E-text prepared by Tuula Temonen and Tapio Riikonen



KARDINAALIN LAULU

Kertomus lintumaailmasta

Kirj.

GENE STRATTON-PORTER

Tekijän luvalla suomentanut

Heikki Impivaara





Hämeenlinnassa,
Arvi A. Karisto,
1917.




SISÄLLYS:

 1. "Hyvä miel'! Hyvä miel'!" ilakoi kardinaali.
 2. "Vesi vie! Vesi vie!" ennusti kardinaali.
 3. "Tuu liki! Tuu liki!" aneli kardinaali.
 4. "Rakas niin! Rakas niin!" äänteli kardinaali.
 5. "Kas siin'! Kas siin'!" luikkasi kardinaali.




Luettuna tämä luonnonelämän kuvaus saattanee yleisöllensä itsestään
selväksi, minkätähden rouva _Gene Sratton-Porterin_ tuotanto on
nyt otettu tekijän suosiollisella avulla järjestelmällisesti
suomennutettavaksi. Samalla ilmenee luonnolliseksi, että hänet ensin
esitellään nuorelle partioväelle toimitetussa lukemistosarjassa.

Aikalaisissamme ei ole monta henkisen työn edustajaa niin nopeaan ja
valtavaan menestykseen noussutta kuin tämä v. 1868 syntynyt amerikatar,
joka 18-vuotiaana meni kotiseudullaan Indianan valtiossa naimisiin
ja tähän päivään asti on elellyt samassa syrjäisessä ympäristössään.
Molemmat toiset kuuluisat amerikalaiset luonnonkuvaajat -- Seton ja
Roberts -- alottivat kirjailijauransa useita vuosia aikaisemmin,
mutta viime kehityksellään on rouva Stratton-Porter sivuuttanut
heidätkin yleisön suosiossa. Hänen teoksiansa on alkukielellä myyty
toistakymmentä miljoonaa kappaletta, ja käännöksinäkin niistä on
kaikkialla otettu useita painoksia.

Tämä kaikesta sielustaan luontoon eläytynyt lahjakas ja henkevä
nainen on myös taiteilijatar, hänkin, -- etevä valokuvaaja ja
piirustaja. Hänen enemmän kaunokirjallisiksi laaditut teoksensa,
varsinaiset yleisönromaaninsa, ilmestyvät alkuperäisessä kuvituksessaan
suomeksikin; suoranaisemmat luonnontieteelliset kuvaukset taasen
on järjestetty huokeahintaisempaan asuun "Partiolaisen kirjastoa"
varten. Koko tuotannon pohjana -- siitä asti kun "Kardinaalin
laulu" ensimäisenä ilmestyi v. 1902 -- on se elinikäinen innostunut
tutkistelu, jonka piiriksi kirjailijatar varhaisessa nuoruudessaan
omaksui Limberlostin rämealueen kotivaltionsa koilliskolkalla; sen
vaihtelevaa laatua hän kuvailee yksityiskohtaisesti "Limberlostin
yöperhosissa", johon suomalainen partioväki voi aikanaan tutustua.

Koko partioliike on vain yhtenä toiminnan tuloksena siitä yleisestä
suuresta herätevirtauksesta, joka sai alkunsa luonnontieteen
elpymisestä Darwinin järjestelmällisen elämäntyön perusteella.
Baden-Powellin järjestöaate liittyy mitä likeisimmin siihen uuteen
ymmärtäväiseen suhtautumiseen, joka viime aikoina on muodostunut
henkisesti jalostuvan ihmisen kannaksi muuhun luomakuntaan nähden.
Mutta rouva Stratton-Porterin pääasiallisesti luonnontieteellisetkin
kuvaukset saavuttavat suosiota kaiken kehittyneen yleisön taholla,
joskin ne on katsottu parhaiten soveltuviksi tähän erityiseen
valikoimaan; aikaihmisiksi varttuessaan nuoret partiolukijat taas
mielellään jatkanevat seurusteluansa tämän herttaisen oppaan parissa,
hänen valoisien, kauniiden romaaniensa välityksellä, jotka pelkästään
kaunokirjallisen tyylin kannalta arvostellen eivät ole taiteen
korkeimpia tuotteita, mutta sisällöllään avaavat ihasteltavaksi uuden
maailman.

V. H.-A.




1. luku.


"Hyvä miel'! Hyvä miel'!" ilakoi kardinaali.


Hän kiiti halki appelsiinitarhan etsien etanoita aamiaisekseen ja
kiikkui silloin tällöin oksilla ja kaiutti rohkaisevan sanansa
ihmisille. Kardinaalilinnun laulu kumpusi iloa, sillä nyt oli hänen
juhlapäivänsä, hänen huvitteluaikansa. Koko eteläinen maailma oli
täynnänsä säteilevää päiväpaistetta, kirjavia kukkasia, hedelmäin
yltäkylläisyyttä, lukemattomia hyönteisiä, eikä ikänänsä mitään muuta
tekemistä kuin kylpeä, herkutella ja olla onnellinen. Eipä ihme, että
hänen laulunsa ennusti iloista mieltä vastaiseksi, sillä onnea oli
ollut hänen koko menneisyytensä.

Kardinaali oli vain suvikuntainen, mutta sittenkin heilui hänen
töyhtönsä korkeana, parta oli kähärä ja musta, ja kooltaan ja väriltään
hän oli sula kumma. Suvun johtajat, jotka olivat suorittaneet monta
vaellusta, näyttivät vähäisiltä hänen rinnallaan, ja sulkapuvut, joita
oli varistettu vuosi vuodelta, tuntuivat värittömiltä hänen asuunsa
verraten. Oli ikäänkuin sykkivä liekkisydän olisi lehahtanut ohi, kun
hän kiidälsi oranssitarhan läpi.

Viime keväänä se oli puhkaissut kuorensa tuolla pohjoisessa, lintujen
paratiisissa, Limberlostissa. Siellä on tuhansia aareja laajalti mustaa
räme- maata, jota kesän aurinko paahtaa ja talven lumi kattaa. Siellä
on synkkiä heteikköjä, pimeine vesineen, siellä laakson kaistaleita ja
ylänkösoita. Metsän jättiläiset tavoittavat siellä pilviä tahi makaavat
samettimaisen liman peitossa, riutuen päivän kirjaamissa lätäköissä,
mutta viidakko on melkein läpitunkematon.

Rämeikkö on kuin mikäkin iso linnuille laitettu ruokapöytä.
Villit viiniköynnökset kiipeilevät korkeimpain puitten latvaan,
päivänvarjon lailla aueten oksilla, ja niiden kiehkurantapaiset
liehuvat lonkerot keinuvat kuten silkkiripsut tuulten karkelossa.
Linnut laiskottelevat varjossa, kiskovat kuoria puista, keräilevät
kuivia kärhiä pesäaineksiksi ja herkuttelevat pistävän kirpeillä
hedelmillä. Ne kirkuvat parvissa metsäkirsikkapuitten oksilla ja
ahtavat kupunsa täyteen punaisia orapihlajanmarjoja, villiluumuja,
Amerikan melooneja, sinivatukoita ja hullumarjoja. Nevan partaalla
kasvavat lepät houkuttelevat parvia marjain etsintään, ja rämeen sarat
ja ruohot taipuvat maahan siementen metsästäjäin painosta. Mudassa
kihisee matoja; ja koko suo liekehtii kukkasista, jotka väreillään ja
tuoksuillaan viekottelevat hyönteisiä ja perhosia tuhansittain.

Villit varpustikat pöyhistelevät punassaan ja kullassaan puitten
latvoissa, ja kimalaiset ja kolibrit yksissä tuumin riistävät
kukkatorvista runsaat hunajat. Ilma villiluumujen ja orapihlajain
ympärillä väreilee miljoonain metsämehiläisten siipien liikkeestä,
ja hippikerttuset pitävät ylellisiä kemuja. Suon voimakkaat löyhkät
viettelevät hyönteisparvia ja kärpässiepot suikahtelevat yhtenä
vilinänä niitä takaa ajaessaan.

Jokaisessa ontossa puussa asustaa yökkösiirtola. Käärmeet paistattavat
päivää pensaikoissa. Veden väki jättää jälkeensä loistavakareisia
juovia, puikkelehtiessaan lampareitten poikki. Kilpikonnat vääntyvät
kömpelösti puunrungoilta alas. Sammakot tekevät soman ketteriä hyppyjä
lammikosta toiseen. Kaikkea, mikä synnyltänsä on tähän maankolkkaan
kuuluvaa -- maanalaista, ryömivätä tai siivekästä -- on tavattavana
Limberlostissa; mutta ennen kaikkea se on lintujen tyyssija.

Sievät kultarinta-kertut pesivät sen puitten latvoihin, mutta
punasilmäiset viheriävarpuset valitsevat asuntonsa alempaa. Siellä
pitävät kotia kellolinnut, peipposet ja rastaat. Mustiarastaita,
harakoita ja variksia asustaa siellä joukottain. Närhit ja kärpässiepot
torailevat herkeämättä, ja peukaloiset ylläpitävät loputonta
lörpötystä. Kuhankeittäjät riiputtavat pussinmuotoisia pesiään
oksilta ja tanagra-sirkkujen kera nokkivat suuhunsa silkkiäismarjoja
ja hyönteisiä. Illalla yöhaukat kiitävät ilmassa äänettömin siivin;
kehrääjälinnut puhkeavat valittavaan huutoon jatkaen sitä pitkälle
yöhön; ja pöllöt mässäävät kuunvalossa runsaine riistoinensa.
Aamuhämärissä punarinta-satakielet herättävät jokaisen uuden päivän
kaikuäänet kehoituksellansa: "Silmät auk! Silmät auk!" ja vähän
myöhemmin kiertävät isot mustat korppikotkat pilvimaiseman kautta
tahi liikkumattomina ilmassa kuin jäätyneet tahrapilkut vaanivat
Limberlostista ja ympäristöstä ruokaa ja ravintoa. Ruovonpäristäjän
kirkuna kaikuu kaiken päivää, mutta senkin voittaa sinihaikaran
repivä rääkynä, jolla se panee sammakkomaailman sydämet tärisemään:
sitävastoin päästää vain yksinäisiä huutoja harhaileva koskelo, joka
on eksynyt laumastaan matkalla pohjoiseen ja nyt täyttää rämeen
valittavilla äänillä.

Limberlostin puunlatvain lomitse puikkelehtii lintuja, joitten väri
on loisteliaampi kuin koreimman kukkasen, joka kohottaa kasvojansa
ilmaan ja valoon päin. Allikon liljat eivät ole niin valkoisia
kuin niissä kalastelevat haikarat. Paimenpiiskun varttunut verso
ei ole yhtä syvän värinen kuin sillä kiikuskelevan kuhankeittäjän
kullanhelakka rinta. Närhit ovat sinisemmät kuin vuohenmiekkatupsas,
jonka yläpuolella ne kinastelevat kurkkuäänillään. Peipposten purppura
on hienompi kuin anisruohon. Jokaista tulikukka-mätästä kohti, joka
lemuaa Limberlostissa, joku kardinaalilintu ylemmässä pensaassa hehkuu
sitäkin punaisempana. Niitä ei ehkä ole enempää kuin muita lintuja,
mutta niiden loistava väri ja pelkäämätön mielenlaatu, joka pitää niitä
alituisesti näkyvissä, synnyttää tällaisen otaksuman.

Kardinaali oli haudottu orjantappura- ja sinivatukkatiheikössä. Isä
oli sitkeä, vanha leskimies, jolla oli paljon kokemuksia ja pikainen
luonne. Hän oli Limberlostin kookkain ja kiistanhaluisin punavarpunen,
joka vastuksetta hallitsi kuninkaana heimoansa. Kärpässiepot,
kuningaslinnut [Tyrannus intrepidus -- pieni lintu Pohjois-Amerikassa,
rohkea hyökkäämään isompain (haukan ja kotkankin) kimppuun. Suom.] ja
lepinkäiset luovuttivat hänelle laajan liikkumisalan, eivätkä edes
aina toraisat närhit saaneet kylliksi rohkeutta vastustaakseen häntä.
Muutamia päiviä viime menetyksensä jälkeen näki hän hienon, täyteläisen
nuoren naaraan, joka niin kerrassaan kahlehti hänen katseensa, ettei
hän antanut sille pahaistakaan rauhaa, ennenkuin se salli hänen
hyväilyjänsä ja kantoi ensimäisen varvun villiin ruusupensaaseen.
Se oli perin ylpeä päästessään Limberlostin kuninkaan puolisoksi;
ja vaikka se sydämensä syvyyksissä hetkittäin tunsi pelkoa ylhäistä
herraansa kohtaan, ei se sitä näyttänyt, sillä olihan se soreavartinen
ja hienopukuinen lintu itsekin.

Se valitsi asuntonsa taiteilijan silmällä ja kokeneemman rakentajan
arvostelukyvyllä. Vaikeaksi kävisi käärmeitten ja oravain tunkea tuon
orjantappura-tiheikön läpi. Valkeat marjankukat olivat tuskin herenneet
houkuttelemasta puoleensa hyönteisparvea, kun jo ruusujen tuoksu kutsui
ne takaisin; niitten kuihduttua viehättävät isot marjat kypsyivät
ulottuville ja vetivät saalistajia luoksensa. Se rakensi tavallista
paljoa huolellisemmin. Se oli kaunis pesä, ei läheskään niin löyhä ja
vaappera kuin muitten heimolaisten yli koko nevan. Sillä oli ilmeisesti
tarkoitetta pikarin kuosia ja se oli todella sirosti sisustettu
pehmeillä saraheinän lehdillä. Mutta laskiessaan ensimäisen munansa
kardinaalikuningatar ainiaaksi voitti mainetta. Se oli kaunis, terve
lintu, jonka ensimäinen pesänrakentamisyritys täytti rakkaudella ja
onnella, ja niin kerrassaan voitti se itsensä tässä tilaisuudessa, että
sen oli vaikea saada ketään vakuutetuksi siitä, että tulos oli sen omaa
ansiota.

Sen oli tosiaan pakko nostaa nokkansa ja siipensä puolisoansa vastaan
tätä munaa puolustaakseen, sillä se oli niin tavattoman iso, että
kuningasta ei vähin vaivoin saatu vakuutetuksi siitä, ettei joku kehno
siivellisten suvun jäsen ollut luikahtanut pesään ja laskenut sitä
emon poissaollessa. Kuninkaasta tuntui varmalta, että munan juttu oli
jotenkuten nurinkurinen, ja hän tahtoi kierittää sen pesästä; mutta
kuningatar tunsi omansa ja taisteli uljaasti sitä puolustaen. Se
lisäsi edelleen heidän tulevaisuudentoiveitaan munimalla kolme uutta
munaa. Senpä jälkeen kuninkaassa kypsyi ajatus, että se oli erittäin
huomattava lintu, ja hän lensi tiehensä huvimatkalle; mutta kuningatar
painui hautomaan, iloisen uskon ja tyytyväisyyden täyttäessä sen mielen.

Kaikkina noina pitkinä päivinä, kun kuumuus kävi ankaraksi eikä
kuningas liikoja piitannut hänen ruokahalustaan tai mukavuudestaan, se
hoiteli noita neljää munaa vasten rintaansa ja odotti kärsivällisesti.
Iso muna oli sen aarre. Sitä se alituiseen hoivaili. Se käänteli sitä
monasti päivässä; ja aina tunsi se rintaansa vasten tuon erikoisen
puserruksen, joka erotti sen muista. Se oli tietystikin ensimäinen
kuoriutumaan, ja kuningatar tunsi saaneensa siinä kyllin, vaikka kaikki
muut menisivätkin hukkaan; sillä tämä muna piiskutti ihan kuuluvan
äänen, ja ennenkuin tuon ison terrakotta värisen ruumiin silkkiset
untuvat olivat edes oikein kuivuneet, nousi kardinaalinpoikanen koholle
ja vaati voimakkaasti ruokaa.

Kuningas tuli katsomaan sitä ja heti tunnusti alistuvansa. Hän oli
monen lupaavan kardinaalin isä, mutta ei ollut milloinkaan nähnyt
tämänkaltaista. Riemullisella ilakoimisellaan hän pani kaikki
Limberlostin kaiut kiirimään. Lakkaamatta hän pyydysteli kypsimpiä
marjoja ja siemeniä. Hän ahti ruokaa pienokaisen suuhun aamusta iltaan
eikä kertaakaan päässyt tuomaan ruokaa tapaamatta poikasta seisomassa
toisten päällä huutaen lisää. Kuningatar oli aivan yhtä ylpeä siitä
ja ihan yhtä hupsu sitä jumaloimaan, mutta se piti tarkkaa tiliä ja
antoi muille matoja kullekin vuoron perään. Ne olivat harvinaisen somia
poikasia, mutta mitä toiveita on somallakaan poikasella perheessä,
jossa on ihmelapsi? Kardinaali oli yhtä suuri kuin kaksi muuta
poikueesta ja niin punainen, että itsepä sen untuvatkin näyttivät
purppuralla punatuilta; sen pinta, vieläpä jalatkin olivat punaiset.

Hän oli ensimäinen kapuamaan pesän reunalle ja ensimäinen hypähtämään
puunoksalle. Hän yllätti vanhempansa löytämällä etanan ja teki ensi
lentonsa niin pitkän matkan päähän, että hänen jumaloiva emonsa sai
miltei kouristuksia pelätessään, etteivät vain hänen voimansa pettäisi
ja hän putoaisi suohon ja joutuisi jonkun vanhan nälkäisen kilpikonnan
uhriksi. Hän palasi kuitenkin eheänä: ja kuningas oli niin mielissään,
että kävi sieppaamassa hänelle tavattoman lihavan marjan, ja istuen
oksalle hänen eteensä antoi hänelle ensimäisen kielitunnin. Tietenkin
kardinaali osasi huutaa "pii" ja "tshi" jo murtaessaan kuorensa; mutta
kuningas opetti häntä piipittämään täsmälleen ja ilmeikkäästi, ja hän
oppi sinä samana päivänä, että kardinaaliperheen miehiset jäsenet
aina kutsuvat "tship" ja naispuoliset "tshuk". Itse asiassa hän oppi
niin kerkeään ja oli yleensä niin tarkkaavainen, että ennenkuin
kuningas katsoi viisaaksi antaa seuraavan oppitunnin, hän tapasi
poikansa oksalla, nokka sulettuna ja kurkku paisuneena, koettelemassa
omaa muodosteluansa heimon huudoista: "Vhit! Vhit! Vhit!" -- "Hio!
Hio! Hio!" -- ja "Sio! Sio! Sio!" Tämä ihastutti kuningasta siinä
määrin, että hän helähytti ne yhä uudelleen ja vointinsa mukaan auttoi
poikaistansa.

Hän oli niin ylpeä pojusestaan, että hän jo tänä samana iltana ensi
kertaa opetti häntä kunnolla pistämään päänsä siipeen ja nukkumaan
yksin. Muutaman päivän perästä, ollessaan varma pojan siipien
kestävyydestä, hän opetti hänelle lentämistä. Hän opetti poikaa, kuinka
levittää siipensä ja verkalleen purjehtia puusta puuhun; kuinka lentää
lyhyin äkkimutkin välttääkseen metsästäjän tähtäyksen; kuinka kääntyä
jyrkästi ilmassa ja nopeaan hyökätä turilaan tai vihollisen kimppuun.
Hän opetti sopivan kulmasuuntauksen, jolla vastustaa navakkaa tuulta,
ja että hänen aina tuli kohdata rankkasade pää edellä, niin että vesi
juoksisi höyhenpeitettä pitkin.

Hänen ensimäinen uinti-oppituntinsa oli harvinaisen onnistunut
menestykseen katsoen. Kardinaali nautti vedestä kuin sorsa. Hän kylpi,
pulikoi ja melskasi niin kauan että emo kävi miltei mielipuoleksi
pelosta, että hän saattaisi houkutella paikalle jonkun vesikäärmeen
tai kilpikonnan; mutta pelko ei kuulunut hänen luonteeseensa. Hän oppi
kuivaamaan, ruokkoamaan ja siistimään höyhenensä ja oli niin vimmainen
pitämään itseään puhtaana, että hän, vaikkakin vain nuorukainen, oli
jo niin erittäin lupaava lintu, että monikin Limberlostin siivekkäistä
asujamista kävi häntä tervehtimässä.

Pian sen jälkeen kuningas vei hänet pitkälle retkelle ympäri suon
ja opetti hänelle miten valita soveliaat paikat matoja metsästellä;
miten etsiä lehtien alta muonaksi kelpaavia lehtitäitä ja etanoita;
mitkä marjat olivat hyviä ja minkälaisilla ruohoilla oli enimmät ja
parhaat siemenet. Hän näytti hänelle, miten löytää pieniä kiviä ruuan
jauhamiseen ja mitenkä teroittaa ja kiilloittaa nokkaansa.

Sitten hän kävi käsiksi varsinaisiin musiikkiopintoihin, kuinka tuli
viheltää ja miten laulaa ja livertää. "Hyvä miel'! -- Hyvä miel'!"
viritti kuningas virtensä. "Yvä iel'! -- Yvä iel'!" matki kardinaali.
Nämä laulut olivat vain kouluharjoituksia, mutta hänen äänessään oli
sellainen syvyys ja laajuus, joka lupasi jaloa tulevaisuutta, kunhan
ikä kehittäisi häntä ja kokemus herättäisi hänen tunteensa. Hän oli
erinomainen lauluniekka nuorukaiseksi.

Pian hän menestyi niin oivallisesti itsensä hoidossa, ruuan löydännässä
ja lennossa ja kasvoi niin suureksi ja omintakeiseksi, että teki yksin
lukuisia retkeilyjä Limberlostin halki; ja niin vaikuttavat olivat
hänen mittasuhteensa ja niin taistelunhaluiset hänen tapansa, ettei
hänen tarvinnut kokea mitään häirintää. Kuninkaan hallitus uhkasi totta
tosiaan väleen lopahtaa; mutta joskin hän lie sitä pelkäillyt, hän ei
sitä ilmaissut, ja hänen ylpeytensä ihmeellisestä jälkeläisestään oli
päivänselvä. Läpikotaisin tutkittuaan suon kardinaalin valtasi kiihkeä
halu päästä pitemmälle matkalle; ja päivän toisensa jälkeen hän aikaili
suon laitamilla, katsellen yli avarain viljeltyjen ketojen, melkein
sairaana halusta koetella siipiänsä pitkässä, korkeassa, raisussa
ilmaretkessä.

Tulipa päivä, jona loppukesän kuumuus pani suon höyryämään ja
kardinaali, lennellen liki sen reunoja, tunsi tuulen henkäyksen
käyvän ylämaalta, ja pohjoista kohti leviäväin laveitten peltojen
näkeminen niin kiehtoi hänen mieltänsä, että hän levitti siipensä ja
seuraten mikäli mahdollista puitten ja aitausten muodostamaa linjaa
teki ensimäisen matkansa kotoa pois. Se päivä oli niin ihana, että
se ratkaisi hänen kohtalonsa. Tuntuisihan siltä, että suon, jota
hänen heimonsa piti niin suuressa arvossa, olisi pitänyt riittää
kardinaalille, mutta eipä se riittänyt. Jokainen peninkulma sillä
lentoretkellä lisäsi hänessä voiman ja tarmon tunnetta ja yhä
kiihkeämpää mieltymystä laajalle leviäviin peltoihin ja metsiin.
Hänen sydämensä hytkähti ihastuksesta saada kiikkua tuulessa, ajaa
eteenpäin päiväpaisteessa ja purjehtia korkealla, allaan äärettömät,
loppumattomat pellot, niityt, hedelmätarhat ja metsämaat.

Kuuma ja ummehtunut Limberlost tuntui hänestä onnellisesti vältetyltä
vankilalta, ja yhäti vain hän uupumatta lensi suoraan eteenpäin.
Lentäessään erään puolituleentuneen, jokeen päin viettävän viljapellon
poikki kardinaali näki suuren joukon lintuja siellä laitumella, ja
hän laskeutui korkeaan puuhun niitä tarkkaamaan. Pian hän tuli siihen
päätökseen, että olisi somaa maistaa tuota uutta ravintoa. Hän keksi
kohdan, jossa varis oli jättänyt tähkäpään sievästi siepattavaksi,
ja tarrautuen kiinni tuppeen, kuten näki toisten tekevän, ojentautui
täyteen mittaansa ja iski lujan terävän nokkansa kermankarvaiseen
jyvään. Kardinaalille, joka ennen oli tukehtuakseen saanut metsästää
rämeessä ja joka nyt oli tehnyt pitkän kiihoittavan lentoretken, oli
keijuminen vaappuvalla korrella ja jyvän mehukkaan maidon juominen
kuin ensimäinen maistinannos nektaria ja ambrosiaa. Hän nosti päätä
päästessään kultaiseen sydämeen ja murskaten sen pieniin murusiin
maisteli sitä ja kelpoitti sen yhtä ihastuneena kuin mikäkin
epikurealainen uuden herkullisen ruokalajin.

