalle ja putosi alas toiselle puolen.




19. luku

VOITTO


Punakettu huomasi nyt olevansa pölyisellä tiellä, joka kierteli
kummallakin puolella kohoavien kiviaitojen ja Lombardian-poppeleitten
jäykän jonon välitse. Se juoksi eteenpäin noin kaksikymmentä metriä
pitkin tien keskikohtaa, kun se tiesi, ettei haju tarttuisi kuivaan,
kovaan maahan. Silloin se kuuli laiskasti hölkyttelevän valjakon
lähestyvän ja piiloutui korkeiden puiden suojaan, antaakseen valjakon
mennä ohi. Ketun kieli riippui pitkällä suusta. Se oli nyt jo aivan
näännyksissä. Koiraparven äänet se kuuli laitumen takaisesta metsästä.

Pian ilmestyivät tienmutkasta isot, jykevät maalaisvankkurit kahden
hevosen vetäminä ja ajaja puolinukuksissa penkillään. Tilavissa
vankkureissa oli laatikkoja, tynnyri, viljanpohtamiskone, muutamia
ruokasäkkejä, kimppu kuivaa, suolaista turskaa ja pakka jonkinlaista
karkeaa kangasta. Näky muistutti Punaketun mieleen ne tavarat, jotka
olivat seuranneet hänen korinsa mukana matkalla takalistoasutukselta
asemalle. Niissä vankkureissa hän oli ollut turvassa. Miksi ei
näissäkin? Ei ollut aikaa epäröintiin. Koirain äänet kuuluivat jo
meluten aukealla laidunmaalla. Äänetön loikkaus vankkureiden kulkiessa
ohi -- ja se oli kiivennyt pehmeästi vankkureiden perälaudan yli ja
kiertynyt kerälle pohdinkoneen alle, erään ruokasäkin taakse pois
näkyvistä.

Ennen kuin kaksi minuuttia oli kulunut, saapuivat koirat tölmäten
yli aidan tielle. Viidenkymmenen metrin päässä piilopaikassaan
Punakettu kuuli äkillisen muutoksen niiden äänissä, kun ne huomasivat
erehtyneensä. Kierrellen, kaarrellen, juosten edestakaisin ja yli aidan
toiselle puolelle, ne etsivät kadonneita jälkiä, vikisten hämmentyneen
pettymyksen vallassa. Tässä oli jälki, kevyt, mutta varma, keskellä
tietä. Ja tähän se loppui, ikään kuin Punakettu olisi saanut siivet
ja hypännyt ilmaan. Koirat, jotka tunsivat hyvin kettujen kepposet,
hajaantuivat nyt ja muutamat juoksivat yhtäälle, toiset toisaalle,
molempien aitojen harjaa pitkin ja myös etäisemmän aidan suuntaisesti.
Tällä tavoin niiden olisi lopulta varmasti pitänyt löytää jäljet --
mutta toiveessaan pettyneet koirat valtasi hämmästys.

Pian metsästysseurue tuli kiirehtien ja hyvin kiihtyneenä paikalle.
Jotkut ylistivät otuksen oveluutta, toiset sadattelivat koirien
typeryyttä, ja ihmettelevä puheensorina kävi yhä kovemmaksi. Mutta
sillä välin Punakettu, pieneksi keräksi kiertyneenä kulkeutui
viskuukoneen alla yhä edemmäs pois turman tieltä, joka oli ollut hänet
saavuttamaisillaan. Ja vihdoin nuo pahaenteiset äänet häipyivät hänen
korvistaan. Vielä kerran ketun kohtalo ja äly olivat yhdessä toimien
pelastaneet hänet.

Nelisen tuntia isot vankkurit kulkivat rämisten ja täristen eteenpäin
kiirettä pitämättä. Ja kaiken aikaa Punakettu makasi aivan hiljaa
kooten voimia. Se tahtoi päästä niin loitos kuin suinkin taitavasta
koiralaumasta ja hirmuisista helakanpunaisista metsästäjistä.
Lopuksi kuitenkin vankkurit seisahtuivat ja ajaja astui raskaasti
maahan. Kuullessaan hänen ryhtyvän hevosia irroittamaan -- toimitus,
jota se usein oli katsellut entisestä piilopaikastaan jollakin
syrjäisellä pellolla -- Punakettu kurkisti varovasti ulos. Se huomasi
vankkureiden seisovan keskellä avaraa, hyvin hoidettua karjapihaa.
Mutta noin kahdenkymmenen askeleen päässä oli puutarha, missä kasvoi
taajassa pensaita ja korkeita, puoleksi kuihtuneita kasveja -- ja
puutarhan takana se näki metsäsaran. Siellä olisi helposti saatavissa
lymypaikkoja. Hiljaa kettu pudottautui vankkurien perälaudalta. Ajaja,
iso mies, jolla oli hiekanvärinen parta ja leveälierinen olkihattu
päässä, sattui samalla hetkellä kääntämään päänsä ja nähdessään,
minkälaista matkustajaa oli kuljettanut, hän hämmästyksissään päästi
suustaan karkean kirouksen. Seuraavassa hetkessä Punakettu oli kadonnut.