Ehkäpä saisi uudet kekkerit seuraavalla kedolla. Hän päätti lentää
vieläkin pitemmälle. Mutta hän oli kulkenut vain lyhyen matkan,
kun muuttikin suuntaa ja kääntyi etelään, sillä hänen allansa oli
jotakin pitkää, kimaltelevaa, luikertelevaa, raitojen reunustamaa, ja
huimaavan korkealle niiden yläpuolelle kohousi jättimäisiä sykomooreja,
vaahteroita, jalavia ja tulpaanipuita, jotka hapuilivat ja huojuivat
tuulessa; eikä kardinaali tiennyt mitä se oli. Täynnä kummastusta hän
pudottausi yhä alemmaksi. Lintuja oli kaikkialla, monet lensivät ylitse
ja tuikkasivat nokkansa siihen; mutta sen kirkas mutkitteleva hopea oli
salaisuus kardinaalille.

Runon ja laulun kaunis joki, jonka intiaanit ensimäisinä löysivät
ja sitten ranskalaiset, oli nimeltään Ouabache; se kiemurteleva,
kimalteleva joki, jota Logan ja Me-shin-go-me-sia rakastivat;
ainoa joki, joka saattoi houkutella Wa-ca-co-nahin Salamoniesta
ja Mississinewasta; joki, jonka hopeisten sykomoorien ja
jättiläisvaahterain alla Godfrey-päällikkö matkusti monta peninkulmaa
sijoittaakseen leiritulensa, se joki ei ollut koskaan ollut kauniimpi
kuin tänä verrattomana syyspäivänä.

Sulat puristettuina tiukasti kiinni ruumiiseen kardinaali laskeusi
salavaan ja kumartui katsomaan kiihkeydestä värähdellen ja
tuiskahuttaen kimakoita huutoja: "tship, tship", sillä siinä oli
häntä ihan vastapäätä iso punavarpunen, joka ei näyttänyt sopuisalta
eikä aralta. Hän luikahutti raikuvan taisteluhaasteen: "tship!" joka
lingottiin takaisin hänelle heti, kun se oli päässyt hänen nokastaan.
Kardinaali kohotti harjaansa ja puoleksi nosti siipiänsä jäykistäen
ne survaisuun; lintu siinä vastapäätä teki samoin. Hämmästyneenä hän
ojentautui täyteen mittaansa sukkelasti astahtaen pikku askeleen
sivulle, ja toinen lintu ojentausi koholle ja siirtyi sivulle juuri
niinkuin hänkin. Se oli kardinaalista liikaa härnäämistä. Jännittäen
joka lihaksen hän teki äkkihyökkäyksen häpeämätöntä muukalaista vastaan.

Hän iski veteen niin voimakkaasti, että pärskeet lensivät salaviin, ja
jäälintu, joka istui kannolla vastapäätä häntä ja vaani matalikolta
mutuja, näki sen. Se levitti nokkansa ja rähähti pauhaavaan nauruun,
niin että sen ääni kaikuen kiiti niemeltä niemelle jokea alas.
Kardinaali tuskin tajusi, miten pääsi pois, mutta uuden opetuksen hän
oli saanut. Tuo kaunis kimalteleva, luikerteleva ilmiö oli vettä, ei
paksua, haaleata, mustaa nevavettä, vaan puhdasta, raitista, hopeista
vettä. Hän ravisti sulkiaan, häpeästä tuntien olevansa astetta
punaisempi; mutta nauru ei saanut karkoittaa häntä pois. Kaikki oli
hänestä aivan liian ihanaa. Lyhyen hetken perästä hän uskaltausi alas
ja otti pienen siemauksen, ja se oli ensimäinen oikea juoma hänen
elämässään. Voi, mutta sepä vasta oli hyvää!

Sammutettuaan kuumuuden ja pitkän matkan synnyttämän janonsa hän
rohkaisi mielensä ottamaan kylvyn, ja siinä oli uusi ja ihastuttava
kokemus. Kuinka hän polski ja melskasi ja pärskytteli hopeapisaroita
ilmaan! Kuinka hän sukelteli, liotti ja vilvoitti itseään tässä
loiskuvassa vedessä, jossa sai viipyä niin kauan kuin tahtoi ja
päristellä kylliksensä; sillä hän saattoi nähdä pohjan pitkälti joka
suuntaan ja helposti välttää jokaisen yrityksen tehdä hänelle pahaa.
Hän oli niin märkä, kun kylpy oli lopussa, että tuskin saattoi päästä
pensaaseen kuivaamaan ja suorimaan sulkiansa.

Kerta päästyään kunnolliseen asuun hän muisti vedessä näkemänsä linnun
ja palasi salavaan. Siellä kimaltelevan joen syvyydessä kardinaali
keksi itsensä, ja hänen sydämensä paisui oikeutetusta ylpeydestä. Oliko
tuo leveä, täyteläinen rinta hänen? Missä oli hän nähnyt mitään muuta
kardinaalia, jolla oli niin iso töyhtö, että se huojui tuulessa? Kuinka
suuret ja mustat olivatkaan hänen silmänsä! ja hänen partansa oli
melkein yhtä pitkä ja kähäräinen kuin isänkin. Hän levitti siipensä ja
ihaili niiden kaartoa ja käänteli ja keikutteli pyrstöänsä. Hän somisti
itsensä kerta uudelleen ja laitteli jokaista sulkaa. Hän kiilloitti
niskaansa takaapäin siipiensä nenällä, pisti päänsä niiden alle ja
hitaasti veti sitä kerta kerran perästä pois silittääksensä harjaansa.
Hän kieppui ja keikkui. Hän kiikkui ja pöyhisteli, ja jokainen vilahdus
koostansa ja kauneudestansa, mikä sattui hänen silmäänsä, täytti hänet
ylpeydellä. Hän rehenteli kuin riikinkukko ja lörpötteli kuin närhi.

Kun hän ei enää voinut löytää mitään ihailtavaa, niin jokin muu
kahlehti hänen tarkkaavaisuutensa. Kun hän viskasi "tship"-huutonsa,
niin kuului virran takaa vastaus: "tship"; siellä ei varmastikaan
ollut mitään kardinaalia, niin että hän epäilemättä kuuli oman äänensä
kuten näki itsensä. Hän valitsi silmäänpistävän oksan ja lähetti
sieltä terävän huudon: "tship!" yli vetten, ja se tuli samallaisena
hänelle takaisin. Sitten hän äänteli lempeästi ja hellästi, niinkuin
hänen oli tapana Limberlostissa tehdä pienelle lempisiskollensa, joka
useasti tuli istumaan hänen vierelleen vaahteraan, missä hän nukkui,
ja lempeänä ja hellänä palasi vastaus. Silloin kardinaali ymmärsi.
"Vhit! Vhit! Vhit!" Hän vihelsi sen kovaa ja vihelsi sen hiljaa. "Tiri!
Tiri! Tiri!" Hän vihelsi sen hellästi ja tiukasti ja käskevästi. "Hio!
Hio!" "Hip! Hip! Hip! Hip!" Tämän helähtävän käskyn kuullen saapui joka
lintu, niin kaukaa kuin virta kantoi hänen äänensä, tiedustamaan ja
pysähtyikin ihailemaan. Yhä uudelleen hän kaiutti jokaisen muunnoksen,
minkä kykeni keksimään. Hän yritti uljaasti livertää ja vieretellä,
ja sitten hän, sydän niin tulvillaan iloa, ettei ennen milloinkaan,
puhkesi raikuvaan lauluun: "Hyvä miel'! Hyvä miel'! Hyvä miel'!"

Illan tullen hän muuttui levottomaksi ja rauhattomaksi, niin
että verkalleen soluili takaisin Limberlostiin; mutta se päivä
sittenkin ainaiseksi riisti häneltä halun pysyä rämeen lintuna.
Yöllä hän levottomasti pörhisteli höyheniään ja tunnusteli tulisiko
tuulenhenkäystä niityiltä. Hän oli jälleen maistavinaan jyvää ja
kirkasta vettä. Hän ihmetteli kuvaansa virrassa ja ikävöitsi äänensä
kaikua, kunnes alkoi unissa sipistä: "Vhit! Vhit! Vhit!" Aivan aamun
koittaessa muuan punarinta-satakieli herätti hänet laulaen: "Silmät
auk'! Silmät auk'!", ja hän vastasi unisena: "Tir! Tir! Tir!" Tovin
takaa punarinta lauloi toistamiseen erinomaisen pehmeästi ja hellästi:
"Silmät auk', kiuru! Silmät auk', kiuru! Silmät auk'! Silmät auk'!"
Nyt kokonaan valveutuneena kardinaalikin luikkasi riemukkaasti: "Hyvä
miel'! Hyvä miel'!", ja sittenpä ei kulunut pitkää aikaa, ennenkuin hän
oli matkallansa kohti kimaltelevaa jokea. Se oli entistä ehompi, ja
jokainen seuraava päivä tapasi hänet herkuttelemasta viljapellossa ja
kylpemästä välkehtivässä vedessä; mutta aina hän illan suussa palasi
perheen luo.

Kun mustat hallat alkoivat riipiä Limberlostia ja ravinto oli
enimmäkseen supistunut kuiviin siemeniin, niin tulipa päivä, jolloin
kuningas järjesti joukkueensa ja antoi taikamerkin. Iltahämärissä hän
johdatti heidät etelään, peninkulman toisensa perästä, kunnes heidän
hengityksensä kävi lyhyeksi ja tuo outo lento alkoi kivistää heidän
siipiänsä; mutta joelle tehtyjen retkien johdosta oli kardinaali
muita vahvempi ja helposti pysyi kuninkaan rinnalla. Varhain aamulla,
ennenkuin edes punarinta-satakielet havahtuivat, kuningas laskeusi
Floridan nevamaille. [Everglade eli Everglades on nimeltään tämä
rämeinen aromaa Itä-Floridassa. Suom.] Mutta kardinaali oli kadottanut
kaiken mieltymyksen rämeissä elämiseen, niin että hän uppiniskaisesti
läksi liikkeelle omin nokkinsa ja lyhyessä ajassa löysikin toisen
joen. Se ei ollut vallan yhtä ihastuttava kuin tuo kimalteleva joki;
mutta kaunishan oli sekin, ja sen lievästi loivalla rinteellä oli
appelsiinitarha. Sinne kardinaali jäi saaden aivan sydämensä toiveitten
mukaisen talvikodin.

Seuraavana aamuna kultakiharainen tyttönen ja valkohapsi vanhus kävivät
käsikkäin hedelmätarhan läpi. Lapsi näki punavarpusen ja heti vaati
sen omaksi nimikokseen, ja samana päivänä julistettiin, että erittäin
ankarat ajat uhkaisivat sitä, joka kiusaisi tai edes säikähdyttäisi
kardinaalia. Siten alkoi linnulle täydessä turvallisuudessa sarja
päiviä, jotka olivat sulaa ihanuutta. Hedelmätarha ihan kuhisi
hyönteisiä, joita houkutteli väkevä tuoksu, ja toukat koversivat
kuorta. Ruoka oli melkein yhtä hyvää kuin Limberlostissa, ja olihan
aina joki, mistä juoda ja missä pärskytellä mielin määrin.

Noina päivinä lapsonen ja vanhus oleilivat hedelmätarhassa tuntikausia
tarkastaen lintua, joka näytti joka päivä käyvän isommaksi ja
koreammaksi. Kuinka upealta vaikuttikaan hänen nyt loistavan
punainen kardinaalinvaippansa vahanvihreitä lehtiä vasten! Kuinka
kookkaalta ja hohtavalta näyttikään lintu leikkisästi kiitäessään ja
puikkelehtiessaan kermanväristen kukkasten keskellä! Ja kuinka pikku
tyttö, kädet ristittyinä, palvoi häntä, kun hän, kaula turpeana,
kiikkui ylimmällä oksalla ja lauloi elähyttävää lauluansa yhäti
uudelleen: "Hyvä miel'! Hyvä miel'!" Joka päivä he tulivat näkemään
ja kuulemaan. He ripottelivat leivänmurusia; ja kardinaali tuli niin
ystävälliseksi, että tervehti heidän tuloaan reippaalla huudolla:
"Tship! Tship!" jota ihastunut lapsonen yritti jäljitellä. Pian heistä
tuli niin hyvät ystävät, että nähdessään heidän lähenevän hän rupesi
vienolla äänellä kutsumaan: "Tship! Tship!" ja jäi sitten silmät
pyöreinä ja pää kallellaan odottamaan hänen vastaustaan.

Toisinaan joku hänen perheensä jäsen löysi Nevoilta tiensä
hedelmätarhaan, mutta kun kardinaali oli alkanut tuntea jotakin
omistusoikeuden tapaista, närkästyi hän pahasti tunkeilijalle ja läksi
kuin tulinuoli tätä takaa ajamaan. Milloin hyvänsä tämä kokemus sattui
jollekulle kulkurille, palasi tämä rämeille mielessään myönneskellen,
että appelsiinitarhan kardinaali oli vähintään kaksi kertaa niin iso ja
vahva kuin hän ja niin hämmästyttävän punainen, että se oli kerrassaan
ihme ja kumma.

Eräänä päivänä nousi lievä tuulonen pohjoisesta ja huojutti
appelsiinipuitten oksia, kantaen niiden tuoksun halki maan ulos
merelle asti ja levittäen tilalle viileän, hienon, pistävän hajun.
Kardinaali kohotti päätä ja vihelsi utelevan äänen. Hän ei ollut varma,
etsiskelihän vain matoja ja ennusteli onnea ehein, täyteläisin sävelin:
"Hyvä miel'! Hyvä miel'!" Uudelleen tuuli pyyhkäisi hedelmätarhaa ja
niin voimakkaana, että tällä kertaa siitä ei voinut erehtyä. Kardinaali
pyrähti ylimmälle oksalle, töyhtö pystyssä ja pyrstö hermostuneesti
vavahtaen. "Tship! Tship!" hän huuteli kiivaan itsepäisesti. "Tship!
Tship!"

Tuuli tuli nyt navakkana ja kestävänä, aivan toisenlaisena kuin mitä
kardinaali milloinkaan oli tuntenut, sillä sen viileä henkäys kertoi
päiväpaisteessa murtuneista jääpeitteisistä kentistä. Sen kostea
tuntu tuli ryöppyisistä sadekuuroista, jotka huuhtelivat pohjanpuolen
kasvoja. Sen ohut tuoksu johtui tuhansien puhkeamassa olevien lehtien
ja orastavien, nuorten taimien sekoituksesta: sen väkevä lemu oli
osmankäämien siitepölyä.

Limberlostin puolella oli vanha Luonto-emo puhisten ja kohisten käynyt
käsiksi jokavuotiseen suursiivoukseensa. Tehokkaalla luudallansa,
maaliskuun ahavalla, hän lakaisi puhtaaksi joka sopen ja raon.
Pesusoikossansa, jonka huhtikuun kuurot täyttivät yli reunojen, hän
peseskeli koko luomakunnan kasvoja, ja jos nämä toimenpiteet eivät
riittäneet aikaansaamaan hänen mielensä mukaista puhdistusta, antoi hän
lopullisen kiilloituksen raekuuroilla. Kimalteleva joki täyttyi yli
äyräittensä; murtaen jäät ja kulettaen rikkakuormaa se vyöryi merta
kohti. Jää ja lumi eivät olleet aivan lopen hävinneet; mutta kauan
kohtuinen maaemo vaaliskeli lapsiansa. Se kyyristeli joka askeleella,
sillä maa kiehui elämää. Madot ja koppakuoriaiset ponnistausivat
valoon ja lämpöön. Työntäen syrjään mullan ja lehdet päältänsä vuokot
ja orvokit kohottivat hentoja kullanvihreitä päitään. Mahla virtaili,
ja lehdettömät puut peittyivät paisuviin silmuihin. Hienot sammalet
hiipivät jokaista lahovaa hirrenpäätä pitkin. Kivien ja aitojen
jäkälät saivat tuoreen, lukemattomin harmaan ja viheriän vivahduksin
luodun maalauksen. Tuhannet kukkaset ja köynnökset versoivat maasta
peittääkseen viime vuoden mätänevät lehdet. "Hautojen kaunis runsas
tukka" luikerteli yli niittyjen, levisi tienvarsille ja verhosi
jokaisen paljaan paikan.

Limberlost heräili elämään ennen peltoja ja jokeakin. Kautta talven se
oli ollut paikoista alastomin ja kolkoin, mutta nyt ilmenivät palaavan
keväimen varhaisimmat merkit sen sotaisessa musiikissa, sillä kun
lehväsammakko puhaltaa pilliinsä ja härkäsammakko rummuttaa, yhtyvät
lintujen äänet pian niihin. Osmankäämit olivat ensimäiset kukkimaan,
ja sitten seurasivat uskomattoman lyhyessä ajassa kaislat ja ruovot,
ja viiniköynnökset muodostivat ikäänkuin huojuvan viheriän meren,
ja paisuvat umput olivat aivan halkeamaisillaan. Ylämaassa savu
kiemurteli sokeriruokokenttien ja metsänaukeamien ylitse; metsissä
eläimet heräilivät pitkästä unestaan; sardelli alotti taas koskaan
päättymättömän matkansa ylös kirkasta jokea myöten; viheriät pälvet
verhosivat kumpuja ja laaksoja; ja pohjanpuoli maata oli valmis
ottamaan vastaan kotiinsa palaavat rakkaimmat kevätaarteensa.

Yläilmoista helisivät nuo ensimäiset iloiset sävelet, kohoten
lähemmältä Luojan istuinta kuin minkään muun linnun: "Kevät kiirehtii!
Kevät kiirehtii!" Pitkäsääriset peltoraukat kaahailivat ympäri
Limberlostissa ja jokea pitkin, viskoen pilvimaailmastaan huutojansa:
"Titterili! Titterili!" Hedelmätarhan punarinta-satakielet vetivät
viime vuoden ruohon kauan sitten kuivuneita lehtiä lumen alta niillä
sisustaakseen saviseinäisiä pikaripesiään; ja sinikertut asustivat
ontossa omenapuussa. Aidan ylimmällä leveällä poikkipuulla kyyhkyset
kokoilivat harvoja jykeviä puikkojaan ja risujaan yhteen. Siinä oli
niin erinomaisen hyvä kehdon paikka heille. Tuulen puremat, lahot
vanhat pienat olivat aivan samaa väriä kuin hommakas kyyhkysmuori.
Sen punareunainen silmä sopi taustaan kuin pieni punainen jäkälän
mykerö. Varmaankaan ei kukaan koskaan keksisi sitä sieltä. Limberlost
ja kimalteleva joki, pellot ja metsät, tietä reunaavat pensaat ja
aitaukset, kannot, rungot, ontot puut, vieläpä Maaemon paljas ruskea
rinta, kaikki odotti saadakseen tuudittaa kukin omaansa jälleen; ja
salattuja ihmeitä oli, että kukin palasi omalle paikalleen.

Ilma oli huumaava. Tuulen kantamat hienot, voimakkaat, ihastuttavat
tuoksut, auki kääriytyvien lehtien, jääveden huuhtomien kasvien ja ensi
siitepölyn lemu oli kuin elämännestettä ihmiskunnalle. Elukat ulkona
kedolla olivat suorastaan juopuneita siitä ja kautta talven kuivalla
ruokitut karjalaumat läksivät ensi kertaa laitumelle pää koholla,
peuhaten, ammuen ja kirmaten kuin mitkäkin hurjimukset.

Pohjoistuuli, joka tulla pyyhälti jäisiltä koleuksilta, tempasi
mukaansa tämän keväisen tuoksun ja kantoi sen appelsiinitarhoihin ja
Nevoille; ja kiihtyneenä nielaistuaan henkäyksenkin sitä kardinaali
hehkuen lennähti halki hedelmätarhan, sillä kenenkään opettamatta hän
tiesi, mitä se merkitsi. Kutsu oli tullut. Joutopäivät olivat ohitse.

Oli aika lähteä kotiin, aika reuhata hurjassa hilpeydessä, aika käydä
kosiskelemassa, aika armastella, aika ottaa omansa, etsiä kumppani
ja rakentaa pesä. Koko sen päivää hän lentää räpytteli sinne tänne,
hermostuneena tuon tuntemattoman pelosta ja vavisten suloisesta
odotuksesta; mutta hämärän tullen hän aloitti matkansa pohjoista kohti.

Sivuuttaessaan Nevat hän liikutti siipiä verkalleen ja tuon tuostakin
lähetteli alas vaativan kutsunsa "tshipI", mutta vastaustapa ei
kuulunutkaan. Silloin kardinaali älysi, että pohjatuuli oli saattanut
oikean sanoman, sillä kuningas oli seurueineen hänen edellänsä
matkalla Limberlostiin. Peninkulman toisensa jälkeen hän lailla liekin
liehuvaisen kiisi halki sinimustan yön, eikä kestänyt niinkään kauan,
ennenkun hän saattoi eroittaa pimeydessä välkähtelevän pilkun, joka
piirti pilviä hänen edellänsä. Kardinaali lensi järkähtämättä suoraa
suuntaa, kunnes voitonriemun sykähyttäessä sydäntä ponnahti ylös
lennossaan ja sieltä kaukaa korkeudestansa lennätti alas pöyhkeän ja
vaateliaan kutsun kuninkaalle ja tämän seurueelle, purjehtiessaan
samalla heidän ylitsensä, ja hävisi näkyvistä.

Oli vielä yöhämärä, kun hän lensi poikki Limberlostin, laskeutuen
kyllin alas nähdäkseen sen paljastetut oksat, siepatakseen vilahduksen
sen paisuvien umppujen viheriästä väristä ja kuullakseen sen
sammakoiden milloin äänekkäämmän milloin hiljaisemman kurnutuksen.
Mutta hänen lennossaan ei ollut vähääkään empimistä. Suoraan ja
varmasti hän kiidätti tietänsä kohti kimaltelevaa jokea: vain muutamia
peninkulmia vielä, ja hänen silmäänsä sattuivat sen kevättä tulvehtivat
kuohuvat vedet. Äkkiä ampaisten alas hän tuikkasi hehkuvan nokkansa sen
rakastettuun veteen; sitten hän lensi kauniiseen vanhaan monihaaraiseen
sumakkipuuhun ja pisti päänsä siiven alle, lyhyen unen ottaakseen.
Hän oli suorittanut tuon pitkän lennon yhteen menoon, polveilematta,
ja hän oli uninen. Ylen tyytyväisenä hän pörhisti höyhenensä ja
sulki silmänsä, sillä hän oli kimaltelevan joen äärellä; ja tulisi
uusi vuodenaika, ennenkun appelsiinitarhassa jälleen soisi hänen
rohkaisunsa: "Hyvä miel'! Hyvä miel'!"




2. luku.

"Vesi vie! Vesi vie!" ennusti kardinaali.


Hänestä tuntui heti ensi hetkestä, että sumakkivanhus vastasi
ihanteellisen asunnon mielikuvaa. Hän asettui eräälle oksalle ja
järjestellessään höyhenpukuaan ja nokkiessaan viime vuoden happamia
kuivia marjoja hän lähetti maailmalle ennustuksensa. Luonto-emo todisti
oikeaksi hänen tietonsa lähettäen kohisevan rankkasateen, mutta hän ei
pienintäkään piitannut kastumisesta. Hän tiesi miten kääntää punaisen
vaatetuksensa mitä mainioimmaksi vedenpitäväksi takiksi; niinpä hän
painoi alas töyhtönsä, tasoitti höyhenensä ja rohkeasti kestäen
huhtikuun valelun hän yhä edelleen huusi vettä. Hän tiesi näyttävänsä
koreammalta sen mentyä ohitse, ja hän näytti tietävän myöskin sen, että
jokainen päivä, aurinkoinen tai sateinen, veisi hänet lähemmäs hänen
sydämensä toiveita.

Hän oli oikea teikari odotellessaan. Aamusta iltaan hän kylpi, suki
sulkiaan, paistatteli päivää, hypähteli ja kisaeli. Hän pöyhisteli
ja luikkaili lakkaamatta. Hän anasti sumakkipuun vaatien sitä aivan
omakseen ja tappeli lujasti sen omistamisesta monia tungettelijoita
vastaan. Se kasvoi tiheämetsäisellä rinteellä, ja kimalteleva
joki virtasi kohisten ruohoisten törmien välissä, joiden juurella
paisuruohoja kasvoi valkoisenaan. Sen ympärille oli kerääntynyt
vahvaksi viidakoksi Amerikan melooneja, villejä viiniköynnöksiä,
kuusamia ja erilaisia orapihlajia, jotka houkuttelivat luoksensa matoja
ja hyönteisiä; ja aivan vanhan mutkittelevan aidan takana oli jokeen
viettävä kesanto muhevaa multaa, joka pian kynnettäisiin maissille, ja
tällöin lukemattomat isot lihavat toukat kääntyisivät esiin.

Hänen oli pakko melkeinpä joka hetki heittäytyä tappeluihin
asumuksensa puolesta; oli jotakin erikoisen kaunista tuossa vanhassa
haarakkaassa pensaspuussa, joka veti puoleensa kodin katsojia. Vakava
punarinta-satakielipariskunta alkoi laittaa asuntoa itselleen siihen
samana aamuna, jolloin kardinaali saapui, ja pari mustaarastasta yritti
vallata sen ennen ehtoota. Punarinnat tuottivat hänelle vain vähän
vaivaa. Ne olivat helposti voitetut, ja heikon vastarinnan jälkeen
asettuivat taloiksi oratuomeen ylempänä rinnettä; mutta ilma oli täynnä
"tship" -huutoja, puheen pärinää ja punaisia ja mustia höyheniä,
ennenkuin rotevat mustatrastaat tunnusti tapanneensa. He olivat
vanhoja asukkaita ja tiesivät mitä ovat toukat ja nuoret jyvät, mutta
he tunsivat myöskin, milloin saivat nokalleen, ja he siirtyivät jokea
alas vaivaistammeen, yrittäen vakuuttaa toisillensa, että sehän oli se
paikka, jota he alunpitäen olivat tavoitelleet.

Kardinaali jäi rehentelemään ja pöyhistelemään sumakkipensaaseen,
mutta sydämessänsä hän tunsi toimiskelunsa yksinäiseksi. Koska hän
oli kuninkaan poika, oli hän aivan liian ylväs kerjätäkseen itselleen
aviokumppania, ja sitä paitsi vei sumakkipensaan vartioiminen kaiken
hänen aikansa; mutta hänen silmänsä olivat avoinna kaikelle mitä
tapahtui hänen ympärillään, ja hän kadehti syvästi mustanrastaan
kiiltävää, uskollista pikku mielitiettyä. Hän melkeinpä liikoja
jännitti ääntänsä yrittäessään lemmenlaulussa kilpailla kiurun
kanssa, joka kiikkui pilvien seassa joen toisella puolen olevan
niityn yläpuolella ja vuodatti alas puolisolleen laulussa jumaloivan
lempensä ja mieltymyksensä. Hän kirkaisi niin julman kateellisen
"tship"-huudon rakastelevalle peltoraukka-parille, että ne lähtivät
painaltamaan pakoon joen ahdetta alas tietämättä, että rikos, mistä
heitä syytettiin, oli vain se että he olivat naimisissa eikä hän ollut.
Kyyhkysistä taas, jotka jo olivat hautomassa muniaan linja-aidalla
vaahterain alla, ei kardinaali oikein tiennyt, mitä arvella.

Hän oli yksin, hän oli rakkauden kaipuusta sairas, ja hänellä oli
hallussaan hienoin rakennuspaikka joen varrella puolisoansa varten,
mutta kun tämä oli niin hidas saapumaan, oli hänestä vaikeata sietää
toisten uskollisuutta hänen itsensä odottaessa totista lempeä; mutta
kardinaali arveli, ettei hän milloinkaan saattaisi niin kokonaan
unohtaa itseään, että jäljittelisi tuon uroskyyhkysen esimerkkiä. Eihän
se osoittanut vähäisintäkään arvokkaisuutta: se oli niin makoileva,
että oli aivan häpeällistä. Se ahtoi arvokkaan körttiläiseukkonsa
ihan huolestuttavan täyteen ruokaa; se takertui pesän reunaan kiinni
ja yritti auttaa hautomisessa, niin että miltei työnsi vaimonsa pois
munilta. Se kiusasi sitä hyväilyillään ja kuherteli lemmenlauluaan,
kunnes joka ainut aidassa asustava orava tunsi hänen historiansa juurta
jaksain. Kardinaalin kärsivällisyys oli hioutunut niin ohuelle terälle,
että hän eräänä päivänä iski kyyhkysen kimppuun ja kiskaisi sen selästä
ison tukun sulkia. Palattuaan sumakkiin hänen täytyi tunnustaa, että
hänen kiukkunsa johtui aivan yhtä paljon siitä, että hänellä ei ollut
ketä rakastaa kuin siitä, että kyyhkynen oli niin vastenmielisen
armasteleva.

Joka huomen toi uusia tulokkaita, -- pyöreitä nuoria naaraita, pitkällä
loma-ajallaan somistaneita ja koppavia uroksia, jotka esiintyivät
upeimmissaan ja uljaimmissaan, ja jokainen laulaja melkeinpä halkaisi
kurkkunsa koettaessaan kahlehtia pyytämäänsä puolisoa. Ne tulla
pyyhälsivät alas joen rinnettä, kuin mitkäkin punaiset, kultaiset,
siniset ja mustat raketit; kiikkuivat raidoissa, päristelivät
vedessä, puhkesivat sävelvirtoihin, mikäli mahdollista korskeilivat
komeudellaan ja soitollaan; ja aika ajoin ne kiihkeästi tappelivat, kun
huomasivat, että naaraat, joita he kosiskelivat, suosivatkin heidän
kilpakumppanejansa ja halusivat vain olla ystävyksin näiden kanssa.

Kardinaalin mieli pimeni, hänen näitä tarkastellessaan. Ei ollut
ainuttakaan jäsentä hänen omasta perheestään heidän parissaan.
Hän säälitteli itseään miettiessään, oliko kohtalolla hänenkin
varallensa samat koettelemukset, joita hän näki toisten kärsivän.
Voi noita kauheita untuvaisia naikkosia! Kuinka ne keimailivat!
Kuinka ne virnakoivat! Kuika ne silittivät ja laittelivat sulkiaan
ja kuinka ne puoliavoimin nokin ja säihkyvin silmin hyppivät yhä
lähemmäksi, ikäänkuin lumottuina. Palavat laulajat, kaula turpeana,
lauloivat laulamistaan lopen hurjina intohimoisessa rukouksessaan,
mutta juuri kun he tunsivat olevansa varmoja siitä että heidän
pienet armaisensa antautuisivat, niin joutuikin näiden istuinpuuksi
etäällä pensastossa oleva virpi eikä auttanut muu kuin kärsiä katkera
vastoinkäyminen, seurata niitä ja alkaa alusta uudelleen. Kolmena
viime päivänä kardinaali oli tarkannut, kuinka hänen serkkunsa,
punervarintainen nokkavarpunen, ilmaisi kiihkeätä rakkautta aivan
erikoisen viehättävälle pikku naaraalle, joka ilmeisesti rohkaisi hänen
lähestymistään, mutta lopulta näkikin hänen jäävän istumaan oksalleen
niin valjuna ja lohduttomana kuin kuka inhimillinen rakastaja tahansa,
kun hän huomaa, että tyttö, joka on keimaillut hänelle kesäkauden,
kuuluukin toiselle miehelle.

Kardinaali lehahti korkeimman sykomoorin ihan ylimpään huippuun ja
katseli yli tienoon Limberlostiin päin. Lähteäkö sieltä etsimään
rämepuolisoa oman heimonsa parista? Se oli sietämätön ajatus. Asiat
alkoivat tosiaan käydä vakaviksi. Ei yksikään lintu kimaltelevan
joen varrella ollut sukinut ja koreillut tai pitänyt ääntä enemmän
kuin hän. Oliko se kaikki hukkaan heitettyä? Tähän aikaan hän jo
aivan varmaan oli odottanut tuloksia. Tänä aamuna viimeksi hän oli
paisunut pöyhkeydestä kuullessaan närhi-rouvan sanovan toraisalle
miehelleen toivovansa, että voisi vaihtaa hänet kardinaaliin. Eikö
kiltti kyyhkysrouva pysähtynyt sumakkipensaan alle, heitettyään
hautomisen ottaakseen aamuvalelunsa hiedassa, ja tuijottanut häneen
peittämättömän ihastelevana? Epäilemättä hän hartaasti toivoi, että
hänen arkiaikaisella, paksulla miehellään olisi tulipunainen takki.
Mutta oikea kiitos lähtee vain oman sukupuolen taholta, ja vain tunti
sitten oli leivonen kertonut, että hän ei tähystyspaikaltaan pilvien
päältä voinut nähdä missään ketään niin loistavaa laulajaa kuin
sumakkipuun kardinaalin. Näistä syistä hän pysyi vakuutuksessaan, että
hän tosiaankin oli prinssi; ja hän päätti jäädä valitsemaansa asuntoon
ja lumousvoimillaan pakottaa kauneimman pikku kardinaalineidon niiltä
main etsimään häntä.

Hän suunnitteli kaiken erittäin huolellisesti. Kuinka neito kuulisi
hänen ihanan laulunsa ja tulisi häntä silmäisemään; kuinka hänen
kokonsa ja komeutensa vangitsisi neidon; kuinka tämä arkana tulisi,
mutta tulisi, tietenkin, saamaan hänen hyväksymisensä; kuinka hän
suostuisi tyytymään neitoon, jos tämä häntä kaikissa suhteissa
miellyttäisi; kuinka neito olisi hänelle altis ja uskollinen; ja
kuinka hän täydellisesti hyväksyisi hänen kotinsa valinnan, sillä
sumakkipensas oli viehättävän kauniilla paikalla ja yhtä hyvä pesän
rakentamiseen. Monet päivät hän oli pöyhkeillyt, pilkkaillut, vaatinut
voittelolle, olipa viime päivänä alentunut melkeinpä mielistelemään,
mutta eipä yksikään kirkassilmä kardinaali-impi tullut tarjolle.

Erään ruskean rastaan toimiskelut tekivät hänet kateudesta villiksi.
Rastas tuli hiljaa soljuen ylös jokiahdetta, ruosteenkarvainen, hiipivä
olio viidakosta, ja asettuen orjantappurapensaaseen juuri vastapäätä
sumakkia lauloi tunnin verran taivasalla. Ei ollut mahdollista
luoda sen parempaa musiikkia. Se oli kudottu tuoreeltaan hänen
mielikuvituksensa loimista ja kuteista. Se laulu oli niin tulvillaan
kevään iloa ja riemua, säveliä, jotka niin syvästi värisivät rakkauden
kerjäämistä ja intohimon hellästi tykkivää tuskaa, että sen päättyessä
puolitusinaa ihailevia rastasneitoja oli kerääntyneenä ympärille.
Huolellisesti ja tarkoin ruskea rastas valitsi niistä miellyttävimmän,
ja tämä seurasi häntä viidakkoon kuin loihdittuna.

Siinä oli kardinaalin unelma toteutuneena toiselle suoraan hänen
silmiensä edessä, ja se täytti hänet kateudella. Jos tuo halpa, ruskea
lintu, joka luikahti esiin kuin olisi sillä ollut varkaus tunnollansa,
saattoi näyttäytymällä ja tuntikauden laulamalla voittaa puolison,
miksikä ei hän, koko metsän komein lintu, voisi julkisesti upeillen
suloinensa ja esittäen lauluansa saavuttaa ainakin samanlaista
menestystä? Täytyisikö hänen, uljaimman, kaikista muhkeimman
kardinaalin, lähteä etsimään puolisoa minkä tavallisen linnun lailla
hyvänsä? Pois sellainen ajatus!

Hän lähti joelle kylpemään. Löydettyään kohdan, jossa vesi virtasi
kristallikirkkaana valkean kalkkikivipohjan ylitse, hän peseytyi,
kunnes tunsi, ettei voinut tulla kiiltävämmäksi. Sitten kardinaali
siirtyi mieluisimpaan aurinkotupaansa ja lehahtaen oksalle nosti
sulkansa pystyyn ja lekotteli päivänpaisteessa, ravisteli ja koristeli
itseään, kunnes oli siisteimmässä kunnossa.

Vanhan sumakkipuun kaikkein korkeimmalla oksalla istuen hän ponnisteli
niin, että musta poskiparta seisoi pörröisenä töpökkänä. Hän puhkesi
rajuun huutoon, joka värisi kaikkia hänessä raivoavia intohimoja. Hän
tarttui omiin kiiriviin kaikuihinsa ja muunteli ja vaihteli niitä.
Hän lasketteli tulemaan laulujansa ja pani kimaltelevan joen soimaan
ennustustaan: "Vesi vie! Vesi vie!"

Hän vihelteli viheltämästä päästyään, kunnes sen kuuli koko
lintumaailma, vieläpä ihmisetkin, sillä talonpoika pysähtyi
keittiönoveensa, kädessä rainnat kuohuvaa maitoa, ja kutsui vaimoaan:

"Kuuleppa tuota, Maija! Kuulehan varsin tuota! Vannonpa, että jos ei
tuo lintu herkeä povaamasta sadeilmaa, niin pelottaapa niin, etten
tohdi kylvää viljaani ennen kesäkuuta. Niitä on moniaita lintuja
niinkuin peltoraukat ja peltopyyt, jotka voivat haastaa asiat hyvin
kohdalleen, mutta en ole koskaan kuullut lintua, joka osaa lausua
sanoja selvään ja kirkkaasti niinkuin tuo mokoma. Näyttää tulevan
joen uomasta. Taidanpa tässä kulkea alas sitä tietä nähdäkseni, onko
alankopelto jo valmis kynnettäväksi."

"So, so, Abram Johnson", sanoi hänen vaimonsa, "jos sinä, jota
pidetään muka kunnon miehenä, tahdot rämpiä sohjossa ja sateessa puoli
peninkulmaa nähdäksesi linnun, niin sano se suoraan, mutta älä Herran
nimessä puhu nyt kyntämisestä, sillä siihenhän se, niinkuin totta
tosiaan tiedät, ei valmistu viikkoonkaan vielä. Katsomatta tiedät!"

Abram irvisti vähän tyhmänsekaisesti. "No sanonpa syytä sitten
linnuksi, jos niin tahdot, Maija. Olen kuunnellut sitä tallista koko
päivän, ja sen sävelissä on jotain luonnollista elikkä inhimillistä,
mikä sen minun nähdäkseni erottaa kaikista linnuista mitä milloinkaan
olen kuullut. Olenpa oikein utelias näkemään sen. Kun minä tallista
käsin kuulin sen laulavan, tuntui minusta, että se oli melkein justiin
kuin joku ihminen."

"Älä höpsi!" huudahti Maija. "Laulaneeko tuo hiventäkään paremmin kuin
mikä muu lintu tahansa. Onpahan vain vanha Wabash kertailemassa kaiut.
Lintu joen partaalla kuuluu aina kaksi vertaa niin kauniilta kuin yksi
vuorilla. Sen sain tietää jo neljäkymmentä vuotta takaperin. Ja eiköpä
tuo lie jo mennyt, kun sinä sinne pääset."

Abramin avatessa ovea raikahutti punainen profeetta ennustuksensa:
"Vesi vie! Vesi vie!"

Mies meni ulos, hiljaa painaen oven kiinni, ja vähääkään välittämättä
viljapellosta astui suoraa tietä laulajaa kohti.

"Enpä tiedä, onko tämä niin vallan parasta vihlomisille ja
romatismeille", mutisi hän kääntäen ylös kaulusta ja vetäen alemmas
vanhaa hattua, suojatakseen kasvojansa roiskahtavilta vesitipoilta.
"Eihän minun nyt oikeastaan sopisi mennä; mutta onhan lupa sanoa, että
minä yhtä mielelläni kuolisin kuin olisin vastaamatta, milloin minua
_kutsutaan_ tuonne alas joen partaalle."

"Vesi vie! Vesi vie!" kaikui kardinaalin ennustus.

"Kiitos, poikaseni! Hauska kuulla sinua! Enhän juuri tarvitsisi koko
ilmotusta, mutta sainpa siitä suunnan paremmin tietooni. Voin osilleen
merkata pensaasi, ja iltakin on kulunut aika pitkälle ja mahtaa olla
melko lähellä maatapanon aikasi. Näillä paikkein pitäisi sun jossain
olla. Olisitpa potra poika, jos nyt asettuisit suoraan tuohon istumaan
tai sanoisit missä olet. No, ja missä olet, häh?"

Abram kurkisteli ja vilkuili pitkin aidan sivua, pilkisteli pensaisiin
ja etsiskeli lintua. Äkkiä suhahtivat siivet ja tulipunainen viiva
leimahti ilmassa.

"Taisinpa säikähyttää sinut naapuripitäjään saakka", mutisi hän.

Mutta pikemminpä mies oli säikähtynyt kuin lintu pelästynyt, sillä
kardinaali tulla pyrähti suoraan häntä kohti, aivan muutaman askelen
päähän, ja sitten se pensaassa heiluen liritti ja luritti, tirkisteli
ja kurkisteli, vihelteli katkonaisia säveliä ja ilmaisi erinomaista
ihastusta nähdessään valkohapsisen vanhan miehen. Abram katsoa tuijotti
kummissaan.

"Siunatkoon!" lausahti hän. "Iso kuin mustarastas, punainen kuin
hehkuva hiili, ja tulee suoraan päin miestä. Sinä olet jonkun holhokki,
se sinä varmasti olet. Mutta ei, et ole sitäkään. Tyystinpä menettää
luontonsa jokaikinen lintu kököttäessään ohuella puikolla pienessä
teräslankaisessa mökissä, ja aina ovat niiden sulat rytistyneet. Mutta
sinuapa ei ole nähty häkin sisällä, sillä sinulla on jokaikinen sulka
paikallaan. Olethan sinä koreampi kuin punaisin silkkivaate. Ja tuon
heiskunnan ja pyörinnän ja mahtavan astunnan olet sinä saanut itsensä
Luojan suurissa metsissä, oppinut ajamaan tuulessa ja ammahtamaan
yli vetten. Häkki ei kyllä koskaan ole kiusannut sinua. Mutta jonkun
holhokki sinä sittenkin ihan varmaan olet. Ja minä näytän siltä
mieheltä ja sinä koetat selittää sitä minulle, hiis vie!"

Kumartuneena Abramiin päin kardinaali käänteli päätään puoleen ja
toiseen, kurkisteli ja viserteli ja odotti vastausta -- "tship, tship",
-- pieneltä kultakiharaiselta tyttöseltä, mutta sitäpä ei mies millään
keinoin saattanut tietää.

"No se on sitten yhtä varmaa kuin köyhän kuolema", sanoi hän. "Sinä
luulet tuntevasi minut ja yrität kertoa minulle jotakin. Toivoisinpa
tottastenkin tietäväni mitä haluat. Aiotko sanoa minulle 'hyvää
päivää?' Hyvä, enpä usko kenenkään olevan kohteliaampi minua, mikäli
tiedän."

Abram nosti vanhaa hattukuluaan, ja sadepisarat välkkyivät hänen
valkeissa hiuksissaan. Hän ojensi selkäänsä ja seisoi hyvin suorana.

"Hyvää päivää, herra Punapeippo. Mitäs kuuluu tänä iltana? Enpä
justiin muista milloinkaan nähneeni teitä ennen, mutta vasta kun
kohdataan, niin kyllä tunnen hyvin. Milloinka saavuitte? Tulitte
kai ylimääräisellä pikajunalla halki yön? No hyvä, ette koskaan ole
ollut tervetulleempi mihinkään paikkaan elämässänne. -- Antaisin aimo
summan rahaa tällä samaisella hetkellä, jos tahtoisit sanoa tulleesi
asettumaan tälle joenrinteelle. Mitäs pidät siitä? Minun mielestäni se
on justiin niin lähellä paratiisia kuin osua saattaa maan päällä.

"Vanha Wabash on oikea punoja käännellessään ja kiemurrellessaan
ja puolen matkaa sillä on kalkkikivipohja ja vesi on yhtä kaunista
ja kirkasta kuin Maijan lähteessä. Ja kuulesta, mitä koreuteen
tulee, herra Punapeippo, niin saat viedä koko roskan, ellei se ole
kaikki aivan yhtä pyntättyä kuin naisväen keväthattu. Katsohan vain,
kuinka ruoho ryömii suoraan alas niin että painuu veteen asti Oletko
milloinkaan nähnyt noin korurimsuisia pajuja? Ja kunhan hiukan
vuotat, niin kukkiva katinjuusto, jota kasvaa pitkin tätä välkehtivää
jokivartta, on yhtä kaunis kuin puutarharuusut. Maija sanoo, että
niistä tulisi kauniimmat kuin hänen omansa, jos olisivat kerratut:
mutta hyvä jumala, herra Punapeippo, ovathan ne toki. Katsohan
niitä vain ensin rinteellä ja sitten taas vedessä. Ja onhan meillä
vähän tuonnempana tihiänään melooneja, orjantappuroita ja villiä
viiniköynnöksiä ja metsäomenia ja punaisia ja mustia orapihlajia ja
kuusamia ja sumakkeja ja benzoepuita ja isoja puita. Herra armahtakoon,
herra Punapeippo, nämä sykomoorit ja vaahterat ja tulpaanipuut ja
saarnit ja jalavat ovat niin mokoman kauniit tässä pitkin vanhan
Wabashin rantoja, että nehän pannaan runokirjoihin ja niistä tehdään
viisuja. Mitäs siitä ajattelet? Justiin siinä vähän matkaa takanasi
seisoo viiteen haaraan jakautunut sykomoori, ja jokainen niistä
viidestä on mahtavan komea puu, jonka latva pilviä hipoo ja juuret
kaivautuvat vanhan joen alle; ja hiemaista ylempänä on vaahtera, jossa
on kahdeksan isoa puuta yhdessä. Melkein kaikkea, mitä nimittää taitaa,
voit löytää tämän vanhan Wabashin varrella, jos vain tiedät, mistä
mitäkin tavoittaa.

"Niitä on perin vähän valkoisia miehiä, jotka perustavat sellaisesta,
mutta intiaanien oli tapa tietää. He tulivat meloen alas kanooteillaan
kalastelemaan ja pitivät leiriä justiin näitten puitten alla
ja äitimuori oli ylen kiukkuinen niitten vanhoille naisille.
Uutisasukkaita ei ollut niin tihiässä silloin ja piti olla tuhottoman
tarkka, ettei suututtanut niitä, jotta toivat tarjolle marjavasujaan.
Metsät täynnä marjoja! Niitä sai saavittain vain poimimisen vaivalla,
emmekä me olleet vielä ruvenneet paljonkaan viljelemään vehnää ja se
täytyi hevosselässä kuljettaa yli Ohioon jauhatettavaksi. Se käväisy
vei isältä aikaa viisi päivää; ja sitten piti noiden kirottujen
vanhojen intiaaniakkain tulla ja äidin täytyi antaa niille isot
valkeat vehnäkakkunsa. Siitäpä hän sitten justiin tuli niin armottoman
vihaiseksi. Hänen oli tapa nousta ylös yöllä, laittaa hiivansa ja
leipoa ja antaa uunin jäähtyä ja kätkeä leipä ulos vehnälaariin ja ajaa
sen haju ulos huoneesta hyvissä ajoin aamulla, niin että hän saattoi
sanoa, että koko mökissä ei ollut ainoata kyrsääkään. Joo, jos sinä
haet hyvää nokittavaa, niin marjoja on vaikka koko luomakunnalle pitkin
tätä jokea; ja odotappa vain muutama päivä, kunnes huhtikuun muori on
nakannut alas kuuronsa ja minä kyntänyt tuon viljapellon!"

Abram asetti jalan aidan kolmannelle poikkipuulle ja nojasi kyynäspäätä
ylimpään. Kardinaali sirkutti suloisesti ja hyppeli ja kumarteli yhä
lähemmä.

"Enpä ollut häävin luullut koko talveen, että enää ryhtyisin tähän
peltoon. Olen kääntänyt sen nyt joka kevät neljänkymmenen vuoden
aikana. Ostin sen ollessani nuori poika, justiin mennyt yhteen Maijan
kanssa. Otin aika velkataakan siihen; mutta olin aina pitänyt näistä
rintapelloista eikä minun osuuteni tätä vanhaa Wabashia ole ollut
kaupan elikkä myytävänä kertaakaan näinä menneinä neljänäkymmenenä
vuotena. Olen tarrautunut siihen kiinni ahnaasti kuin kuolema,
sillä siitä minä olen aivan varma, että se on sula paratiisi. Ensi
kerran kun kynnin tätä peltoa, herra Punapeippo, minä vain kajosin
pintapaikkoihin. Olin justiin nainut Maijan enkä koskenut maahan
liika usein koko sinä kesänä. Olen kyntänyt sen joka vuosi siitä
pitäen, mutta olenpa ajatellut koko tämän talvea, kun romatismi repi
toimessaan, että antaisin sen olla tänä keväänä ja tekisin siitä
niityn; mutta enpä tiedä. Kerta vauhtiin päästyäni luulen, että
saattaisin suoriutua vallan mainiosti enkä tuntisi sitä niin pahasti,
jos sinä jäisit rohkaisemaan minua hiukan ja ennustamaan ilmoja. On
vietävän vastenmielistä tunnustaa, että olen raihnautunut, ja jos sinä
sanot, että on kestäminen, niin luulenpa koettavani. Pelkkä näkemisesi
lämmittää vanhaa sydäntäni kerrassaan, ja jokainen hyppy, minkä teet,
panee minutkin melkeinpä loikkaamaan.

"Mitä ihmettä sinä kurkistelet? Veikkonen! Luulenpa että muruja! Joku
on sinua ruokkinut. Ja sinä tahdot että minä pitkittäisin samaa työtä?
No minutpa keksit aivan parhaiksi, herra Punapeippo. Ruokkiako sinua?
Paatpa vetoa, että minä kyllä olen halukas. Ei sinun tarvitse edes
etsiä toukkia, jollet tahdo. Eiköhän vain ole niin, että sinä olet
aika nälkäinen nyt justiin, kun tuo noukkiminenkin on niin hankalata
näinä varhaisina kevätpäivinä. Varjele pahasta! Toivonpa, ettet tunne
tulleesi liika varhain. Minä tuon sinulle kaikkea niin mieluisata kuin
Punapeippo milloinkaan on toivonut varhain huomisaamuna, jos vain
lupaat pysähtyä tänne ja heiskuttaa tulisoihtuharjaasi pitkin minun
jokirinnettäni tänä kesänä. Nyt ei ole muruistakaan mukanani. Äläs,
onpa sittenkin. Tässähän on kourallinen maissia, jotka otin Jaavan
kukkoa varten, mutta siitä viis! Onhan se lihava kuin porsas nyt. Jyvät
ovat isonpuoleiset ja kovat sinulle. Mutta minähän saatan niitä särkeä
sinulle hiukan."