Juostuaan puutarhan viinimarjapensaiden ja korkeiden koiruohoryhmien
läpi se pian saapui puiden luo, jotka muodostivatkin vain kaitaisen
metsävyön. Tämän takana oli aukea laidunkenttä, täynnä pieniä mäkiä
ja kumpuja, siellä täällä punaista, kaikessa rauhassa syövää karjaa.
Hyvin lähellä, aivan vastapäätä, laidunmaan toisella puolen Punakettu
näki kuitenkin vuoria. Niillä oli rosoiset, kallioiset hartiat, ja
mäntymetsä teki ne tummiksi -- hyvin tummiksi ja turvaisen näköisiksi.
Ja siellä, niin sanoi ketun sydän, oli se paikka, missä hänen piti
olla. Mutta niiden ja laidunmaan välissä oli hajanainen kylä, täynnä
vaaroja.

Hyvin varovaisena kettu kaarteli pellonliepeitä pitkin, peläten
näyttäytyä avoimella paikalla. Yksi tuosta punaisesta karjasta
huomasi sen kuitenkin ja tuijotti siihen harmistuneena, kunnes kaikki
muutkin kääntyivät ja tekivät samoin, laskien sarvensa maata kohden
ja vihamielisesti hiljaa äännähdellen. Tällaista huomaavaisuutta
Punakettu ei suinkaan halunnut, joten se heti suuttuneena peräytyi
metsään ja sivuutti siten laitumen. Sitten se tuli syvälle, rosoiselle
solalle, joka oli täynnä nuoria puita, rikkaruohoja ja villiviiniä
sekaisin. Ja sen toisella puolen oli kylän ensimmäinen talo. Tänne
kettu siis kätkeytyi ja makasi hiljaa, kunnes yö oli kunnollisesti
saapunut. Vihdoin, kun kylä oli käynyt hiljaiseksi ja useimmat
ikkunat pimenneet, kettu valmistautui matkalle, rohkeana mutta
varovaisena. Päästyään suoraan kylän läpi vievälle maantielle, joka
kulki samaan suuntaan, mihin kettukin halusi mennä, se seurasi tietä,
pysytellen sen keskivaiheilla, mihin haju ei tarttuisi. Kerran eräs
rakkikoira, joka tunsi kirpeän hajun tyynessä yöilmassa, hyökkäsi
ketun kimppuun vimmatusti haukkuen. Äänettömänä, mutta katkerana
kettu kuritti hyökkääjänsä niin kipeästi, että tämä pakeni takaisin
portaalleen äkäisesti luskuttaen. Mutta nyt rupesivat kaikki kylän
koirat haukkumaan, ja silloin Punakettu suuttuneena kiiti erästä kujaa
ylös, läpi puutarhan ja poikki takana olevien peltojen yhä pitäen
silmämääränänsä noita tummia vuorenhahmoja läntisellä taivaanrannalla.

Muutamissa minuuteissa kylän rakkien haukunta jäi jälkeen. Lopuksi
kettu meni matalan, solisevan puron yli, ja sitten alkoi maa kohota.
Kaikkialla ketun ympärillä oli villiä alusmetsää ja vanhoja puita,
ja pian se kapuili kivilohkareiden keskellä, jotka olivat terävämpiä
kuin kotoisen Ringwaakin kalliot ja kuin nurinniskoin sinne tänne
viskeltyjä. Vain kerran kettu pysähtyi -- kuultuaan jotakin pientä
vikinää puunjuurien keskeltä -- sen verran, että ehti siepata kiinni
metsähiiren, joka lievensi hänen pitkäaikaista nälkäänsä. Sitten
se ponnisteli eteenpäin yhä kiipeillen, kunnes se varhaisimmassa
harmaankeltaisessa läpikuultavassa päivänkoitossa saapui ulkonevalle
kallionkielekkeelle ja huomasi olevansa sydämensä toiveitten mukaisessa
erämaassa, mäkien ja kuilujen järeässä mylläkässä, minne koirat ja
helakanpunaiset metsästäjät eivät voineet päästä.