Abram aukaisi ison saranaveitsensä, ripotteli rivin jyväsiä ylimmälle
poikkipuulle ja sahasi ja särki ne niin hienoksi kuin suinkin; ja kun
hän pääsi pienan toiseen päähän, niin kardinaali sävähyttäen huutonsa:
"tship!" kiepsahti alas ja sieppasi murusen toiselta ja pyrähti
takaisin pensaaseen, koetteli, hyväksyi ja sirkutti kiitoksensa.

"No jopa nyt jotakin!" sanoi Abram silmät pyöreinä. "Pystytkö sinä
sellaiseen? Niin sinä siis tosiaan olet holhokkilintu? Vieläpä parasta
lajia holhokkia koko maailmassa! Teet iloiseksi jokaisen, joka näkee
sinut, ja on kai itsesikin mahdollista olla iloinen. Ja olenko minä
ystäväsi näköinen? Hyvä, hyvä! Minä hirviän mielelläni otankin sinut
hoidokikseni, jos vain sinä huolit minusta; ja mitä ruokaan tulee, niin
huomisesta pitäen otan asiakseni laittaa sinulle pikku pöydän tälle
samalle pienalle joka päivä. Maija kyllä sanonee, että minä olen tullut
vallan hupsuksi, mutta, siksi toiseksi, jos vain kerrankin saan hänet
tänne alas katsomaan sinua, niin siinäpä on hänkin satimessa, sillä
oletpa sinä korein luontokappale minkä Luoja linnuksi loi, ainakin
mitä minä olen milloinkaan nähnyt. Katsoppa tuota töyhtöä, joka liehuu
tuulessa! Paha on ketään kehua päin silmiä; mutta sen häpeän minä otan
omalle osalleni ja sanon sinulle nyt suoraan ja vakavasti, että olet,
kissa vieköön, korein kappale, minkä milloinkaan olen nähnyt.

"Mutta, Herra armias! Sinun ei sovi olla niin huoleton! Pitäisihän
sinun tietää olevasi eipä paljoa muuta kuin maalitaulu. Mikset toki
pysy vähän poissa näkyvistä? Tuolla tapaahan sinä pistät joka miehen
silmään tämän joen varrella, ja sinun sievä, mielistelevä, lörpöttelevä
olentosi ei pelasta yhtään ainutta höyhentäsi. Ampuvat, suoraan
pienen punaisen sydämesi tuosta pienestä punaisesta kuorestasi, sen
ne vainenkin tekevät. Se on heikkarin häpeällistä! Ja onhan sitä
muka lakikin sinua suojelemassa. Ja nätti sakkokin sinunlaistesi
tappamisesta, mutta ei näy kukaan siitä perustavan. Joka houkkio tahtoo
näyttää tähtäämiskykyään,ja olethan sinä loistavin kappalemerkiksi koko
jokivarrella.

"Mutta jos sinä suostut jäämään tälle paikalle, niin paha päivä sille
könsikkäälle, joka sinuun kajoaa, sen minä sinulle lupaan, herra
Punapeippo. Tämä maa on minun, ja jos sinä jäät tänne asumaan, olet
sinäkin minun niin kauan kunnes on aika palata sen toisen vanhan
äijän tykö, joka on minun näköiseni. Mahtaneeko olla yhtään kernaampi
ruokkimaan sinua ja seisomaan puolestasi kuin minä?"

"Tääll'! Tääll'! Tääll'!" vihelteli kardinaali.

"Hyvä, olenpa perin iloinen, jos sanot jääväsi tänne! Arvelenpa,
että kaikki käykin hyvin, ellet kohtaa jotakuta noista Limberlostin
kanasista, joka houkuttelee sinut soille. Siunatkoon! Limberlostia ei
voi verratakkaan jokeen, herra Punapeippo. Olet pöhlö, jos lähdet. Ka,
kun lähtö tuli puheeksi, niin täytyypä lähteä itsenikin, muuten tulla
hynttäsee Maija linja-aitaa pitkin lyhty kädessä; ja huomaanpa nyt,
että olen vähän kosteakin, etten sano likomärkä. Mutta sinähän varoitit
minua, veikkoseni, eikö totta? Hyvä, minähän sanoin Maijalle, että
sinun näkemisesi olisi melkein kuin ihmisten kohtaamista, ja niinhän se
on ollutkin. Koko joukon enemmän kuin uskoinkaan, ja olenpa haastellut
enemmän kuin kokonaisessa vuodessa. Tuskinpa taidat ajatella, että
minun muka huhutaan olevan ylen vaitelias ukko, vai mitä?"

Abram ojentausi ja kosketti hattunsa reunaa, soreaksi,
puolisotilaalliseksi tervehdykseksi.

"No, hyvästi nyt, herra Punapeippo. Ei koskaan eläissäni ole minulla
ollut enemmän hupia kohdatessani ketään olentoa paitsi ensi kerran
Maijan nähdessäni. Ajattele nyt kyntämistä, ja jos sinä ennustelet,
niin minä uskon sinua! Hyvästi; ja koetahan vähän paremmin varoa
itseäsi. Tulen sinua katsomaan huomisaamuna murkinan jälkeen, oli ilma
mikä tahansa."

"Vesi vie! Vesi vie!" huuteli kardinaali hänen jälkeensä miehen
poistuessa.

Abram kääntyi ja juhlallisesti tervehti toisen kerran. Kardinaali
hypähti ylimmälle poikkipuulle ja herkutteli makeilla viljanjyvillä,
kunnes hänen kupunsa oli täysi, ja sitten hän asettui sumakin latvaan
ja paneutui makuulle. Varhain seuraavana aamuna hän oli liikkeellä
hienossa asussa ja täysin sävelin tervehti sumakin oksalta päivää:
"Vesi vie! Vesi vie!"

Kauas jokea alas kaikui hänen äänensä, kunnes joku hänen oman heimonsa
jäsen niin ilmeisesti tuntui vastaavan, että hän seurasi, tarkastaen
rinteet peninkulma peninkulmalta molemmin puolin ja lopulta kuulikin
oman sukunsa ääniä. Hän löysi laulajat, mutta ne olivat vain vanhoja
vakaisia pariskuntia, jo kauan naimisissa olleita, ja kerrassaan kiinni
rakennuspuuhissaan. Kardinaali palasi taas sumakilleen ja tunsi itsensä
astetta yksinäisemmäksi kuin koskaan.

Hän päätti etsiskellä vastakkaiselta taholta ja levittäen siipensä
hän lähti jokea ylös. Jokivanaa seuraten hän peninkulmia pitkitti
lentoaan kylmän välkkyvän veden ylitse, rinteitä reunustavain
tiheikköjen välissä. Ennättäessään niille raskaille paalurakennuksille,
joita myöten ihmiset olivat rakentaneet sillan joen poikki ja missä
talonpoikain uupuneet hevoset laahustaessaan nostivat pölypilviä ja
panivat kaiut kiirimään jyrisevien kavioittensa alla, hän pelästyi;
ja kohoutuen korkealle hän paeten purjehti niiden yläpuolitse lyhyin
jyrkin kääntein. Mutta missä jättimäiset vaahterat ja saarnit
kumartuneina kurottivat oksansa joenuoman poikki vanhan Luonto-emon
synnyttämäksi sillaksi oraville, siellä hän ei enää tuntenut pelkoa
ja puikahti niin matalalle niiden alle, että hänen kuvansa piirti
poimuilevan varjon hopeapolulle, jota hän seurasi.

Hän kierteli ja kaarteli, istahti usein hyvin näköisälle oksalle ja
nakkasi raikuvalla vaatimuksella aamua kasvoihin. Joka peninkulmalla
hänen kulkemansa tie yhä vain kaunistui. Joen pohja oli kalkkikiveä ja
nopeaan virtaava vesi selvää ja kirkasta. Rinteet olivat jyrkänlaiset
muutamin paikoin, loivasti viettävät toisaalla ja kaikkialla ahdaten
täynnä tiheitä viidakkoja.

Eräässä joen äkkikäänteessä nousi hän korkean saarnin latvaan ja
helähytti isoittelevan ennustuksensa: "Vesi vie! Vesi vie!" ja joka
taholta kajahti hänen oman sukunsa ääniä. Hätkähtäen kardinaali
pudottausi siivilleen. Hän seurasi jokea renkaissa lentäen, kunnes
älysi, että tässä saattoi olla tilaisuus voittaa tuo ikävöity
jokimorsian, ja liikkuen eteenpäin hitaammin valitakseen korkeimman
oksan, miltä levittää ihanuutensa näkyviin, hän huomasi olevansa
vain muutaman sylen päässä saarnista, josta käsin oli ennustuksensa
lausunut. Kardinaali lensi kapean kannaksen yli ja lähetti toisen
kutsumuksen ja odottamatta siihen vastausta uudelleen pyörähti jokea
ylös ja kiersi Hevoskenkämutkan. Kolmannen kerran tullessaan samalle
saarnille hän käsitti asian.

Joki kiersi isossa kaaressa. Kardinaali pyrähti saarnin vihoviimeiseen
huippuun ja katseli ympärillensä. Eipä ollut mistään löydettävissä
kauniimpaa näköalaa ihmisen taikka linnun silmälle. Alkukevään huuru
ja hohde leijaili ilmassa. Wabash kiersi Hevoskenkämutkaa hopeisena
renkaana, jota reunusti kumpaakin rantaa paartavat umpinaiset tiheiköt;
ja sisäpuolella aukeni matala avoin kaistale, jota peitti aaltoileva
kahila ja kurjenmiekan sininen kukka. Hajallansa siellä täällä oli
valtavia puita, mutta juuri keskikohdalla yli kaikkein muitten
kohoavana seisoi jättiläissykomoori, juurelta jakaantuneena kolmeen
vankkaan runkoon, joitten huojuvat oksat näyttivät lakaisevan taivasta
ja joitten juuret kuin mitkäkin ahnaat saiturin sormet kaivautuivat
syvälle Rainbow Bottomin mustaan mutaan.

Tällä ihanalla paikalla oli taivaankaari viimein aineellisesti
toteutunut, [Nimi Rainbow Bottom merkitsee suomeksi Taivaankaaren
pohjaa eli juurta. Suom.] ja sen juurelle, vapaasti saatavaksi kaikille
ihmisille, jotka tahtoivat etsiä, oli Suuri Alkemisti jättänyt
harvinaisimmat aarteensa -- päivänpaisteen kullan, vesipisarain
timantit, vihannuuden smaragdit ja pilvien safiirit. Runsain mitoin
oli siihen vielä lisätty siemeniä, marjoja ja hyönteisiä linnuille, ja
kukkia, hedelmiä ja pähkinöitä lapsille. Kaiken yläpuolella sykornoori
huojutti majesteellista päätänsä.

Se muodosti valtaistuimen, joka näytti sopivalta kuninkaan pojalle; hän
istahti sen korkeimpaan huippuun, ja peninkulmien päähän joki kantoi
hänen kutsumustaan: "Hoi, kardinaalit! Katsokaa tänne! Silmätkää tänne!
Oletteko nähneet ketään toista näin isoa? Onko teillä ketään minun
kauneudelleni vertoja vetävää? Kuka taitaa viheltää niin kaikuvat, niin
kirkkaat, niin suostuttavat äänet? Kuka tahtoo paeta luokseni turvaa
etsien? Kuka tahtoo tulla puolisokseni?"

Hän nosti töyhtönsä pystyyn, paisutti raikuvin äänin kurkkuaan ja
näytti niin isolta ja korealta, että häntä kuulemaan ehättäneiden
kardinaalien joukossa ei ollut ketään häneen verrattavaa.

Musta kateus täytti heidän sydämensä. Kuka oli tämä hehkuva, ylpeilevä
muukalainen, joka prameili heidän naistensa silmien edessä? Oli monta
naimatonta kardinaalia Rainbow Bottomissa ja monta mustasukkaista
urosta. Vielä toisen kerran kardinaali kiikkuen ja välkehtien kuulutti
itsestään, ja niin äänekkäänä kuului naisten hyväksyvä äänensorina,
että hän sen eroitti. Vaappuen hennolla varvulla, töyhtö suorana
pystyssä, kaula haljetakseen paisuneena, sydän ruumisraukalle liika
suurena, kardinaali kajahutti kutsunsa kolmannen kerran, jolloin
selvänä ja äänekkäänä kuului vastaus: "Tääll'! Tääll'! Tääll'!" Sen
lähetti naaras, joka vain päivää varemmin oli suostunut Rainbow
Bottomin loistavimman kardinaalin hyväilyihin ja saman aamun oli
kuluttanut kantamalla risuja punaorapihlaja-tiheikköön.

Kuninkaallisen korukuherruksen helähyttäen pyrähti kardinaali ilmaan
häntä etsimään; mutta naaraan silmittömäksi raivostunut puoliso
ehätti edelle ja parahtaen pakeni naaras, jättäen tukon höyheniä
puolisonsa nokkaan. Kardinaali vuorostaan iski mieheen kuin välähtävä
raketti, ja silloinpa puhkesi punainen sota Rainbow Bottomissa.
Naaraat hajaantuivat suojaa etsien minkä kerkisivät. Ohimennen
kardinaali suikahutti suuta eräälle pienelle lintuparalle, joka oli
liika säikähtynyt pystyäkseen lähtemään pakoon; sitten saarsivat
urokset hänet ja alkoi vakava juttu. Kardinaalia olisi äärettömästi
ilahuttanut ottelu parin kolmen vastustajan kanssa; mutta puoli tusinaa
vaati pikemmin varovaisuutta kuin uhkarohkeutta. Hän karkasi heidän
joukkoonsa, hajoittaen heidät oikealle ja vasemmalle, ja oli taas
sykomoorissa. Kaikella vielä jälelläolevalla keuhkovoimallaan hän
toisti kutsunsa; ja sitten hän laski alas jokivartta sumakkiin päin
niin soreasti kuin vain taisi.

Seurasi tiukka tilinteon hetki, ennenkuin suloinen rauha jälleen
vallitsi Rainbow Bottomissa. Vastanainut pariskunta viimeisenä sopi
välinsä; naarakset turvautuivat pian keimailuihinsa ja unohtivat
viehättävän muukalaisen -- kaikki paitsi pientä rukkaa, joka
sattumalta oli saanut suudelman. Häntä ei koskaan ennen oltu suudeltu
eikä hän koskaan ollut odottanut suudelmaa saavansa, sillä hän oli
kaikenlaatuista ja monta vastoinkäymistä kokenut olento.

Alkuaankin hän oli kuoriutunut viidennestä munasta; ja jokainen
tietää, kuinka epäedullista on alottaa elämänsä, kun on neljä tanakkaa
vanhempaa poikasta selässä. Muna oli heikko, ja hento oli pienokainen,
joka sen kuoren rikkoi. Perheen muut jäsenet sieppasivat lähestulkoon
kaiken ravinnon, niin että tyttöriepu miltei nääntyi nälkään pesässä
eikä koskaan oikein päässyt kokemaan kelpo aterian ihanuutta, ennenkuin
kaksi vanhempaa oli lentänyt pois. Sitä kesti vain moniaan harvan
päivän; sillä toiset lähtivät sitten ja heidän vanhempansa seurasivat
heitä niin kauas maalle, että pikku riepu jääden yksin pesään
kirkumaan, oli melkein menehtyä. Nälän ajamana hän kapusi oksalle
ja harjoitteli siipiään, kunnes onnistui suorittamaan jonkinlaisen
lennontapaisen erääseen lähipensaaseen. Mutta hän lensikin harhaan eikä
oksalle ja putosi maahan, johon jäi makaamaan kylmissään ja väristen.

Hän huuteli säälittävästi ja oli puolikuollut, kun päivänpaahtama,
avojalkainen poika, ongenvapa olalla, kulki sivuitse ja kuuli hänen
valituksensa.

"Voi sinua poloista pientä, olethan melkein kuollut", hän sanoi.
"Minäpä tiedän, mitä teen sinulle. Kannan sinut tuonne toiselle
puolelle ja panen pensaikkoon, jossa kuulin muitten punavarpusten
laulaa tirskuttavan, ja sitte kyllä emosi sinua ruokkii."

Poika kääntyi takaisin ja varovaisesti asetti hänet oksalle aivan
lähelle veljien olinpaikkaa, ja siinä hän sai ruokaa juuri sen verran,
että pysyi hengissä.

Sitten hänen kärsimyksensä jatkuivat. Kerran ajoi orava häntä takaa,
ja hän vältti kuoleman ryömimällä koloon, niin pieneen, että hänen
takaa-ajajansa ei voinut seurata. Isolta siniseltä käärmeeltä hän
pelastui, ensimäistä kertaa kylpemässä ollessaan, vain siten, että
haukka piti silmällä käärmettä ja sieppasi sen juuri oikealla hetkellä
pelastaakseen pienen, hytisevän linturaukan. Mutta hän oli niin pahasti
säikähtänyt, ettei pitkään aikaan pystynyt liikahtamaankaan.

Kaikki lintumaailman tuskat lankesivat hänen osallensa. Hän oli niin
heikko ja hento, että muutossa eksyi perheestään ja tuli seuranneeksi
muutamia muukalaisia, jotka eivät olleet liioin ystävällisiä. Elämä
etelässä oli ollut täynnä ahdistusta. Kerran kuula viisti niin
läheltä häntä, että hän menetti kaksi siipikynäänsä, ja se teki hänet
entistäkin pelokkaammaksi. Pohjoiseen tultaessa hän oli uupunut jälleen
ja lopulta vaeltanut Rainbow Bottomiin yksinään ja eksyneenä.

Hän oli sellainen ujo pelokas pieni poloinen, että kaikki naaraat
ivasivat häntä; eivätkä urokset näyttäneet milloinkaan huomaavan,
että hänestä saattoi tulla erittäin kaunis vaimo. Jokaisella muulla
naispuolisella kardinaalilla Rainbow Bottomissa oli useita uroksia
liehittelemässä ympärillään, mutta tällä säikkyvällä pikku raukalla
vain ei koskaan ollut kosiskelijaa; ja hän kaipasi kuitenkin rakkautta
niin suuresti. Ei ollut kenkään ennen tavoitellut häntä; ja nyt oli tuo
loistelias muukalainen suudellut häntä.

Tietysti hän ymmärsi, ettei se suudelma oikeastaan ollut hänelle.
Se oli aiottu sille julkealle olennolle, joka oli vastannut hänen
kutsuunsa, mutta kun se kerran hänelle tuli, niin hänen se oli
tavallaan kaikesta huolimatta. Hän kätkeytyi viidakkoon lopuksi päivää
säikähtyneempänä kuin milloinkaan. Hän hautoi asiaa alinomaa, ja
huomenis hän oli Hevoskengän alimutkassa teroittaen korviaan noille
suloisimmille äänille, joita milloinkaan oli kuullut. Koko päivän hän
lymyi ja vuotti, ja seuraavat päivät olivat täynnä kaipausta, mutta --
hän ei tullut koskaan!

Sitten aamuna muutamana hänet valtasi käsittämätön rohkeus ja täytti
kaipaus, joka vei hänet vasten tahtoaankin, ja hän läksi lentoon jokea
alas. Peninkulmia hän pujottelihe viidakoissa, katseli ja kuunteli,
kunnes viimein saapui ilta ja hän palasi Rainbow Bottomiin. Seuraavana
aamuna hän läksi liikkeelle varhain ja lensi sille paikalle jolta
oli kääntynyt takaisin edellisenä iltana. Sieltä hän luikahti halki
pensaikkojen ja tiheikköjen, vavisten ja väristen, mutta sittenkin
lujasti pyrkien eteenpäin, jännittäen kuuloaan, saapuisiko korvaan joku
ääni loistavasta muukalaisesta.

Aamupäivä oli juuri puolivälissä, kun hän saapui sumakkipensaan
tienoille, ja hänen siinä varovasti hypähdellessään eteenpäin raikahti
vain lyhyen välimatkan päässä hänen etsimänsä laulajan täyteläinen
ja sointuisa ääni hänen korvaansa. Hän pyrähti ilmaan ja pakeni
peninkulman, ennenkuin älysi pakenevansa. Sitten hän pysähtyi ja
kuunteli ja kuulikin uljasten, vilpittömäin sävelten kiirivän jokea
myöten. Aivan lähellä maata liikkuen hän kulki takaisin, nähdäkseen,
voisiko huomaamattomana keksiä paikan, mistä saattaisi katsella
muukalaista, joka oli suudellut häntä. Kun hän viimein joutui paikalle,
jossa saattoi nähdä hänet kokonaan, huomasi hän laulajan kauneuden niin
hurmaavaksi ja hänen laulunsa niin kiehtovaksi, että vähitellen hyppeli
yhä lähemmäksi älyämättä edes että liikkui.

Korkealla sumakkipensaassa oli kardinaali laulanut, kunnes kurkku oli
kuiva ja toivon lähdekin miltei tyrehtynyt. Ei ollut muuta odotettavana
kuin tappio Rainbow Bottomin väen rusentavan ylivoiman taholta. Hän
oli koettanut loistaa koreudellaan ja esittää kaiken sen musiikin
mitä milloinkaan oli hänelle neuvottu, ja sepittänyt paljon lisää.
Mutta ei ainoakaan ollut tullut häntä etsimään. Pitikö hänen sittenkin
Limberlostiin? Vielä tämän päivää hän koettaisi säilyttää arvonsa ja
asumuksensa. Hän pyrähteli, keikahteli ja heilahteli. Hän vihelsi ja
lauloi ja liversi. Yli alankomaan sekä kimaltelevaa jokea ylös ja alas
hän lähetti kaikin mahdollisin muunnoksin, joihin suinkin pystyi,
viimeisen kerran profeetallisen ennustuksensa: "Vesi vie! Vesi vie!"




3. luku.

"Tuu liki! Tuu liki!" aneli kardinaali.


Laikahtaessaan tähän laululajiin hän tunsi, ettei hänen laulunsa
luvannut parasta saavutusta. Hän oli melkein lannistunut. Ei näyttänyt
avautuvan muuta tietä kuin lentää Limberlostiin, ja hän ylenkatsoi
rämettä niin kerrassaan, että rakastaminen kadottaisi osan suurinta
viehätystään, jos hänen täytyisi sieltä lähteä etsimään puolisoa.
Aika tuntui joutuneen niin pitkälle, että vaadittiin tarmokkaita
toimenpiteitä, ja kardinaali oli valmis niihin ryhtymään; mutta miten
saattaisi hän tarmolla pakottaa pientä vaimoa, joka ei mielinyt tulla
hänen rukoilevimmistakaan kehoituksistaan? Kovin haluttomasti hän
noppi marjoja ja lennähytti ilmaan utelevan huudon: "tship!" Mielessä
rahtunen toivoa hän kohosi yhtenään urkuparvelleen ja lähetti ulos
määräyksen, joka vivahti paljon enemmän anomukseen: "Tuu liki! Tuu
liki!" ja sitten hän kumartui eteenpäin ja kuunteli tarkkaavasti joen
sorinaa, jottei sieppaamatta jäisi vienoinkaan vastaus: "tshuk!", jonka
se kantaisi luo.

Hän saattoi kuulla karpin puhkuvan, kun se kieriskeli rantamalla.
Iso hauki huiski ympärilleen, murkinoidessaan pikku kaloilla.
Sumakkia vastapäätä musta kuha rohkeasti ponnahtaen koppasi ennen
veteen läiskähtämistä suuhunsa jokaisen kovaonnisen, hunajataakkaisen
hyönteisen, joka putosi alas herkuttelemasta valkoteräisen
villin omenapuun makeilla kukkasilla. Hän tajusi punaisen oravan
terävä-äänisen narskutuksen ja nautakarjan märehtimisen, kun se
laiskasti jauhaa pureskeli palasiaan pajujen keskellä. Ja hänen
jännitettyyn korvaansa raikui kuin rummun pärrytys tikan koputus
kuolleeseen sykomooriin, hieman hänen yläpuolellansa.

Kardinaali vihasi tikkaa pahemmin kuin inhosi kyyhkystä. Sehän oli
vain hullun makeileva, mutta tikka oikea siniparta. Kardinaalia ihan
himoitti kiskoa sulat sen selästä, kunnes se olisi yhtä punainen kuin
sen pää, sillä tikka oli suorinut asunsa mitä hienoimpaan kuosiin ja
käynyt kosiskeluun suloisin sävelin ja hivelevän hellästi. Imelä kuin
kyyhkysen oli ollut hänen mairittelunsa, ja yksinäinen kardinaali oli
kärsinyt vieläkin katkerampaa tuskaa, kun hänen täytyi olla toisen
onnen todistajana; mutta tuskin oli hänen pullea, lempeä vaimonsa
suostunut hänen hyväilyihinsä ja hyväksynyt sykomoorin asuinsijaksi,
kun tikka kääntyi häntä vastaan, nokki julmasti ja tempasi töyhdön
höyheniä hänen rinnastaan. Sellaista tyrannimaista menettelyä ei
voinut puolustaa vähimmälläkään tavalla; ja sen näkeminen raivostutti
kardinaalia äärettömästi. Hän odotti varmasti näkevänsä tikkarouvan
eroavan miehestään ja kaikkoavan uudesta kodistaan, ja mitä vakavimmin
toivoi hänen niin tekevän, mutta eipä tämä sitä tehnytkään, painoi
vain lauhkeana höyhenensä kokoon, riensi työhön hoppuisasti ja koetti
kaikin tavoin ehättää edelle ja torjua puolisonsa tyytymättömyyttä.
Tämä kohtelu teki miehen vieläkin väkivaltaisemmaksi, ja nyt väistyi
tikka-rouva joka kerta joutuessaan miehensä ulottuviin. Se sai
kardinaalin niin kostonhimoiseksi, että hänen ihan teki mieli nousta
ylös ja takoa sykomooriin tikan päätä, kunnes saisi hänet oppimaan,
kuinka kohdella puolisoansa säädyllisesti.

Joki oli aivan tulvillaan leivosten laulua, ja tänä aamuna helähtivät
kuhankeittäjäin ensimäiset kultaiset sävelet. He olivat saapuneet
päivän hämärtäessä ja iloitsivat ylettömästi kotiintulosta, sillä he
puikahtelivat rannalta rannalle ja lauloivat hurmaavasti. Ei tuntunut
olevan loppua ollenkaan jokea alas tulvehtivilla linnunsävelillä, eikä
sittenkään kuulunut alkuakaan siitä yhdestä äänestä, jota kardinaali
odotti palavasti ikävöiden.

Kuhankeittäjän laulu oli niin innostavaa, että se houkutteli
kardinaalin vieläkin yrittämään; istuen oksalla, kumottaen siinä
tulipunaisena ja mustana huhtikuun pilvitaustaa vasten, hän koetteli
ääntänsä ja päässeenä sävelistään varmaksi rukoillen kutsui: "Tuu liki!
Tuu liki!"

Juuri silloin hän näkikin hänet! Hempeänä hän liiteli lähellä
maanpintaa, pehmeänä kuin untuva tuulessa, punerva kajastus
leijaillen hänen höyhenpuvullaan, nokka korallinkarvaisena, jalatkin
ruusunvärisinä -- mitä arin, säikkyvin pikkuinen olento maailmassa.
Hänen kirkkaat silmänsä vilkkuivat pelosta, ja siellä alhaalla
sananjalkojen, vuokkojen ja viime vuoden kuivien lehtien seassa hän
huojutti kiiltävää töyhtöpäätänsä ja tuijotti häneen säikähtyneen
kummastelevana.

Tätä kardinaali oli odottanut ja toivonut ja suunnitellut jo
päiväkausia. Hän oli useastikin mielessään kuvaillut kaikki tilanteen
yksityiskohdat, eikä hän sittenkään ollut valmistunut tapahtuman
varalle, kun se äkkiä hänelle sattui. Hän oli arvellut työntävänsä
pois monenkin tarjoutuvan anojan, ennenkuin valitsisi yhden hänelle
kauneudessa vertoja vetävän; mutta nähdessään tämän aran pikku olennon,
joka hiipi eteenpäin aivan maanpinnan lähellä ja varkain vilkuili
häneen, kardinaali tunsi itsensä perin vähäiseksi linnuksi, eikä hän
totta tosiaan koskaan ollut itseänsä tuntenut pieneksi. Musertava
mahdollisuus, että jossakin saattoi olla kardinaali häntä kookkaampi,
loistavampi ja ennen kaikkea etevämpi: laulaja, riipaisi häntä pahasti,
ja kaikista pahinta: hänen äänensä petti äkkiä.

Puolittain kukkain kätkössä neito näytti niin pieneltä, niin ujolta,
niin ihastuttavan suloiselta. Kerran pari kardinaali äänsi varovasti
"tship" vahvistaakseen itseään ja selvittääkseen kurkkuaan, sillä aivan
oudolla tavalla se oli käynyt kuivaksi ja käreäksi; sitten hän hellästi
yritti uudelleen. "Tuu liki! Tuu liki!" aneli kardinaali. Hän unohti
kaiken arvokkuutensa. Hän tiesi äänensä vapisevan kiihkosta, tiesi
sen käheäksi pelosta. Hän pelkäsi yrittää lähestyä häntä, mutta hän
kumartui hänen puoleensa pyytäen ja rukoillen. Hän tivasi ja tiukkasi
eikä rahtuakaan piitannut siitä että niin teki. Äkkiä tuntui hänestä
kunnia-asialta miellyttää häntä ja voittaa hänet. Hän keikkui oksalla.
Hän astahteli sivulle, hypähteli ja pyörähteli soreasti. Hän kuherteli
ja leperteli ja koetti saada kaikki etunsa näkyviin. Ei hänelle
lainkaan pälkähtänyt päähän, että kyyhkynen tai tikka saattaisi huomata
hänet, eikä hän olisi hiventäkään välittänyt, vaikka olisivat sen
tehneetkin; ja mitä muihin kardinaaleihin tulee, olisi hän hyökännyt
vaikka Limberlostin ja Rainbow Bottomin yhtyneitä voimia vastaan.

Hän lauloi laulamistaan. Kaikki suuressa punaisessa, värisevässä
ruumiissaan sykähtelevät myrskyiset intohimot hän oli vuodattanut
näihin säveliin; mutta neito vain käänteli päätänsä puolelle ja
toiselle, kurkisteli häneen ja näytti olevan kyllin säikähtynyt
paetakseen henkäystäkin eikä vastannut edes heikointakaan rohkaisevaa
kutsua: "tshuk!"

Kardinaali levähti hetkisen, ennenkuin yritti uudelleen. Se vahvisti
häntä ja hän pystyi paremmin hillitsemään itseään. Hän saattoi
panna merkille, että hänen äänensä oli kirkastumassa ja käymässä
pehmeämmäksi. Hänen asemansa oli korjaantumassa. Ehkä oli neito
huvitettu. Olihan siinäkin hiukan rohkaisua, että hän oli vielä
paikallaan. Kardinaali tunsi hetkensä tulleen.

"Tuu liki! Tuu liki!" Hän oli nyt innoissaan. Varmastikaan ei yksikään
kardinaali voinut laulaa täyteläisemmin, raikkaammin, suloisemmin
sävelin. Hän alotti aivan alkusen alusta ja taritsi kokonaisen
seikkailukertomuksen, jota hän väritti kaikkinaisilla hurjilla,
rajuilla, mukaansa tempaavilla sävelillä mitä keksiä taisi. Sitä
seuraamaan hän pani kevään iloa ja runsautta läikehtivän laulun,
sävelin niin kevein ja ilmavin kuin tuulen henkäisy, ja heiluvin
ruumiin hän löi tahtia rytmillisille säveljaksoilleen. Sitten hän
laikahti laulamaan rakkaudesta ja kertoi kerrottavansa hellästi,
rukoilevasti, intohimoisesti, tavalla, johon vain kosiskeleva lintu
kykenee. Nyt hän viritti hurmaantuneen ylistyksen, laulun, joka värisi
pelkoa ja hänen rintaansa raastavaa tuskaa. Hän oli melkein päässyt
sävelvarastonsa loppuun, ja sittenkin neito näytti pikemmin mielivän
lähteä pakoon kuin tulla hänen luoksensa. Hän pelkäsi ottaa edes
pienintä pelokasta hypähdystäkään hänen puoleensa.

Epätoivon puuskauksessa kardinaali puhkesi nyt intohimoisimpaan
lauluunsa. Hän suoristausi koko mittaansa, taivutti itseään häneen päin
ja levitetyin, vavahtelevin siivin, töyhtö korkeimmillaan, vaappuen
puolelta toiselle palavassa jännityksessään vuodatti täydellisen ryöpyn
väriseviä säveliä. Hänen kardinaaliruumiinsa liiteli haltioituneitten
sävelten vyöryvällä virralla, kunnes hän näytti aineellistuneen
musiikin liekehtivältä, tykkivältä ilmestykseltä siinä anoessaan,
mielistellessään, vaatiessaan ja rukoillessaan. Lopen uupuneena hän
nosti päänsä nakatakseen ilmoille viimeisen sävelen mihin vielä pystyi
ja silmäsi voipuneena alas nähdäkseen, oliko neito tulossa, mutta
saikin silmiinsä ainoastaan etäisyydessä kuultavan himmeän harmaan
viivan. Hän oli arvellut niin täydellisesti taivuttavansa lempimänsä
pikku neidon, että tämä tulisi hänen luoksensa, ja oli jo puolen päivää
kiivaasti ajanut häntä takaa, ennenkuin huomasi niin tehneensä.

Ei yksikään kardinaali ollut milloinkaan saanut kestää niin ankaraa
metsästystä kuin mihin pienokainen houkutteli hänet seuraavina päivinä.
Pelosta ja arkuudesta hän oli viettänyt suurimman osan elämästänsä
viidakoissa. Kardinaali taas oli avointen kenttien ja puunlatvojen
lintu. Hän kiikkui kernaasti tuulen mukana ja nuolen lailla kiiti
halki ilman äkillisin hyökkäyksin. Tämä pujottelu ja puikkelehtiminen
puunrunkojen lomitse, lehtien seassa ja halki takkuisten tiheikköjen
uuvutti ja kiusasi ja ärsytti häntä enemmän kuin sadan peninkulman
reilu lento. Toisinaan hän ajoi neidon lymypaikastaan, ja silloin
tämä hurjasti pyöri ylös kukkuloita ja alas laaksoihin etsien toista
viidakkoa; mutta mihin hän kulkikin, oli kardinaali vain henkäystä
jälempänä, ja jokaiselta matkatulta peninkulmalta hänen intohimonsa
vain kasvoi.

Ei ollut aikaa syödä, kylpeä tai laulaa; vain peninkulma toisensa
jälkeen väsymätöntä takaa-ajoa. Näytti siltä, ettei tuo pikku olento
voinutkaan pysähtyä, vaikkapa olisi tahtonutkin, ja mitä kardinaaliin
tulee, täytyi hänen jatkaa tätä takaa-ajoa viimeiseen hengenvetoonsa
asti. Oli sula ihme, että tuo säikähtynyt lintu poloinen saattoi pysyä
toisen edellä. Hän sai ilmeisesti kärsiä tästä palavasta kosinnasta.
Kaksi pyrstösulkaa oli mennyt ja yksi taittunut siipikynä lepatti
pahasti. Kerran hän oli lentänyt liian matalalle iskien päänsä
aidansäleeseen, niin että ilmestyi pisara verta ja hän surkeasti
parkaisi. Moniaan kerran oli kardinaali saanut ahdistetuksi hänet
johonkin soppeen ja koettanut pitää kiinni höyhentukusta ja väkisin
pakoittaa häntä kuulemaan järkeä, mutta hänpä vain kiskaisi itsensä
pois hänen käsistään ja livahti lentoon lopen piestynä ja jättäen
kardinaalin siihen puolikuolleena kaipauksesta ja tunnontuskista.

Mutta miten hämmentynyt hän olikin ja mihin hän lensikin päättömässä
paossaan, sen ainoan asian hän kuitenkin aina muisti, ettei johtanut
kardinaalia sen kiukkuisen suuttumuksen suuhun, joka odotti häntä
Rainbow Bottomissa. Läähättäen, pelosta vavisten, kaivaten hyvin
kätkeviä lymypaikkoja, riutuneena ja puolisokeana kolhauksista, joita
lentäessään halki vieraitten seutujen oli saanut, ampui uupunut
lintu tietänsä umpimähkään; mutta hän olisi ennemmin antanut repiä
itsensä kappaleiksi, kuin olisi ohjannut komean takaa-ajajansa hänen
vihamiestensä kitaan.

Pieni untuvainen olento riepu! Hän oli lentänyt pakoon kaikenlaisia
vaaroja koko elämänsä. Ei hän saattanut tajuta, että lempi ja suoja oli
tullut tässä loistavassa asussa, ja hän vain pakenemistaan pakeni.

Kerran oli kardinaali, kiihkosta ja rakkaudesta palavana, jättäytynyt
jälelle, jotta neito saisi levähtää, ja ennenkuin hän oli älynnytkään,
että joku muu lintu oli lähistössä, oli eräs iso häpeämätön julkea
sukulainen, Limberlostista käsin kaarrellen, yhtynyt kilpailuun ja ajoi
häntä nyt takaa niin kiivaasti, että tämä äärimmilleen kauhistuneena
ja parahtaen pyörähti ympäri ja kiiti takaisin kardinaalin tykö turvaa
etsien. Kun raivonpuuskaan, joka valtasi hänet kilpailijan nähdessään,
yhtyi havainto, että ajettu hädässään turvautui häneen, täytti
kardinaalin sellainen suuttumuksen kuohu, että hän näytti kasvaneen
kahteen mittaansa. Kuin koston loimuva kekäle hän säntäsi Limberlostin
nousukasta vastaan niin että tämä paiskautui maahan kierien kuin
sotkuinen höyhenkimppu. Hän hyökkäsi nokallaan ja kynsillään ja siten
aivan suunnattomasti runneltuaan kilpailijaansa, niin että tämä
hyppäili pois vapisevana, pörhöiset höyhenet oman verensä tahrimina,
kardinaali muisti omaa pientä armastansa ja kiirehti takaisin, varmasti
toivoen palkintoa.

Mutta tämäpä oli niin oivassa piilossa, että vaikka kardinaali haki,
kutsui, rukoili, ei hän löytänyt hänestä jälkeäkään enää koko sinä
päivänä. Kardinaali kävi melkein mielettömäksi; ja hänen hellästi
anovat huutelunsa olisivat liikuttaneet jokaista muuta paitsi kauhun
lyömää lintua. Ei hän edes tiennyt, mihin suuntaan ajaa häntä takaa. Yö
lankesi maille ja tapasi hänet kuumeisena rakkaudesta ja pelosta, mutta
toi mukanaan lepoa ja mielenmalttia. Neito ei ollut voinut mennä kovin
pitkälle. Siihen hän oli liian voipunut. Kardinaalipa ei kuuluttaisi
olopaikkaansa. Pianhankin toinen tulisi kärsimään liiallisesti ruuan ja
juoman puutteesta.

Kardinaali kätkeytyi salaviin aivan lähelle sitä paikkaa, missä oli
armaansa kadottanut, ja odotti niin kärsivällisesti kuin taisi; ja
olihan se viisas suunnitelma. Heti päivän valjettua kadonnut hiipi
pelosta vapisevana joen rantaan juomaan. Oli melkein raakaa julmuutta,
mutta hänen pelkonsa oli voitettava tavalla tai toisella, ja riemusta
kirkaisten kardinaali sujahutti itsensä hänen vierelleen. Neito loi
häneen tyrmistyneen katseen ja livahti tiehensä. Takaa-ajo alkoi
uudelleen ja jatkui, kunnes pakenija oli ilmeisesti nääntymässä.

Ei ollut tilaa kilpailijalle sinä aamuna. Kardinaali lenteli hänen
rinnallaan, hyväili häntä, yrittipä suudellakin, milloin vain pieninkin
mahdollisuus tuntui tarjoutuvan. Toinen oli miltei kuollakseen
väsynyt, hänen lentonsa oli horjahtelevaa ja käymässä yhä lyhyemmäksi.
Kardinaali teki kaiken voitavansa. Jos toinen pysähtyi henkäisemään,
painui hän niin lähelle kuin suinkin tohti ja rukoili surkeasti: "Tuu
liki! Tuu liki!"

Kun neito lähti lentoon, niin kardinaali niin taitavasti ehkäisi hänen
kulkunsa, että hän useammastikin sai turvapaikkansa sumakkipensaasta,
älyämättä missä olikaan. Kun takaa-ajettu siis teki näin, niin hän
asettui oksalle niin lähelle kuin rohkeni, ja kummankin huoatessa
hän viserteli hänen korvaansa vienon, pienen kuiskivan lemmenlaulun,
syvällä kurkussa, ja joka sävelellä hiljalleen siirsihe lähemmäksi.
Neito käänsi päänsä pois, ja vaikka hän läähätti suu ammollaan ja
vallan vapisi pelosta, niin kardinaali tiesi, ettei tohtisi mennä
lähemmä, sillä silloin tuo vauhko pikku olento pyrähtäisi tiehensä. Kun
hän seuraavan kerran turvautui siipiinsä, pysyttelihe kardinaali niin
tiukasti hänen jälissään, että hän äkisti käännähti ja hengästyneenä
pakeni sumakkiin. Tämän tapahduttua niin useasti, että hän tuntui
käsittävän sumakkipensaan turvapaikakseen, istahti kardinaali
syrjemmälle ja vuodatti kaiken keuhkoissa jälelläolevan ilman
riemahtavan ilolaulun vihellykseen, sillä nyt hän alkoi tajuta miten
menetellä. Hän ryöpsähti ylös ilmaan ja tehden pyörähdyksen, joka olisi
ollut kunniaksi kärpässiepolle, koppasi lennosta karjapaarman.

Hellästi kuiskien: "tship!" hän verkalleen ja varovasti toi sitä
oksalta oksalle yhä lähemmäksi. Koska oli itse nälästä menehtymässä,
hän käsitti että toisen täytyi olla miltei nääntymäisillään. Pitäen
saalista niin, että neito voi sen nähdä, hän hyppeli eteenpäin
toimekkaasti, mutta varovasti, paarma nokassa ja sydän kurkussa. Hän
venytti kaulaansa ja jalkojaan niin pitkälle kuin taisi kurottaessaan
paarmaa hänelle. Välipä sillä, että hän sieppasi sen nykäisten suuhunsa
ja lentää tuijasi neljännespeninkulman sitä syömään. Hän oli ottanut
ruokaa häneltä. Olihan siinäkin aluksi. Varovaisesti hän ajeli häntä
jälleen sumakkipuulle päin ja väsymättömän kärsivällisesti piti
häntä siellä koko jälellä olevan päivän. Hän kantoi hänelle jokaisen
valikoidun oivallisen palasen minkä löytää taisi sumakkipensaan
välittömästä läheisyydestä, ja tuolloin tällöin toinen ottikin palan
hänen suustaan, vaikka hän enimmäksensä oli pakotettu jättämään sen
oksalle hänen viereensä. Iltahämärissä hän yhä uudelleen yritti
puikahtaa viidakkoon, mutta äärettömän kärsivällisesti ja hellästi
ja taitavasti kardinaali johti hänet takaisin sumakkipensaaseen,
kunnes toinen heitti yritykset ja naapuruudessa luikertavan villin
viiniköynnöksen suojassa istui kardinaalin omalle valitsemalle
levähdyspaikalle, pisti uupuneen päänsä siiven alle ja kävi nukkumaan.
Hänen vaivuttuaan sikeään uneen kardinaali siirsihe niin lähelle
kuin tohti ja toinen silmä luotuna armaaseen sydänkäpyseen ja toinen
vaanien, uhkaisiko mahdollisesti mistään vaara, vietti yön valvoen ja
vartioiden.

Hän oli melkein loppuun kulunut; mutta tämä oli kuitenkin joka
tapauksessa äärettömän paljon parempaa kuin edellinen yö, sillä nyt
hän ei ainoastaan tiennyt, missä etsitty oli, vaan myös, että hän oli
nukkumassa hänen omalla lempipaikallaan. Hänestä neito oli täydellisen
kaunis. Totta kyllä hän oli pörröinen, mutta saattoihan hän siistiä
itsensä. Jokunen sulkakin oli mennyttä, mutta ne kasvaisivat pian. Hän
oli kuin sydäntä hivelevä kuva, jota kardinaali ahmi lemmensairain
silmin, milloin vain harhaileva kuunsäde eksyi viiniköynnöksen lehtien
reunalle.

Hellän intohimon aallot silloin tällöin puistattivat häntä. Vienon
vienona kuherteluna kuului puolen yötä hänen kurkustaan kutsu: "Tuu
liki! Tuu liki!"

Kun punarinta-satakielet seuraavana aamuna ilmaisivat päivän tuloa
kimaltelevan virran äyräällä, heräsi kardinaalin vieruskumppani
hätkähtäen; mutta ennenkuin hän ennätti päättää mihin suuntaan paeta,
hän keksi soman mehevän toukan asetettuna vierelleen oksalle aivan
lähettyvilleen ja vallan järkevästi jäi paikalleen murkinoimaan.
Sitten kardinaali lensi alas joelle kylpemään. Hän tekaisi siitä
niin ihastuttavan kirmailun ja veden läiskinä soi niin virkistävältä
voipuneen ja ryvettyneen linnun korvissa, että hän ei voinut vastustaa
haluaan, vaan läksi muutaman kerran hänkin tuikkaamaan itsensä veteen.
Kun hän nyt oli märkä, ei hän voinut lentää hyvin, ja kardinaali käytti
tilaisuutta nyhtääkseen hänen katkenneita sulkakyniään, auttaakseen
häntä puvun siistimisessä ja antaakseen jonkun ylimääräisen hyväilyn.
Hän opasti hänet lempipaikalleen auringonkylpyä ottamaan ja seurasi
talonpojan auraa viljapellolla, kunnes löysi ison makean kuoriaisen.
Hän nokkaisi pois pään, kuori siltä jäykät siipikilvet ja soreasti
ojensi sen hänelle. Hän oli niin ihastunut, kun toinen otti sen hänen
noukastaan ja jäi sumakkipuuhun sitä syömään, että asettui läheiseen
orjantappurapensaaseen, jossa villin elämänlangan valkeat lumikukkaset
muodostivat viehättävän taustan hänen tulipunaiselle takilleen. Hän
lauloi vanhan rukoilevan laulunsa niin kuin ei milloinkaan ennen, sillä
nyt hänellä oli toivon häive sydämessänsä rinnan pelon kanssa.

Hän lauloi laulamistaan, pyöristäen, täydentäen, paisuttaen jokaista
säveltä, kumartuen hänen puoleensa houkuttelevan hellästi, välähytellen
loistavaa kauneuttansa hänen silmissään, siinä kieppuessaan ja
kiikkuessaan, siten tavoitellen hänen hyväksymistään; ja kaikki
mitä hän oli kärsinyt ja kaikki mitä oli toivonut, se kuului hänen
laulussaan. Juuri kun hänen sydämensä oli pakahtua, kuuli hänen
jännitetty korvansa heikoimman, pelokkaimman kutsun minkä rakastava
milloinkaan on antanut. Ainoastaan yksi nöyrästi anova, vieno "tshuk!"
sumakkipuulta. Hänen laulunsa vaihtui lähes tukahuttavaan hurmauksen
puuskaan. Varovasti hän hyppäsi oksalta oksalle häntä kohti. Hellästi
ja hiljaa äännähdellen hän hitaasti hipui lähemmäksi, lähemmäksi, ja
ihme yli ihmeitten! voipuvin silmin ja värisevin siivin toinen kurotti
hänelle noukkaansa suudelmaan.

Päivällisellä sinä päivänä sanoi talonpoika vaimolleen:

"Maija, jos tahdot kuulla kauneinta laulua ja nähdä klookeinta mitä
koskaan olet nähnyt, niin lähdeppä alas linja-aitaa katsomaan tuon
punavarpusen hullutteluja, jota me tässä ollaan kuultu."

"Enpähän tiedä, että punavarpuset ovat niin harvassa, että minun yhtään
tekisi mieli kahlata hyhmässä puoli peninkulmaa tuota nähdäkseni",
vastasi Maija.

"Jaloittelu käy aika sievään linja-aitaa pitkin", sanoi Abram,
"etkä ole koskaan nähnyt mokomanlaista punavarpusta. Se on niin iso
kuin kaksi tavallista. Ja niin punainen, että joka pensas, johon
se laskeutuu, on kuin tulessa. Se on sitten ihan varma, että se on
ollut jonkun hoidokki, ja minua se on pitänyt sinä miesnä. Minä voin
helposti päästä kuuden jalan päähän siitä. Se on kaunein lintu, minkä
silmäni milloinkaan ovat nähneet; ja mitä lauluun tulee, niin se näkyy
heittäneen ilmat ja paraikaa kutsuu ihmisiä taloksi-asettumisensa
kekkereihin tänäpäivänä. Se on eleskellyt tässä yksin kokonaisen
viikon ja laulanut kuin paras mestari. Mutta tänä päivänä se on
napannut itselleen eukon ja aivan se on yhtä paha mairittelemaan kuin
minä milloinkaan. Minua tosiaan peloittaa, että se kerrassaan särkee
kurkkunsa."

Maija tuhahti.

"No, no, älä lähde, jos olet väsynyt, kultaseni", sanoi talonpoika.
"Minä vain ajattelin, että se ehkä sinua huvittaisi. Minulle se on
tehnyt erinomaisen hyvää. Jäseneni ovat niin norjentuneet, että
hoksaanpa melkein juoksujalkaa kiirehtiväni vakoa ylös ja sitten minä
alas aitaan päin astun aivan vitkalleen, niin että voin pysyä sen
lähellä niin kauan aikaa kuin suinkin."

Maija tuijotti häneen jäykästi. "Abram Johnson, oletko ihan
kaistapäinen?" kysyi hän.

Abram nauraa hohottamaan. "En rahtuakaan enempää kuin miksi sinä tulet,
muruseni, kun vain kerran saat silmiisi sen veitikan. Tule pois, jos
voit. Olet kutsuttu sinäkin. Sehän käskee koko kylän tulla katsomaan."

Maija ei sanonut enää mitään, mutta itsekseen hän päätti, ettei hänellä
olisi aikaa hullutella linnun takia, kun oli hoidettavana talous ja
kevätompelutkin olivat käsissä. Kun hän johdatti mieleensä Abramin
innostuneet ylistelyt linnusta ja sai leyhäyksen tuoksukylläistä
ilmaa mennessään keittiöstä kaivolle, täytyi hänen tunnustaa, että
mieli teki lähteä; mutta hän lopetti puolipäivätyönsä ja päättävästi
asettui neuleensa ääreen. Hän pisteli hartaasti, ja veti langan
kireäksi nopeassa kaaressa, jonka oli oppinut vuosien kokemuksesta;
ja vaikkakin hänen silmänsä vaelsivat rantaan päin ja vaikkakin hän
monasti pysähtyi käsi koholla ja kuunteli tarkkaavasti, ei hän sitä
huomannutkaan. Kahden tienoissa levottomuuden henki, joka vaati
tyydytystä, oli vallannut hänet. Lujasti nipistäen huulet yhteen, katse
tuimana, kulmakarvat kurtussa hän jatkoi ompelemista. Puoli kolme hänen
kätensä putosivat helmaan, Abramin uusi hurstipaita solui permannolle,
ja hän nousi empien ja astui huoneen poikki vaatesäiliölle, josta otti
päällyskenkänsä ja asetti ne keittiön lieden eteen, jotta olisivat
valmiina, jos hän joutuisi niitä tarvitsemaan.

"Pyh!" mutisi hän, "minun on saatava tämä paita valmiiksi tänä iltana.
Aamulla on sitten kirnuttava ja leivottava, ja iltapuolella tulee Mary
Jane Simms kyläilemään."

Hän palasi akkunalle, nosti paidan ylös ja ompeli tavattoman kiivaasti
seuraavan puoli tuntia; mutta kello kolme hän heitti työn jälleen,
avasi keittiön oven ja katseli alas joelle päin.

Ilma oli täynnä kaikkinaista varhaisen keväimen päihdyttävää
suloisuutta. Tuulenleyhkä, joka sipaisi hänen poskiaan, kantoi
hienoa siitepölyn lemua ja puhkeamassa olevien lehtien kirpeätä,
tuoretta tuoksua. Kiemurrellen kohti pilviä kuin viittaava sormi
nousi punasinervä ja harmaa savupatsas juuriläjästä, jota Abram
paraikaa poltti, ja hajallaan peninkulman laajalti ympärillä näkyi
puolitusinaa muita samanlaisia, kertoen hänen naapuriensa ahkeruudesta.
Etäisen soiton kaltaisena kuului korvaan hänen satojen mehiläistensä
siipien surina niiden janosta hurjistuneina reunustaessa vesiallasta.
Halkopinolla helmikana kajahutteli lakkaamatta huutoansa: "Hut räk!
Hut räk!" Pihamaan poikki kulki vanha kalkkunakukko pyrstö viuhkan
muotoisena, siivet maata viistäen ja ilmaisten ihastustaan kevään ja
rakkauden ajasta äkillisin pärskähdyksin. Karjapihan veräjällä potra
Bramaputrakukko reippaasti vaati voitteloille elämästä ja kuolemasta
erästä heimolaistaan kolmen peninkulman takaa. Joelta nousi hänen
sinisen, haaremiansa epäluuloisesti vartioivan koirashanhensa kimeä
kirkuna. Kanatarhassa kanat kaakattivat joukolla ja suuriäänisesti, ja
karjapiha oli täynnä nautakarjaa, joka ammui vapaalle niittylaitumelle
päästäkseen, vaikka se tuskin oli vielä kelvollinen laitumeksi.

Oviaukossa empien seisovasta pikku naisihmisestä tuntui kuin koko
luonto olisi liittoutunut viekoittelemaan hänet työstänsä, ja juuripa
silloin raikahti selvänä ja käskevänä kardinaalin kehotus: "Tuu liki!
Tuu liki!"

Silkka hämmästys kuvastui hänen kasvoillaan. "Niin totta kuin olen
elävä olento", lausahti hän, "se on muuttanut laulua! Sitähän se Abram
tarkoitti, kun sanoi, että minä olen kutsuttu. Se kutsuu katsomaan
kumppaniansa. Minäpä lähden."

Heikko mielenkiihtymyksen puna kohosi hänen poskilleen. Hän pisti
päällyskengät jalkaansa ja heitti vanhan saalin päänsä yli, meni pihan
halki, seurasi polkua hedelmätarhan poikki ja joutui kyläkujalle. Ladon
alipuolella hän kääntyi takaisin ja yritti mennä yli. Kuraa oli syvälti
ja se oli paksua, hän kadotti toisen päällyskengän; kepin avulla hän
pyydysti sen pois ja viippuen toisella jalalla asetti sen uudelleen
paikalleen.

"Olisi sekin jotakin ollut, jos olisin keikahtanut tuohon kuraan",
urisi hän.

Hän astui latoon ja tuli ulos minuuttia myöhemmin, sulki ja telkesi
oven huolellisesti, ja sitten mennen tien poikki kulki linja-aitaa
pitkin alas joelle päin.

Pellon puolimaissa Abram näki hänen tulevan. Ei ole tarvis mainita,
kuinka usein hän oli vilkaissut sille taholle päivän kuluessa
iltapuoleen. Hän läiskäytti vanhaa Harmoa ohjasperillä ja painui
alas pengertä, silmät loistavina, kasvot punaisina ja kädet lujasti
kouristaen auraa, joka väänsi esiin kerroksen mustaa multaa hänen
edetessään.

Kummastellen hänen tulehtuneita kasvojaan ja sädehtiviä silmiään Maija
käsitti, että hänen koko olentonsa tulkitsi sisäistä riemastusta.

"Abram Johnson", kysyi hän juhlallisesti, "oletko saanut
voimalumouksen?"

"Olen", huudahti Abram ja tempasi pois vanhan huopahattunsa ja tuijotti
sen kupuun kuin innoitusta etsien. "Sinäpä sen sanoit, muruseni. Olen
voiman lumoissa. Sain sen pieneltä punavarpuselta. Kevään voiman!
Laulun voiman! Rakkauden voiman! Jos tuo pieni punainen olento, jonkun
joutavan heittiön maalitaulu, voi ottaa kaiken mitä pyytää elämältä
tänäpäivänä, niin miksei siis ajatteleva, järkevä mies oivaltaisi
elämän siunauksia. Sinäpä sen sanoit, Maija; minä olen saanut voiman
lumouksen. Se on Jumalan voima, mutta tuo pieni punapeippo on minulle
opettanut, kuinka käydä siihen käsiksi. Tulehan tänne, Maija!"

Abram kiersi ohjakset aurankurjen ympäri ja varovasti vei vaimonsa
aidan luo. Hän keksi Maijan seisomasijaksi paksun kaarnanlohkareen ja
asetti hänet niin että hän joutui ison tammen peittoon. Sitten hän
astui hänen taaksensa ja viittasi sumakkipuuhun ja siinä istuvaan
naaraslintuun.

"Pysy nyt hiljaa minuutin aika ja saatpa maksun siitä, että vaivauduit
tänne, kultaseni", sopotti hän.

"Enpä tiedä, olenko milloinkaan nähnyt nolomman näköistä lintua kuin
tuo on", vastasi Maija.

"Miehelleen se on ensiluokkainen. Hänen puoleltaan ei ole mitään
vastaanhangoittelua, sen vakuutan sulle", virkkoi Abram.

Morsian hyppeli arasti sumakkipensaassa. Hän nokki kuivia marjoja ja
yritti monasti korjata pukuaan, joka tosiaan oli pahasti pörhistynyt;
ja noukan juurella oli tippa kuivunutta verta. Hänestä näkyi selvästi,
mitä kovia koettelemuksia hän oli kokenut, ja kumminkin hän oli
erittäin miellyttävä lintu; sillä kuoppaset hänen pulleassa ruumiissaan
näkyivät höyhenpeitteen läpi, ja kardinaaliperheen tavallisten
vallattomain mustien silmien asemesta oli hänellä hellät ruskeat,
loistaen lempeä, josta ei voinut erehtyä. Hän oli kaunis lintu ja
teki kaiken voitavansa tullakseen sieväksi jälleen. Hänen liikkeensä
ilmaisivat pettämättömästi, kuinka pelokas hän oli, ja sittenkin hän
pysyi sumakkipensaassa ikäänkuin peläten jättää sitä; ja pälyili tavan
takaa odottelevana puitten latvain lomitse.

Alhaalta joelta raikahti riemun huudahdus. Pikku lintu sipaisi
silittäen sulkiaan ja odotti levottomasti. Nyt tuli kardinaali
leimuavan raketin kaltaisena ja ilmassa liitäessään kutsui häntä.
Tulija laskeusi hänen vierelleen, tuikkasi hänen nokkaansa palasen
ruokaa, antoi hänelle suudelman ruuansulatusta edistämään, hyväillen
pyyhkäisi noukallaan hänen siipisulkiansa ja lensi sitten kuusamaan.
Kardinaalirouva nautti ateriasta. Se oli juuri hänen makunsa mukaista.
Hän piti suudelmasta ja hyväilystä, kaipasi toden perään kaikkea sitä,
mitä toinen hänen hyväksensä teki, ja mikäli hän rupesi tajuamaan
toisen hellyyttä, sikäli heräsi hänessä katumus, että oli mielettömässä
pelossaan pakottanut hänet sellaiseen hirveään metsästykseen, sekä
ajatus hyvittää häntä. Hän teki soman pikku hyppäyksen kuusamaan
päin ja lähetti toiselle ihastuttavan kehotushuudahduksen. Kimakasti
viheltäen rajattomasta riemastuksesta kardinaali lennähti luo.

Talonpoika puristi tiukasti vaimonsa olkapäätä, mutta Maija kääntyi
häneen päin leimuavin, kyyneleisin silmin. "Ja sinä kutsut itseäsi
säädylliseksi mieheksi, Abram Johnson?"

"Säädylliseksi?" virkkoi hölmistynyt Abram epäröiden. "Säädylliseksi?
Luulenpa olevani."

"Mutta minäpä en luule sinun olevan!" puuskahti hänen vaimonsa
kivakasti. "Sinä et tiedäkään mitä on säädyllisyys, jos niitä siinä
salaa kurkistelet. Ne ei ole lintuja. Ne on enemmän kuin lintuja. Ne on
ihmisiä. Ihan tavallisia oikeita ihmisiä."

"Maija", pyyteli Abram, "Maija kulta".

"Minä suorastaan häpeän sinua", keskeytti hänet Maija. "Mitä luulisit
hänen tuntevan, jos hän tietäisi miehen tässä vaanivan häntä? Eikö
hänellä ole oikeus rakastaa ja osoittaa hellyyttä, maksaa toiselle
miten paraiten taitaa? Ne ovat ihkasen tavallisia ihmisolentoja, enkä
minä tiedä mistä sinä olet saanut oikeuden vakoilla naisolentoa, joka
tekee parhaansa mitä taitaa."

Maija riistäysi hänen kouraisustaan irti ja lähti alas linja-aitaa.

Muutamalla askeleella saavutti Abram hänet, koppasi syliinsä ja painoi
kuihtuneen, kevätkukkaisen poskensa vaimonsa samoin lakastunutta,
kyynelten kastamaa poskea vastaan.

"Maija", kuiskasi hän hätäisesti. "Maija, kultamuruseni, enhän minä
tarkoittanut mitään epäkunnioitusta sukupuoltasi kohtaan."

Maija kuivasi silmiään saalinnurkkaan. "Enhän minäkään sitä sano,
Abram", myönsi hän; "mutta sinä olet justiinsa niinkuin kaikki muutkin
miehet. Et ajattele koskaan. Lähde nyt kynnöllesi ja jätä rauhaan tuo
pieni naaraslintu."

Hän irroitti miehensä käsivarren ja kääntyi kotia kohti.

"Kultaseni", kutsui Abram lempeästi, "koska kerran toit niille taskun
täyden vehnäjyviä, niin voithan yhtä hyvin antaa ne minulle".

"Siunatkoon!" huudahti Maija punastuen. "Unohdin kokonaan tuon vehnän.
Ajattelin, että ruokaa ehkä on niukalti, kun on vielä niin varhaista,
ja jos tahdot ripottaa niille vähän vehnää ja joitakuita leivänmurusia,
ne ehkä jäävät ja pesivät sumakkipuuhun, sinä kun olet niin hassahtanut
niihin."

"Sitäpä justiinsa minä totisesti toivon niiden tekevän ja minä olen
kanneskellut muonaa ja suostutellut sitä minkä olen tainnut kokonaisen
viikon", kertoi Abram langeten polvilleen ja tehden kurttuisista
käsistään kupposen, johon Maija kaasi vehnän vyöliinastaan. "Minä
ripottelen ne aidan harjalle ja ne tulevat perässä neljännestunnissa.
Kiitoksia, Maija. Se oli hyvä ajatus."

Maija katseli häntä kiinteästi. Kuinka rakas hän olikaan. Kuinka rakas
oli aina ollut. Kuinka onnelliset he olivat yhdessä. "Abram", kysäisi
hän empien, "voinko mitään muuta tehdä -- sinun lintujesi hyväksi?"

He olivat yleensä umpimielisiä henkilöitä, ja ne välähdykset, joita
kumpikin oli tänäpäivänä saanut toisistaan, olivat yllätyksiä, joitten
suhteen he olivat varsin ymmällä. Abram ei sanonut mitään, sillä hän
ei osannut sanoa mitään. Hän vain hitaasti pudisti päätänsä ja kääntyi
auralleen, silmät kosteina. Maija suuntasi askeleensa linja-aitaa
kohti, mutta pysähtyi useaan toviin kuuntelemaan; eikä se ollutkaan
mikään kumma, sillä kaikki punapeipot peninkulmain päästä jokivarrelta
olivat kerääntyneet sumakkipensaan ympärille katsomaan, oliko
lintumaailmassa tappelu käynnissä; mutta kardinaalihan siellä vain teki
kuperkeikkoja ilmassa, huutaen sydämen kyllyydestä: "Tuu liki! Tuu
liki!"




4. luku.

"Rakas niin! Rakas niin!" äänteli kardinaali.


Morsian oli asettunut sumakkipensaaseen. Asuinpaikka oli hänen
valitsemansa, ja äänekkäästi uros hyväksyi hänen vaalinsa. Naaras
sijoitti ensimäisen oksan, ja tutkittuaan sitä tarkkaavaisesti
uros vietti päivänsä kantamalla hänelle joukon muita, juuri niin
samankaltaisia kuin mahdollista. Jos naaras tarvitsi kuivaa
ruohonkortta, niin uros kantoi ruohonkorsia, kunnes toinen rupesi
tipahuttelemaan niitä maahan. Jos naaras ahersi paikalleen villin
viiniköynnöksen kuorta, niin kuori uros viiniköynnöksiä, kunnes toinen
ei huolinut enemmästä. Ei hänen päähänsä pälkähtänytkään, että hän oli
noina päivinä niiden metsien vankin kardinaali, ja unohtanut hän oli
kantavansa punaista takkia. Naaras ei ollut terävä-älyinen arkkitehti.
Hänen pesänsä oli epäilemättä löyhä, kelvoton röttelö; mutta hän oli
sen rakentanut ja sallinut uroksen auttaa. Se oli naaraan pesä; ja uros
keksaisi riemulaulun sen kunniaksi. Joka aamu hän istui pesän reunalla
ja tuijotti sanattomassa hämmästyksessä jokaista uutta kaunista munaa;
ja joka kerta hautomaan asettuessaan istui naaras onneensa vaipuneena
ja katseli aarteitansa ylväänä ja hurmaantuneena omastaan.

Sitten painoi hän ne vasten lämpöistä rintaansa ja käänsi jumaloivat
katseet kardinaaliin. Jos tämä lauloi kuusamalta, silmäsi hän sille
taholle. Jos uros keijui viiniköynnöksellä, kääntyi hän pesässään.
Jos kardinaali läksi viljapellolta hakemaan matoja, seisoi hän
hajasäärin munilla ja kurkisteli alas vahtien hänen jokaista
liikettään peittämättömän tuskallisesti. Kardinaali unohti pöyhkeillä
koreudellaan, mutta naaras nautti siitä joka ainoa päivän hetki.
Uskomattoman ujo ja arka hän oli ollut kosinnan aikana, mutta hän teki
parannusta ollen verrattoman jalosydäminen ja uskollinen aviopuoliso.

Entä kardinaali? Hän kummeksi itsekin huomatessaan kykenevänsä saamaan
niin monia ja niin erilaisia tunteita. Ei ollut siinä kyllin, että hän
hautoi emon mennessä kylpemään tai jaloittelemaan. Kaikki parhaimmat
makupalat, jotka hän löysi, kannettiin emolle. Kun tämä kieltäysi
ottamasta enää mitään vastaan, istua kökötti kardinaali läheisimmällä
naapurioksalla monta tuntia päivässä, sulat sileinä ja töyhtö alas
painettuna, äänettömään kunnioittavaan ihailuun vaipuneena.

Hän kirmasi ja peuhasi ylös ja alas joen rinnettä. Mutta
sumakkipensaassa hän ei ääntänyt heikointakaan "tship" -huutoa,
joka herättäisi huomiota. Niin huolekkaasti hän koetti päästä
näkymättömäksi, että näytti vain puolelta oikeasta koostaan.
Lähtiessään liikkeelle hän aina antoi emolle hellän pikku suukkosen
ja pyyhkäisi nokkaansa hänen siipeänsä pitkin -- hänelle ominainen
hyväily, jota hän mielikseen osoitti kumppanilleen.

Joskus tuntiessaan, että häiritsi emoa liika usein, hän asettui
kuusamaan ja lauloi kaikin voimin, lauloi onnesta ja rakkaudesta.
Hänen soitantonsa oli vähemmän äänekästä nyt. Intohimon korkeat,
helisevät, riemulliset sävelet olivat pehmenneet ja vaimentuneet. Hän
sommitteli kehtolauluja, tuutusäveleitä. Hän kertoi emolle, kuinka
rakasti häntä, kuinka taistelisi hänen puolestaan, kuinka vartioi
häntä, kuinka antaisi merkin, jos mikä vaara olisi lähestymässä, kuinka
ylpeä oli hänestä, kuinka erinomaisen pesän hän oli rakentanut, kuinka
kauniina piti hänen muniansa, mitä pulskia poikasia niistä sukeutuisi.
Täynnä hellyyttä, riutuen rakkaudesta, pehmeänä yltäkylläisestä
sydänherkkyydestä kardinaali lauloi kärsivälliselle pienelle hautovalle
puolisolleen: "Rakas niin! Rakas niin!"

Talonpoika nojausi kylvökoneeseensa ja kuunteli häntä tarkkaavasti.
"Minä vaikka vannon, että se on taaskin muuttanut laulua, ja tällä
kertaa en kuolemaksenikaan osaa sanoa mitä se kertoo." Joka kerta
kardinaalin kohottaessa äänensä pysähtyi kylvökoneen ratina, ja Abram,
koko mies yhtenä korvana, kuunteli ja pohti säveleitä.

Eräänä iltana hän sanoi vaimolleen: "Maija, oletko pannut merkille
punapeippoa viime aikoina? Sillä on nyt uusi nuotti, ja tällä erää olen
kerrassaan ymmällä. En kuolemakseni osaa keksiä, mitä se sanoo. Etköhän
sinä mene huomenna sinne alas ja koeta kirkastaa sitä minulle? Olisi
soma tietää tuo."

Kehoitus mairitteli Maijaa. Hän olikin aina uskonut, että hänellä oli
musikaalinen korva. Tässä oli nyt tilaisuus osoittaa sitä ja samalla
kertaa tehdä Abramille mieliksi. Hän joudutti työnsä seuraavana aamuna
ja hyvin varhain hiipi linja-aitaa pitkin. Kätkeytyneenä tammen taakse,
hörökorvin ja tykkivin sydämin hän kuunteli hartaasti. "Klip, klip"
kuului koneen ratina, kun vanha rakas Abram astua retuutti kukkulaa
ylös. "Tship! Tship!" varoitteli kardinaali lentäessään puolisonsa luo.

Hän antoi tälle hiukan ruokaa, silitti hänen siipeänsä ja kuusamaan
lentäen lauloi rakkaudesta, joka hänet täytti. Kun hän siinä laulella
luritti hellän hyväilevää laulelmaansa, tulkitsi kuuntelevan vaimon
sydän sen samoin kuin hautova lintukin.

Välkehtivin silmin ja hehkuvin poskin vaimo riensi aitoviertä alas.
Innosta hengästyneenä ja vapisevana hän kohtasi Abramin puolitiessä.
Unohtaen tavallisen arvelevaisuutensa hän kiersi käsivartensa miehensä
kaulaan ja vetäen hänen poskensa omaansa vasten huudahti: "Oi, Abram,
minä sain sen, sain sen! Minä tiedän mitä se sanoo. Voi, rakas Abram!
Minun omani! Minulle niin rakas. Rakas niin!"

"Rakas niin! Rakas niin!" kertasi kardinaali.

Abramin kasvoille levinnyt hämmästys vaihtui ymmärtämiseksi. Ja Maija
kohosi jaloiltaan, kun hän nosti päätänsä.

"Kautta sieluni! Saithan sinä sen selville, kultaseni! Sitähän se
hokee, sehän on selvä kuin päivä. Osaan erottaa sen selkeämmin kuin
mitään mitä se ennen on laulanut, älyänhän minä sen nyt."

Hän sieppasi Maijan syliinsä, painoi hänen päätänsä rintaansa
vasten vanhalla vapisevalla kädellä, mutta kasvot, jotka hän käänsi
aamuaurinkoa kohti, olivat kauniit.

"Soisipa Jumala", virkkoi hän värisevin äänin, "että jokainen
elävä olento maan päällä eläisi yhtä onnellisesti kuin minä ja tuo
punapeippo". Kumpikin toistansa syleillen he kuuntelivat autuain
kasvoin, kun viljapellon takaa helkkyivät kardinaalin heleät sävelet:
"Rakas niin! Rakas niin!"

Tämän perästä Abramin mieltymys lintuperheeseen muuttui lieväksi
kiihkoksi. Hän kantoi ruokaa linja-aidan harjalle joka siunattu päivä,
satoi tai paistoi, yhtä säännöllisesti kuin hän suki ja ruokki tallissa
Nancya. Mieltymys kardinaaliin ja huolehtiminen sen puolesta loi hänen
hellään vanhaan sydämeensä yhäti uhkuvaa myötätuntoa jokaista lintua
kohtaan, joka asusti hänen tilallaan.

Hän painoi maahan kepin merkitäkseen paikan, jossa peltoraukka-naaras
hautoi viljapellossa, niin ettei ajaisi Nancya pesän päällitse. Kun
hän sulki raitin peräveräjän, jätti hän aina huolellisesti kolmannen
poikkipuun alas, sillä siinä istui varpunen hautomassa aukossa,
johon se sulettaessa olisi pistetty. Lepät ja orjantappurat saivat
häiritsemättä kasvaa hänen aitansa nurkkauksissa tänä keväänä, jos
hän hoksasi, että niiden kätköstä häämötti huolekassilmäinen pikku
lintuemo. Hän jätti neliömetrin apilasta sillensä, koska hänestä
tuntui, että leivonen, joka laulaa lähempänä Korkeimman Luojan
valtaistuinta kuin mikään muu lintu, oli saalistamassa joitakin
näkymättömältä enkelikuorolta tulevia säveliä, helistäen ne verrattoman
puhtaina ja hellinä alas hautovalle puolisolleen, jolta tuon vihannan
pälven kaataminen riistäisi kodin ja onnen. Hän lykkäsi lehtien
varisemiseen saakka kevätkarsimisen jätiltä jääneitten varpujen
polttamisen hedelmätarhan takana, jos huomasi kauniin rastasparin
asustavan niissä; ja rastaan laulu ihastutti häntä melkein saman
verran kuin leivosenkin. Hän jätti onton oksan vanhaan punaiseen
paratiisiomenapuuhun, siksi että kun hän tuli sitä katkaisemaan,
räpyttelikin siinä ympärillä sinikerttupari, levottomuudesta mieletönnä.

Hänen taskunsa olivat pullollaan vehnää ja leivänmurusia, ja hänen
sydämensä paisui onnesta. Oli hänen vanhuutensa kevätaika. Taivaankansi
ei ollut koskaan näyttänyt niin siniseltä eikä maa niin ihanalta.
Kardinaali oli avannut hänen sielunsa lähteet; elämä sai uuden värin
ja ilon; jokainen Luojan työ paljasti tuoreen, tähän asti käsittämättä
jääneen viehkeyden. Hänen lihaksensakin tuntuivat vetreentyvän, ja uusi
voima nousi noudattamaan hänen korkealle lentävän sielunsa vaateita.
Hän ei ollut vuosikausiin päättänyt päivän työtä niin vaivattomasti ja
iloisesti; ja hän saattoi nähdä nuortumisensa vaikutuksen Maijassa.
Tämä hääräili huoneessa hyräillen laulunpätkiä, jotka olivat Abramin
korvalle suloisempiakin kuin lintujen sävelet; ja viime päivinä hän oli
huomannut, että Maija pukeutui uudelleen iltapäivä-ompeluansa varten,
pani kaulalleen pitsikaulurin kuin pyhäpäivinä ja valkean vyöliinan
eteensä. Abram pistäysi heti kaupunkiin ja osti vaimolleen kauniimman
kaulurin kuin mitä hänellä koskaan oli elämässään ollut.

Sitten hän etsi käsiinsä kylttimaalarin ja tuli kotiin kantaen kimpun
laudanpalasia, joihin oli isoin välkkyvin mustin kirjaimin maalattu:

METSÄSTYS KIELLETTY TÄMÄN TILAN MAILLA.

Hän oli hieman nolo näyttäessään niitä Maijalle. "Tuntuuhan minusta
rahtusen epäystävälliseltä tällaisten merkkien asettaminen naapurien
nenän eteen", myönteli hän, "mutta asianlaita on niin, ettei se
ole niin paljon naapureille kuin kaikenlaisille poikasille, jotka
tarvitsevat kohennusta, ja sitten kaupunkilaisille, jotka nimittävät
itseään urheilijoiksi ja tappavat kolibrin nähdäkseen, osaavatko
siihen. Ennen aikaan olivat puut ja pensaat täynnä lintuja ja oravia,
kaniineja oli ihan yltäkyllin ja kaloja kuhisi joessa. Minun oli tapana
pyydystää tästä lähistöstä sen verran peltopyitä ja villikalkkunoita,
kuin tarvittiin ruokailun vaihteeksi. Minun määräni oli aina ottaa
vähän ja jättää vähän. Mutta katsohan, miten nyt on laita. On sula
ihme, jos voin saada kahden markan kuhaa. Villikalkkunan kotkottaminen
säikähyttäisi minut ihan pahanpäiväiseksi, ja mitä pikkulintuihin
tulee, on niitä justiin neljännes entiseen verraten, mutta laihopa
siihen sijaan tulee tärvellyksi. Saattaisin tehdä mitä tahansa
pikkulintujen hyväksi niiden laulun ja koreuden ja niiden nokkelan
olennon takia, mutta enhän minä ole niin tomppeli, etten näkisi, että
kaikki, minkä ne tekevät minulle, on mulle sulaa säästöä. Ylös ne
pannaan, nämä taulut, ja paha sen perii, sanon minä, jonka minä tapaan
vahingoittamasta minun lintujani!"

Maija tarkasteli taulua ajatuksissaan. "Ei sinun pitäisi olla pakotettu
panemaan näitä ylös", sanoi hän viimein. "Jos on niin säädetty, että
niiden on hyvä olla täällä ja lakeja on laitettu niitä suojelemaan,
pitäisi ihmisten menetellä vähän järkevästi ja jättää ne rauhaan. Minä
en ole koskaan elämässäni ollut niin kiintynyt lintuihin kuin nyt;
ja aionpa katsella ympärilleni minäkin. Jos kuulet päivälliskellon
kalahduksen ollessasi ulkona pellolla, niin tiedät sen tarkoittavan,
että joku hiiviskelee näillä main pyssy olalla."

Abram koppasi Maijan kiinni ja painoi kaikuvan muiskun hänen
poskelleen, jossa tyttökauden ruusut vielä kukkivat hänelle. Sitten hän
täytti taskunsa jyvillä ja leivänmurusilla ja vaelsi joelle kattaakseen
pöydän kardinaalille. Hän saattoi kuulla hänen terävän, kimakan
"tship"-huutonsa ja hellät vienot lemmensävelensä tallista lähtiessään,
jakoko matkan sumakkipensaalle asti ne kaikuivat hänen korviinsa.

Kardinaali tuli häntä vastaan pellon nurkkauksessa ja hyppeli pensasten
ja aidan yli vain muutaman metrin päässä hänestä. Abramin levitettyä
varastonsa laudalle tuli lintu keikistellen, veikistellen, noppasi
murusen näppärästi ja kiikutti sen sumakkiin. Hänen puolisonsa
suvaitsi ottaa sen vastaan mielihyvin; ja uros kantoi emolle palasen
toisensa jälkeen, kunnes tämä kieltäysi aukaisemasta nokkaansa enempää
ottaakseen. Hän haukkasi keveän illallisen itse; ja sitten pyrähtäen
viiniköynnökseen päätti päivän tuntikauden laulaa lirittäen. Tuon
tuostakin hän käänsi kiiluvan, utelevan silmän Abramiin, muttei
hetkeksikään kadottanut näkyvistään pesää eikä pyöreätä harmaata
pikku puolisoansa. Samoin kuin emo hautoi muniansa, samoin hän palvoi
emoa; ja jotta tämä saattaisi tajuta hänen palvontansa syvyyden ja
kestävyyden, kertoi hän lakkaamatta yhä uudelleen, jokaisella hellällä
vivahduksella, minkä voi säveliinsä sisällyttää, että emo oli "rakas
niin! rakas niin!"

Kardinaali ei ollut tiennyt, että puoliso, jota hän niin oli kaivannut,
täyttäisi hänen elämänsä sellaisella loppumattomalla ilolla, mutta
juuri samana päivänä, kun tämä onni näytti olevan täysimmillään, sattui
sumakissa suru. Hän oli viipynyt yli ajan metsästäessään lihavaa koita,
jota hän aivan erikoisesti halusi puolisolleen, ja tämä, sietämättömän
janon kiusaamana, jätti pesän ja läksi alas joelle. Huomaten hänet
siellä kardinaali riensi hautomaan hänkin puolestaan, ja saapui juuri
paraiksi nähdäkseen näpistelevän punaisen oravan ehättävän pois muna
hampaissa.

Raivostuneesti kirkaisten heittäytyi kardinaali hänen kimppuunsa koko
voimallaan. Tämä hurjistunut hyökkäys maksoi oravalle silmän; mutta
lintu-isopa menetti hänkin poikasen, sillä orava pudotti munan pesän
ulkopuolelle. Haikeana kardinaali keräsi pois juoruavat kuorenpalaset,
niin ettei kenkään ne nähdessään katsoisi ylös ja äkkäisi hänen
aarrettansa. Jälellä oli kolme munaa; ja hautova lintu murehti tuota
yhtä menetettyä niin säälittävästi, että kardinaali istui kiinni
pesän laidassa koko lopun päivää ja kuiskasi jos miten monasti emon
lohdutukseksi, että hän oli "rakas niin! rakas niin!"




5. luku.

"Kas siin'! Kas siin'!" luikkasi kardinaali.


Tämä kehoitus soi herkeämättä orapihlajan korkeimmalta oksalta eikä
kardinaali kumminkaan ollut tosissaan. Hänet oli saattanut aivan pois
suunniltaan uusi ja ihana kokemus ja hänestä oli mahdotonta olla
päästämättä valloilleen tunteitansa. Hän vaadiskeli talonpoikaa ja
jokaista turkis- ja höyhenpukuista jokivarren kansalaista katsomaan;
ja sitten hän hääräsi kuin mikäkin hurjimus, jos joku niistä rohkeni
lähestyä, sillä sumakkipensaassa oli suuria asioita tapahtumassa.

Viime päivinä oli kardinaali hautonut tunnin joka aamu puolisonsa
käydessä liikuntoa saamassa, kylpemässä ja siistimässä itseään
päiväpaisteessa. Hän oli tullut puolisonsa luo tänä aamuna kuten
tavallisesti, mutta tämäpä katselikin häneen tuskallisin silmin ja
kieltäytyi liikahtamastakaan. Hän oli hypännyt ihan pesän reunalle
ja kerta kerran perästä vaatinut häntä lähtemään. Mutta emopa vain
pörhisti sulkiaan ja yritteli kääntää munia, joita oli hautomassa,
mutta ei vain mielinyt hievahtaa. Kardinaali kurkotti noukkaansa ja
sievästi tyrkkäsi häntä huomauttaakseen, että nyt oli hänen vuoronsa
hautoa; mutta emo katsoi häneen melkeinpä vihaisesti ja maksoi tiukalla
iskulla, ja sitten hän älysi, että emo ei tahtonut tulla häirityksi.
Kardinaali kantoi hänelle jokaisen herkkupalan, minkä löytää taisi, ja
oleili hänen lähistössään, huolestuneena ja levotonna, melkeinpä koko
päivän.

Oli myöhä iltapäivä, ennenkuin emo, janosta miltei puolikuolleena,
läksi juomaan. Hän oli tuskin ennättänyt salavaan ja kumartunut veden
puoleen, kun kardinaali istui jo pesän partaalla. Hän tutki sitä
tarkalleen, mutta ei voinut huomata mitään muutosta. Hän taivuttautui
eteenpäin ottaakseen munat huolellisen tarkastuksen alaisiksi,
ja jostakin tuli hänen korvaansa hennoin pieni "tship!" mitä hän
milloinkaan oli kuullut. Pystyynpä nousi kardinaalin töyhtö ja hän
suhahti salavaan. Vaaraa ei ollut näkyvissä, ja hänen puolisonsa painoi
ahnaasti ruusunkarvaista nokkaansa veteen. Hän riensi takaisin kehdolle
ja kuunteli tarkkaavasti, ja taaskin tuo heikko ääni saapui hänen
korvaansa. Pesän alta, sen ympäriltä ja kautta koko sumakin hän etsi,
kunnes viimein, lopen hämmentyneenä, istahti jälleen pesän reunalle.
Ääni oli tällöin niin paljon täyteläisempi, että hän äkkiä kumartui ja
silitti munia nokallaan; silloinpa kardinaali käsitti. Hän oli kuullut
kuoreen sulettujen poikastensa ensimäiset heikot huudot!

Hurjasti huudahtaen hän syöksähti ylös ilmaan. Hänen sydämensä jyskytti
haljetakseen. Hän ampasi kuin nuoli alas jokea. Jos hän laskeutui
pensaaseen, ei hän malttanut kuin kerran heilahtaa siinä, karkasi pois
ja heittäytyi suin päin lentoon. Hän kiepsahti korkeimman tulpaanipuun
latvaan ja huuteli pilviin leivoselle: "Kas siin'! Kas siin'!" Hän
ryntäsi joenrinteelle ja kertoi asiasta peltoraukoille, pistäysi sitten
viidakkoon ja julisti asian rastaille ja punarinta-satakielille.
Isänhellyydessään hän meni niin pyörälle ilosta, että unohti tavallisen
eristäytymisensä ja oli ystävyksin jokaisen kimaltelevan joen
partaalla lekuttelevan lintusen kanssa. Heittipä hän tavanomaisen
varovaisuutenakin, lensi huudeskellen sumakkipensaassa ja hyväili
puolisoansa niin hillittömästi, että tämä katsoi häneen ankarasti ja
töyttäsi häntä kiivaasti siipeen palauttaakseen hänet järkiinsä.

Sinä yönä nukkui kardinaali sumakissa aivan kiinni puolisossaan ja
sulki vain toisen silmän kerrallaan. Aamulla ani varahin tuodessaan
hänelle ensimäisen ruoka-annoksen hän tapasi hänet pesän partaalla
pudottelemasta kuoren palasia ulos; hiipien kurkistamaan hän näki
mitä pikkaraisimman korallinkarvaisen pienokaisen, jolla oli silmät
kiinni ja ruumiissa pieniä pilkkuja hienoa silkkistä untuvaa. Sen
noukka oli auki, ja vaikka hänen sydämensä oli vieläkin täydempi
kuin edellisenä päivänä, älysi kardinaali mitä se merkitsi; ja sen
sijaan että olisi heittäytynyt uusiin ylistyksiin hän heti omaksui
isänvelvollisuudet ja alkoi etsiä ruokaa, sillä nyt oli kaksi tyhjää
kupua hänen perheessään. Seuraavana päivänä niitä oli neljä. Silloin
oli hänellä tosi työ. Kuinka innokkaasti hän haki ja kuinka iloisesti
hän lensi sumakkipensaalle jokainen herkullinen pala suussa! Poikaset
olivat liian pieniä emon niitä jättää; ja muutamina ensimäisinä päivinä
kardinaali oli alituiseen siivillä.

Ellei hän voinut löytää riittävästi maukasta ravintoa heille puista
ja pensaista tahi talonpojan lahjain joukosta, laskeutui hän maahan
ja haki kuin punarinta-satakieli. Hän unohti tarvitsevansa kylpyä tai
omistavansa oksan missä paistatella päivää; mutta mihin hyvänsä hän
joutuikin, pulpahti hänen täydestä sydämestään alinomaa huuto: "Kas
siin'! Kas siin'!"

Hänen puolisonsa ei päästänyt ääntä kertaakaan. Hänen silmänsä olivat
isommat ja lempeämmät kuin koskaan, ja niissä kiilui alituinen
lemmentuli. Niin hellästi hän hoivaeli noita kolmea punaista vasta
syntynyttä pienokaista! Hän oli niin kerrassaan vaipunut niiden
ruokintaan, silittelyyn ja lellittelyyn, että kokonaan laiminlöi
itsensä ja laihtui pahanpäiväisesti. Kun kardinaali harva se
minuutti toi ruokaa, ei hän tuntunut olevan muuta kuin rakkautta ja
kiitollisuutta tämän uskollisen huomaavaisuuden takia, ja kerta hän
kurottausi esiin ja hellästi suuteli hänen siipeänsä. "Kas siin'! Kas
siin'!" kiljahti kardinaali, ja hurmauksissaan taaskin unohti itsensä
ja lauloi sumakkipensaassa. Sitten hän kantoi ruokaa toimekkaammin kuin
koskaan, peittääkseen hairahduksensa.

Talonpoika tiesi, että puuttui vielä tunti päivälliseen, mutta hän
oli niin hätäinen kertomaan Maijalle uutisia, ettei saattanut kestää
jännitystä minuuttiakaan kauempaa. Sumakista kuului uusi laulu. Hän
oli äkännyt sen kääntäessään ensimäistä kolkkaa lapioauralla. Hän oli
kuunnellut hartaasti, ja hoksannut tarkoituksen melkeinpä heti. -- "Kas
siin'! Kas siin'!" Hän sitoi vanhan harmaan tamman aitaan estääkseen
sitä syömästä laihoa ja läksi heti katsomaan. Panemalla pönkän
nojalleen orapihlajaa vastaan hän saattoi silmätä sumakkiin ja selvästi
nähdä pesän somine poikasineen, joita nyt päivänvarjon tapainen
lehdistö hyvästi suojasi. Abramista tuntui, ettei hän mitenkään voisi
odottaa päivälliseen saakka. Hän tutki huolellisesti valjaita toivoen
jonkun soljen puuttuvan ja yritti keksiä aurassa jotakin vikaa, joka
pakoittaisi hänet kotiin viilaa hakemaan; mutta hän ei voinut löytää
syyn varjoakaan lähteäksensä. Kun hän sitten oli odottanut, kunnes
tunti vain oli jälellä päivälliseen, ei hän jaksanut kestää kauempaa.

"Onpa uutisia sulle, Maija", huusi hän kaivolta, jossa oli
sammuttavinaan ankaraa janoa.

"Älähän nyt mitä", vastasi Maija itsetietoisesti hymyten. "Jos se
koskee punavarpusia, niin on se käynyt puutarhassa jo kolmasti tänä
aamuna kiljuen 'Kas siin'!', jotta aivan haljetakseen; ja siitäpä minä
päättelin, että heidän pienokaisensa ovat kuoriutuneet. Siinäkö sinun
uutisesi?"

"No, jopa nyt jotakin!" virkkoi Abram ällämystyneenä.

Iltapäivä oli puolissa, kun Abram käänsi Nancyn ja läksi kyntämään
vakoa, joka vei suoraan sumakille. Hän aikoi pysähtyä siellä,
sitoa hevosen aitaan ja lähteä joen rannalle varjoon tervehtimään
kardinaalia. Oli hyvin kuuma, ja helle tuntui niin ankaralta, että
hän sydämessään nautti siitä, että pääsisi vaon päähän ja saisi
levähdyksen, jonka oli itselleen määrännyt.

Päivälliskellon nopeat tarmokkaat lyönnit: "Pim, pam!" leikkasivat
ilmaa selvästi ja terävästi. Nykäisten pysäytti Abram hevosen. Sehän
oli varoitus, jonka Maija oli luvannut lähettää hänelle, jos näkisi
pyssyniekkoja otustelijoita. Hän varjosti silmiänsä kädellään ja
tarkasteli ilmapiiriä kulmat kurtussa ja silmät siirollaan. Ensin
pilkahti hänen silmäänsä pyssynputkella häilyvä valonvälkähdys, ja
sitten hän saattoi erottaa metsästäjän asuun puetun miehen verkalleen
vaeltavan alas kujaa pitkin.

Kerkeästi Abram sitaisi Nancyn aitaan. Kiirehtien niin nopeaan kuin
taisi hän saapui vastapäiselle kulmaukselle ja nakerteli siinä nuorta
vehnänkortta sekä katseli kuin muina miehinä maisemaa, kun metsästäjä
kulki sivuitse.

"Päivää!" virkkoi hän perin ystävällisellä äänellä.

Metsästäjä vaelsi edelleen kohottamatta katsettaan tai antamatta
kuuluvaa vastausta. Ystävällisestä, vanhanaikuisesta Abramista tuntui
tällainen mitä töykeimmältä epäkohteliaisuudelta; ja hänen silmänsä
välähti ja hänen äänensä soinnahti vähän väkinäiseltä, kun hän nosti
kättä haluten puhutella miestä.

"Pysähtykää hetkiseksi, ystäväni", lausui hän. "Koska te olette minun
maillani, lienen oikeutettu kysäisemään, oletteko nähnyt moniaita
asettamiani tauluja, jotka koskevat pyssyn käyttöä?"

"En minä ole sokea", vastasi metsämies; "ja minun kasvatustani on
hoidettu niinkin laajasti, että voin saada selon ilmoituksistanne. Niin
monet ja isot ne sitäpaitsi ovatkin, että luulisin, ukkoseni, voivani
lukea ne, vaikka minulla ei olisi silmiäkään."

Tuskin peitetty pilkkahymy ja nimitys "ukkoseni" satutti
hytkähdyttävästi Abramin hermoja, vaikka olikin jo kuusissakymmenissä
ja rauhan mies. Välke hänen silmissään kävi tiukemmaksi ja hartiat
kohosivat huomattavasti, kun hän vastasi:

"Minäpä tarkoitinkin ne luettavaksi ja ymmärrettäväksi! Valtatiestä,
joka sivuuttaa tuvan tuolla töyräällä, suoraan joelle ja tämän pellon
viimeisestä raja-aidasta samaan jokeen on kaikki minun maatani,
ja taulut ovat täydessä voimassa jokaista sen jalkaa kohti. Vielä
lujemmin kuin muina aikoina juuri kesäkuussa, jolloin joka toisessa
pensaassa ja mättäässä asustaa nuori lintuperhe. Taulujen on määrä
ylläpitää lainlaatijain säädöksiä ja auttaa suojelemaan metsänriistaa
ja laululintuja; ja teidän olisi ehkä hyvä panna merkille, että minä en
ole niin lopen vanha, vaan että pystyn puolustamaan oikeuksiani ketä
elävää miestä vastaan tahansa."

Epäilemättä oli metsästäjän äänessä suurempi annos kunnioitusta hänen
kysyessään: "Olisiko se teistä rikkomus, jos mies ilman muuta käy
teidän maittenne poikki linja-aitaa pitkin päästäkseen erään ystävän
tilalle?"

"Eipä tietenkään!" virkkoi Abram huojentuneena ja sydämellisesti.
"Tietysti ei. Minua ilahuttaa, jos se teille sopii. Minä vain tahdoin
kiinnittää huomionne siihen, että linnut ovat suojatut tällä tilalla."

"Minulla ei ole vähintäkään aikomusta häiritä teidän kallisarvoisia
lintujanne, sen vakuutan teille", lausui metsämies. "Ja jos te vaaditte
selvitystä, miksi kannan pyssyä kesäkuussa, niin tunnustan toivoneeni
voivani pudottaa oravan eräälle sairaalle ystävälle. Mutta oletan, että
se ei sellaisestakaan syystä ole sallittua teidän maillanne."

"No mitäs joutavia, hyvä ystävä!" virkkoi Abram. "Enhän minä ole
tolkuton. Jos on kysymys sairaasta, niin tietysti minua ilahuttaa,
jos voitte lävistää jonkun oravan. Minä vain kaiken kaikkiaan halusin
saattaa selville lintuja koskevan kohdan. Onni myötä ja hyvästi teille!"

Abram suuntasi kulkunsa pellon poikki Nancyn luo, mutta tavan takaa
hän kääntyi taaksensa katsomaan kiiltävää pyssynputkea, kun metsästäjä
kaarti kulmauksen ja kääntyi alas joen rinteelle. Hän näki kulkijan
loittonevan linja-aidalta ja katoavan tiheikköön.

"Sehän menee suoraan sumakille", mutisi Abram. "Minä sitten olen ihan
pöhkö, kun en pysynyt hänen rinnallaan sen paikan ohitse asti. Ja
kuitenkin: minä kirkastin sen tyystin ja kokonaan ja hän antoi sanansa,
ettei koskisi lintuihin."

Hän irroitti Nancyn ja toistamiseen läksi sumakkipuulle päin. Hän
oli kyntänyt huolellisesti ja kohdistanut huomion tasan tammaan ja
viljapeltoon; mutta sen vaon hän puoliksi tärveli, sillä hänen silmänsä
vaelsivat kardinaalin talolle ikäänkuin hän olisi ollut noiduttu,
ja hänen kätensä vapisivat sopimattomasta mielenliikutuksesta, kun
hän tarttui auran kurkeen. Viimein hän pysäytti Nancyn ja seisahtui
tuijottamaan joelle päin.

"Nyt sen täytyy olla aivan sumakin luona", kuiskasi hän. "Herra
Jumala! Kylläpä minä olen iloissani, kun näen sen häijyn pyssynputken
välkehtivän toisella puolella."

Samassa näkyi ohut savupilvi, ja rätisevä kaiku kiiri kimmahtaen alas
Wabashia. Abramin silmät laajenivat ja merkillinen vaaleus valahti
hänen huuliinsa. Hän seisoi hetken kuin kykenemättömänä liikkumaan.
"Pim! pam!" kaikui Maijan toinen varoitus.

Vavistus kaikkosi hänestä ja hänen lihaksensa kovenivat. Ei ollut
reumaattisen jäykkyyden jälkeäkään hänen liikkeissään. Yhdellä
tempaisulla hän kiskaisi irti vetoketjut vipupuusta Nancyn takaa.
Hän tarttui ohjaksiin, hyppäsi laukin selkään, painoi kantapäät
sen kylkiin ja ojentuen sen kaulaa pitkin intiaanin tapaan kiiti
viljapellon poikki. Nancyn kaksikymmentä vuotta olivat pois pyyhkäistyt
kuten isännänkin kuusikymmentä. Tajuamatta tapahtumaa se älysi, että
isäntä vaati siltä kaiken sen nopeuden mihin se kykeni; ja vetoketjut
ratisten ja hakaten jaloissa se laukkasi tarmonsa takaa niin että
maha melkein viisti orastähkiä sen lentäessä kohti sumakkia. Kerta
matkalla Abram ojentausi, pisti käden taskuun, veti esille pelottavan
ison saranaveitsen ja ratsastaessaan aukaisi sen. Saapuessaan aidalle
hän melkein lensi yli Nancyn kaulan, pistäytyi aidan nurkkaukseen ja
muutamalla vetäisyllä leikkasi vankan pähkinäpuukarahkan, pyyhkäisi
lehdet pois ja katkaisi latvan syöstessään aidan sivua eteenpäin.

Tätä julmaa lyömäasetta kouraisten, silmät mustina suuttumuksesta hän
ilmestyi metsämiehen eteen, joka oletti hänen haihailevan toiselta
puolen peltoa.

"Ammuitteko tuota punavarpusta?" karjahti hän.

Kun pyssy oli metsästäjän olalla ja hän itse vielä vaaniskelemassa
pensaissa, näytti kielto hyödyttömältä. "Ammuin kylläkin", vastasi hän
ja oli jälleen kääntyvinään sumakkiin päin.

Abram näytti aikovan syöksähtää eteenpäin. "Osasitteko siihen?" kysyi
hän kammottavan rauhallisesti.

"Luulin osanneeni, mutta arvaanpa vain satuttaneeni sitä siipeen."

Abramin sormet kiertyivät nuijan ympäri. Ystävänsä äänen kuullessaan
tuli kardinaali puikahtaen pensasten läpi värähtävänä liekkinä, ja
turvaa etsien lehahti häntä niin läheltä, että sen siipi melkein
hipaisi hänen poskeansa.

"Kas siin'! Kas siin'!" huuteli lintu miltei kuoliaaksi pelästyneenä.
Ei näkynyt hänessä ainoatakaan sulkaa vahingoittuneen.

Abramin huojennus oli niin suuri, että hän näytti lyhenevän kokonaisen
tuuman pituudeltaan.

"Nuori mies, kiittäkää ennemmin Jumalaa, ettette osannut tuohon
lintuun", sanoi hän juhlallisesti, "sillä jos olisitte tappanut sen,
olisin minä hutkinut tämän sauvan säpäleiksi teidän selkäänne, ja
pelkäänpä pahoin, etten olisi tiennyt milloin hellittää."

Hän astui innoissaan askeleen eteenpäin, ja metsästäjä, erehtyen hänen
aikeistaan, nosti pyssynsä.

"Pyssy alas!" ärjähti Abram,tunkeutuen pensasten läpi, jotka
takertuivat häneen, repivät vaatteet hänen harteiltaan ja seisauttivat
hänen kulkunsa. "Pyssy pois! Elkää tohtiko nostaa asetta minua vastaan
omilla maillani ja annettuanne minulle sananne.

"Sananne!" kertasi Abram musertavan pilkallisesti, vanhat valkoiset
värisevät kasvonsa pelottavan näköisinä. "Nuori mies, onpa mulla pari
sanaa teille sanottavana. Te olette näöltänne kuin mies ja olette
puettu kuin mies, ja kuitenkaan ei yksikään ainoa elävä olento pitäisi
teitä tällä hetkellä muuna kuin varkaissa käyvänä koirana. Kaikki aika,
minkä Jumala on teihin pannut, on hukkaan kulutettua, ja sama onni on
ollut äidillännekin. Arvelen, että Jumala on tottunut siihen, että
hänen luomansa olennot vaeltavat väärillä teillä, mutta minun tulee
sääli äitiänne. Herra tietää, että nainen saa kärsiä ja raataa kylliksi
lastensa hyväksi, ja saada sitten poikansa miehen mittaan ja nähdä
hänen omasta tahdostaan rupeavan valehtelijaksi! Nuori mies, totuus on
luonteen temppelin kulmakivi. Ei kukaan voi nostaa hyvää rakennusta
ilman vankkaa perustusta; ettekä te voi rakentaa lujaa luonnetta ja
perustaa sitä valheelle. Mies joka valehtelee ei kelpaa mihinkään.
Häneen ei voi luottaa missään elämän suhteissa eikä miltään puolelta.
Te annoitte sananne kuin mies, ja kuin mies minä sen otin ja menin pois
luottaen teihin, ja te petitte minut. Ikäänkuin ei tuo oravajuttukin
olisi ollut valhetta sekin. Onko teillä kukaties sairas ystävä, joka
tarvitsee oravan lientä?"

Metsästäjä puisti päätä.

"Eikö? Ei sekään ollut totta? Tunnustan, että teette minut uteliaaksi.
Tahtoisitteko kertoa minulle, mikä päähänpisto sai teidät keittämään
minulle tuon orava-historian?"

Metsästäjä puhui takeltaen. "Tahdoin kai tehdä jotakin, joka saisi
teidät tuntemaan itsenne pieneksi", myönsi hän käheällä äänellä.

"Te halusitte saada minut tuntemaan itseni pieneksi", toisti Abram
kummastellen. "Voi taivasten tekijä! Nuori mies, oletteko koskaan
kuullut bumerangista puhuttavan? Se on eräänlainen ase, jota käytetään
Borneossa tai Austraaliassa tai jossain noissa vieraissa maissa, ja se
on tehty niin, että pakanat voivat paiskata sen menemään ja se leikkaa
sirkkelin ilmassa ja tulee takaisin heittäjän käteen. Minä en voi
nähdä itseäni enkä tietää, kuinka pieneltä näytän, mutta mieluummin
minä menetän kymmenen vuotta elämästäni, kuin että joku tapaisi minut
näyttämästä niin pieneltä kuin te näytätte tällähaavaa. Arvelen, että
me näytämme likipitäin siltä, miltä meistä tuntuu tässä maailmassa.
Minä tunnen itseni lähes Goliatin kokoiselta tällä erää, mutta teidän
kokonne on sellainen että minun on työläs nähdä teissä mitään _miestä_
lainkaan. Ja te halusitte saada minut tuntemaan itseni pieneksi! Oi, oi
sentään! Ja niin nuorikin kun lisäksi olette!

"Ja jos ei ollut kaunis asia syödä sanansa, niin miksikä teidän piti
tahtoa muutenkaan tappaa punavarpunen? Mikä antaa teille oikeuden käydä
ympäri toimittamassa maailmasta sellaista kauneutta ja hupia? Kenenkä
luulette luoneen tämän maailman ja kaikki mitä siinä on? Luulette
kukaties, että joku teidän kokoisenne on veistänyt sen puunpalasesta,
ripotellut hiukan hietaa maaksi, pistänyt sinne muutaman siemenen
puiksi ja juoksuttanut valtameret vesikannulla! Minä en tiedä, mitä
kivetyt kadut ja talliruokinta tekevät miehelle, mutta jokainen, joka
on elänyt kuusikymmentä vuotta maamyyränä, tietää, että koko tämä vanha
maailma on täynnänsä töitä, jotka ovat aivan liika isoja jokaiselle
muulle paitsi Jumalalle ja julman _isolle_ Jumalalle siksi toiseksi!

"Teidän ei suinkaan tarvitse hälistä ihkasten mitään tieteen
keksinnöistä, sillä jos tiede vaikka voisikin todistaa, että maa
on auringosta irtautunutta tulenhehkuvaa kuonaa, joka palloutui ja
jähmettyi lentäessään avaruuden halki, kunnes painolaki kävi siihen
kiinni ja pysäytti sen, niin ei se todista, mistä aurinko on irtautunut
tai miksi se on palloutunut eikä kumminkaan jäähtynyt. Taivas päänne
päällä, maa jalkainne alla, puut ympärillenne ja joki tuolla noin --
kaikki täynnä elämää, johon teillä ei ole pikkuruisintakaan oikeutta
koskea, sillä Jumala on sen luonut ja se on Hänen. Tiedänhän kylläkin,
että Hän selvästi sanoi, että ihmiset vallitkoot karjan maassa ja
linnut ilmassa. Ja se tarkoittaa, että teillä on valta iskeä kuoliaaksi
myrkyllinen kyy sen sijaan että antaisitte sen pistää itseänne.
Tarkoittaa, että teidän on parempi ampua hukka kuin antaa sen kiikuttaa
pois lampaanne. Tarkoittaa, että on oikein tappaa haukka ja pelastaa
kananpoikaset; mutta Jumala tietää, että punavarpusen ampuminen vain
siksi, että näkisi sen höyhenien lentävän, ei ole ensinkään minkään
vallitsemista, se on vain elukkamaista. Menee yli ymmärrykseni, kuinka
te voitte katsoa Kaikkivaltiasta kasvoihin ja sihdata jyväsimen
tuontapaiseen luontokappaleeseen. Tarvittaneen enemmän sappea kuin
minussa on.

"Jumala ei ole koskaan luonut mitään kauniimpaa kuin tuon linnun ja
Hänen on täytynyt olla ylen ylpeä työstänsä. Heittäkääpä vain silmänne
siihen tuonne noin. Oletteko koskaan nähnyt mitään niin erinomaisen
sievää, koreata, hivelevää? Ovathan täynnä historiaakin nuo pienet
punaiset olennot. Oletteko koskaan ajatellut sitä? Viime vuoden lintuja
se on, täällä jossakin syntynyt, sen se on näköinen, jos minkään.
Läksi etelään talveksi ja sai tuttavia, jotka ovat ruokkineet sitä ja
opettaneet sitä _luottamaan_ ihmisiin. Tuli keväällä takaisin yhdessä
yössä ja keksi tämän sumakkipensaan toista kuukautta sitten. Se valtasi
minut heti ensi kerralla sen nähdessäni.

"Se on isoin ja punaisin punavarpunen minkä koskaan olen nähnyt; ja
oikea mestari puhumaan ihan ihmiskieltä. Puhuu yhtä täydesti kuin te
ja minä. En tiedä, mitä puhui tuolla etelässä, mutta siitä saatte olla
vahvassa uskossa, että se oli jotakin oivaa alaltaan. Kun se asettui
tänne, puheli se ilmasta ja kertoi siitä kutakuinkin kohdalleen. Se
osasi sanoa 'Vesi vie! Vesi vie!' justiin tällä tapaa. 'Vesi' se äänsi
justiin yhtä hyvin kuin minä, ja joskin se vähän venytteli 'vie-e',
saattoi silti jokainen pässinpääkin ymmärtää, mitä se tahtoi sanoa ja
minkä se sanoi niin korealla äänellä ja niin selvään kuin kello. Sitten
se tuli lemmensairaaksi ja kerjäsi kumppania, niin että ihan ruumista
runteli. Ja jos minä olisin ollut varpusnaaras, en suinkaan olisi
ollut niin hidas tulemaan. Pehmitti minut vallan väleen. Sitten tulee
paikalle pieni naaras ja jää sen tykö; ja kun se kertoi naaraalle,
kuinka rakasti sitä, niin melkeinpä luuli urkujen soittavan virsiä. Nyt
niillä on pesällinen mitä juonikkaimpia pieniä töyhtöpää-poikasia, ja
nyt se on halkoa kaiut, kutsuen koko naapuruston katsomaan niitä, niin
se on tuhottoman ylpeä.

"Panen pääni pantiksi, ettei sitä ole ennen koskaan ammuttu. Se on
melkein kaistapäinen pelkästä kauhistuksesta, mutta aivan liikaa
tuittupää jättääkseen perheensä ja kätkeytyäkseen teidänkaltaisiltanne
olennoilta. Siinä pojassa ei ole varovaisuutta hiventäkään. Kas nyt,
kuinka se rynnistelee ympärinsä antaakseen teille uuden tilaisuuden.

"Minä olin aivan liika kovasti romatismin kynsissä voidakseni käydä
käsiksi peltotöihin tänä keväänä, kunnes tuo lintu tuli tänne, ja
sen punatakki ja tulinen laulu lämmittivät minua niin, etten ole
sellaista tuntenut vuosikausiin. Työ on käynyt kuin rasvattu, ja
mieleni on laulanut elämän ilosta ja onnesta joka hetki siitä pitäen
kuin se tuli. Minä olen kantanut sille ruokaa tuolle aidanharjalle
kerran kahdesti joka päivä kuukauden ajan ja voin päästä kolmen jalan
päähän siitä. Vaimoni tulee sitä katsomaan ja tuo sille ravintoa ja me
melkein palvelemme sitä. Kuka te olette tullaksenne tänne pyyhkäisemään
pois sen elämänilon ja meidän ilomme siitä linnusta, ja aivan ilman
aikojaan? Olisitte jättänyt maahan mätänemään, jos olisitte siihen
osannut; ja minä ja Maija kun olemme sitä niin rakastaneet!

"Pysähdyttekö koskaan ajattelemaan, kuinka täynnä tämä maailma on
rakastamisen arvoisia asioita, jos sydämenne on kyllin iso päästämään
niitä sinne? Rakkaus käskee meitä elämään ympäröivien esineitten
kauneuden vuoksi ja ilosta että saamme olla niiden parissa. Ja se on
minun uskoni, että ainoa tie, jolla voimme saada ihmiset rakastamaan
meitä, on että kykenemme pitämään arvossa heidän tekojaan. Jos mies
panee kaiken sydämensä ja sielunsa ja verensä ja lihansa ja nikamansa
taulujen maalaamiseen, niin voitte puhua talonhoidosta hänelle koko
päivän ja hän pysyy mykkänä; mutta osoittakaapa vain hänelle näkevänne
mitä hän sihtaa teoksellaan, niin rakastaa hän teitä kuin veljeänsä.
Mitä hyvänsä jollekulle onnistuu, onnistuu se siksi että hän rakastaa
sitä niin, että panee siihen kaiken parhaimpansa; ja siten, kun
rakastatte hänen tekojansa, rakastatte häntä itseään.

"Melkeinpä veisi surma tuollaisen maalarin, joka on pannut parhaimpansa
itsestään maalaukseensa, jos sitten tulisi joku otus mieheksi
niinkuin te ja kaataisi tärpättiä sille yksistään vain nähdäkseen
värin juoksevan; ja minä arvelen, että täytynee olla Jumalasta kovin
väsyttävää, kun Hän ensin saa miettiä miten luoda ja antaa muodon
ja värin tuon linnun tapaiselle kappaleelle ja sitten nähdä teidän
tulla maleksivan ja ampuvan pienen punaisen sydämen sen ruumiista
vain näyttääksenne, että sen te osaatte. Sehän on itse elämä, tällä
joenrinteellä. Yhtä kernaasti soisin näkeväni teidän kaivavan
pensaston paikaltaan ja kuivaavan joen ja tärvelevän sen taulun,
jonka ne laittavat pilviä kohti, kuin näkeväni teidän pudottavan tuon
punavarpusen puusta. Se on kaiken olevaisen punainen elonkipuna. Jumala
lie luonut sen silloin kun Hänen sydämensä sykki kuumana rakkaudesta ja
halusta luoda jotakin verratonta, ja Hänpä näki, kuinka kaunista olisi
tuikata sen sulat vereen, jota oli vuodattamassa sen suoniin.

"Minun mielestäni ei ole parempaa tapaa rakastaa ja palvella Jumalaa
kuin suojella ja pitää arvossa niitä ihania lahjoja, joita hän on
antanut iloksemme ja hyödyksemme. Tämän linnun palveleminen on
jonkinlaista uskontoa minulle. Kauneuden keksiminen pilvissä, puissa ja
ruohoissa ja vedessä, minkä Jumala on luonut, ei ole muuta kuin Hänen
ylistystänsä. Koko maailma on pyhättö. Voitte jumaloida kaikkea päänne
päällä leijuvista pilvistä aina jalkainne alla nuokkuviin ruohoihin
saakka.

"Tietenkin on joka miehellä oma alttarinsa. Minun on tuolla mökissä
ylhäällä joen mutkassa. Maija elää siellä. Jumala ei ole koskaan
laatinut siistimpää teelmää kuin tehdessään Maijan. Rakastaa häntä on
sakramentti. Hän on niin eheä ja puhdas ja vilpitön ja jalosydäminen.
Neljäänkymmeneen vuoteen en ole tohtinut kavuta suoraan Maijan eteen ja
yrittää sanoin tulkita mitä hän on minulle. Koskaan ennen en ole nähnyt
mitään niin kaunista tai hyvää. Ei mikään kukka ole niin tuoksuvainen
ja hyvänhajuinen kuin hänen tukkansa päänalusella. Koskaan en ole
tavannut mehiläispesän hunajaa niin makeaa kuin hänen rakkaudesta
värisevät huulensa. Pitkin koko vanhaa Wabashia ei ole lintua, jolla
olisi hänen veroisensa ääni. Jumalan rakkaus ei ole avarampi kuin hänen
lempeytensä. Kun hän on käynyt kotona tervehtimässä omaisiaan, olen
niin suuresti ikävöinyt häntä, että olen mennyt hänen vaatesuojaansa
ja useammin kuin kerran suudellut hänen hameenhelmaansa. En ole vielä
koskaan rohjennut suudella hänen jalkojaan, mutta olen aina halannut
sen tehdä. Olen päättänyt, että jos hän kuolee ensimäisenä meistä, minä
teen sen silloin. Ja Maija olisi itkenyt silmänsä puhki, jos olisitte
ampunut punavarpusen. Korunne ovat juuri sen näköiset, että te voisitte
ampua. Minä oletan että Jumala laittoi niin, että se kuula menikin
sivu. Minä oletan -- --"

"Jos voitte lopettaa, niin Herran nimessä tehkää se!" huudahti
metsästäjä. Hänen kasvonsa olivat kalpeat ja riutuneet, ohimot hiestä
kosteat ja koko ruumis vapisi. "Minä en voi kestää enempää. Luultavasti
ette usko minulla olevan mitään inhimillisiä tunteita ensinkään,
mutta kyllä minulla joitakin on, ja huomaan mitä tietä voin saavuttaa
lisää. Te ette kaiketi tahdo uskoa minua, mutta minä en enää koskaan
tapa mitään viatonta, vaaratonta olentoa enkä valehtele enää koskaan
elämässäni."

Hän asetti pyssynsä nojalleen orapihlajaa vasten ja pudotti muut
metsästysvehkeensä sen vierelle maahan.

"Minä en näytä olevan sopiva henkilö mitään 'vallitsemaan'", sanoi hän.
"Jätän nuo tavarat teille; ja paljon kiitoksia siitä mitä olette tehnyt
minulle."

Pensaissa kahahti, joku loikkasi aidan poikki, ja Abram ja kardinaali
olivat yksin.

Vanhus lysähti äkkiä istumaan kaatuneen sykomoorin haaralle. Hämmästys
melkeinpä häikäisi hänet. Hän kohotti vapisevia käsiään ja katseli
niitä kummeksien ja sitten laski ne kummallekin tärisevälle polvelleen
tukeakseen itseään. Hän kostutti kuivia huuliaan kielensä kärjellä ja
hengitti raskaasti läähättäen. Hän tirkisteli orapihlajaan päin.

"Jätti pyssynsä", mutisi hän käheästi, "ja se on hieno kuin mamselli.
Lukko, tukki ja piippu, kaikki kiiltää. Ja koko tuo nahkakääry.
Lieneepä maksanut rahaveron. Sanoi, ettei ole sopiva niitä käyttämään.
Loikkasi aidan yli kuin pantteri ja saapasti suoraan pellon poikki.
Ja jätti minulle pyssyn. Vai niin, vai niin! Ihmettelenpä, mitä
sanoinkaan. Lienen ollut melkein _tuima_."

"Kas siin'! Kas siin'!" kiljuskeli kardinaali.

Abram katsoi sitä tarkkaavasti. Lintu vapisi pelosta, mutta ei ollut
millään tapaa vahingoittunut.

"Jaa, siinä oli täpärä kutsu, vanha veikko", sanoi Abram. "Minuuttia
myöhemmin, ja ilomme olisi ollut ohi ja kesä kerrassaan pilalla.
Ihmettelenpä, tiesitkö mitä se merkitsi ja tuleeko sinusta pyssyä
kaihtava tämän jälkeen. Toivonpa niin, sillä vähän useampi sellainen
annos kaataisi minut totisesti kellelleen."

Viimein hän keräsi voimansa, nosti pyssyn aidan yli ja itse kavuttuaan
perästä otti kiinni Nancyn, joka oli ahtanut itsensä täyteen kasvavaa
laihoa. Hän kiinnitti vetoketjut, kiipesi hevon selkään, asetti pyssyn
poikkipuolin polvilleen ja ratsasti tallille. Hän hoiteli tammaa
erikoisen huolellisesti ja huuhteli kätensä ja kasvonsa vesikaukalossa
esiintyäkseen hieman siistimpänä Maijan edessä. Hän kääntyi taloon
lähteäksensä, mutta oli astunut vain lyhyen matkan, kun pysähtyi, ja
hetkisen seisottuaan mietteissään pyörsi takaisin talliin ja antoi
Nancylle vielä erän jyviä.

"Lopultakinhan sinä asian ajoit, tyttöseni", sanoi hän taputtaen sitä
olalle, "en minä ikänä olisi jaksanut ajoissa ennättää perille jalan".

Hän oli niin väsynyt, että pystyssä pysyäkseen nojasi tammaan, sillä
tavaton ponnistus ja väkevä mielenliikutus olivat tuskallisesti
rasittaneet häntä, ja siinä huoahtaessaan lausui hän hevoselle
tuttavallisesti: "En luule koskaan elämässäni olleeni niin suutuksissa,
Nancy. Pelkään olleeni pikkuruikkusen tuima."

Hän näytti pyssyä ja kertoi historian hyvin maltillisesti
illallispöydässä; ja Maija oli niin kerrassaan huolissaan hänestä
ja linnusta ja niin kuohuksissaan metsästäjän teosta, ettei sanonut
sanaakaan Abramin repaleisista vaatteista ja siitä paikkaustyöstä, joka
olisi siitä seurauksena. Hän istui pyssyä katsellen ja mietteisiinsä
vaipuneena pitkän aikaa; sitten hän sanoi surkutellen:

"Enhän tiedä, mitä sinä olet voinut sanoa sellaista, mikä sai miehen
lähtemään tiehensä ja jättämään tuollaisen pyssyn. Poika parka. Toivon,
Abram, ettet käynyt hänen kimppuunsa aivan liika ankarasti. Ehkä
hän kadotti äitinsä ollessaan pieni naskali eikä ole saanut suurta
opetusta."

Abramin voimat olivat kerrassaan lopussa ja hän meni varhain
vuoteeseen. Yön jo pitkälle kuluttua Maija tunsi miehensä haparoivan
hänen kasvojaan päästäkseen selville, että hän oli hyvin peitossa; ja
vetäessään raitia hänen olalleen mutisevan uupuneella ja uneliaalla
äänellä: "Pelkään, ettei maksa vaivaa kieltää, Maija, _että minä olin
aivan hirveän tuima_."

Sumakkipensaassa säikähtynyt pieni kardinaaliemo kiihkeästi puristi
rintaansa vasten kalliita poikasiaan; ja koko yön hän kutsueli
puolisoansa: "tshuk! tshuk!" ja tyytyi vasta tämän vastattua: "tship!"
Mitä kardinaaliin tulee, oli hän oppinut uuden asian. Hän ei ollut
koskaan ennen ollut tulessa. Hän ei enää koskaan luottaisi kehenkään,
jolla olisi kiiltävä kappale, joka syöksee tulta ja savua. Hän oli
nähnyt metsästäjän tulevan ja oli rynnännyt kotiin puolustamaan
puolisoansa ja poikasiaan, täten tehden itsestään loistavan
maalitaulun; ja kun hän ei olisi aikonut lähteä karkuun heidän luotaan,
niin yksistään talonpojan saapuminen oli ehkäissyt murhenäytelmän
sumakissa. Hän ei ollut oppinut noudattamaan varovaisuutta itseensä
katsoen, mutta jos tämän jälkeen pyssy ilmestyi kimaltelevan joen
varrelle, hän lähetti varoittavan "tship" -huudahduksen puolisolleen,
käskien tämän kyyristyä kokoon pesässään ja pysyä hyvin hiljaa, ja
sitten hän kirkui, liehui edestakaisin ja lenteli äkkimutkia pannen
itsensä alttiiksi, kunnes oli houkutellut vaaran pois rakkaista
omistaan.

Kun poikaset kasvoivat kyllin isoiksi emon jättää ne omin päinsä
lyhyeksi aikaa, auttoi hänkin ruuan hankinnassa eikä kardinaalilla
enää ollut niin kiire. Hänelle jäi täten aikaa useinkin nousta
kuusaman latvaan huutamaan koko maailmalle: "Kas siin'! Kas siin'!",
sillä kardinaalin poikaset olivat pulskia. Mutta hänen soittelunsa
oli katkonaista, epätasaista ääntelyä nyt, usein suoritettua
melkeinpä pala kurkussa ja "tship"-huutojen tunkeutuessa sekaan
kuin kouristuskohtauksissa, jos vaara uhkaili hänen puolisoansa ja
pienokaisiansa.

Huolimatta kaikesta heidän huolenpidostaan ei kestänyt niinkään kauan,
kun suru saapui sumakkiin; ja kaikki vain siksi, että esikoinen oli
tuiki ahnas, paljon ahnaampi kuin hänen pikku veikkonsa tai siskonsa,
ja voimiltaan yhtä päivää heistä edellä. Hän tuppautui aina esiin,
huusi äänekkäimmin ja pisimpään, ja veipä isoimman osan pesään tuodusta
ravinnosta; ja eräänä päivänä, jolloin hän vielä oli ylen kömpelö ja
epävarma, hän kompuroi reunalle ja kurotti niin pitkälle että putosi.
Hän kieri alas joen ahdetta ja pudota molskahti veteen; ja nälkäinen
vanha hauki, joka paistatteli päivää ruohistossa, ahmaisi hänet
maiskahuttaen. Hän oli niin lihava, suloinen ja mehevä pala, että hauki
viivyskeli paikalla kokonaisen viikon, odottaen, tapahtuisiko vielä
joku onnettomuus.

Kardinaali, joka oli matoja metsästämässä viljapellossa, kuuli
puolisonsa säikähtyneet huudot ja syöksähti sumakkiin paraiksi
nähdäkseen heleänvärisen untuvapallo-paran katoavan veteen ja
kuullakseen kalan läiskähdyksen. Hän huusi voimattomassa kauhistuksessa
ja lenteli paikan kohdalla. Hän odotti ja vartioi, kunnes ei ollut
toivoa että poikanen tulisi takaisin; sitten hän lensi sumakkiin
yrittääkseen lohduttaa puolisoaan. Tämä ei voinut tottua ajatukseen,
että hänen esikoisensa oli mennyt pois, ja loput päivästä täytti hän
ilman hätähuudoilla ja voivotuksilla.

Kaksi jälelle jäänyttä poikasta olivat ilmeinen kateuden aihe
koko lintumaassa. Urospoikanen oli täydellinen jäljennös isosta
tulipunaisesta isästään, paitsi että hänen pikku takkinsa oli harmaa;
mutta se oli niin runsaasti punaisella värjätty, että kerrassaan loisti
ja heloitti, ja hänen noukkansa ja jalkansa olivat todella punaiset. Ja
miten liehuikaan hänen töyhtönsä ja kuinka ylpeäksi ja tärkeäksi hän
tunsikaan itsensä, huomatessaan voivansa nostaa ja laskea sitä mielensä
mukaan! Hänen sisarensa ei ollut läheskään yhtä loistava kuin hän,
ja kuitenkin melkein yhtä ahnas kuin velivainaja. Ritarillisena kuin
isä hän salli siskonsa tunkeutua esiin ja ottaa enimmät osat jyvistä
ja marjoista, niin että alituiseen näytti siltä, ettei hän voinutkaan
niellä enempää, vaikka alinomaa vaati ruokaa.

Sisko läksi ensimäiselle lennolleen niin ahnaana, ettei muistanut
pelätäkään, ja tosiaan lensi läheiseen orapihlajaan kohdatakseen
kardinaalin, joka oli ruokaa tuomassa, ennenkuin älysi mitä oli
tehnyt. Tällä kertaa ahnaus sai palkkansa. Hän ei ainoastaan jäänyt
ilman suupalaa, vaan säikähtyipä poloinen ihan hirvittävästi. Silmät
harrillaan ja töyhtö kauhistuksesta litteänä hän tarrautui kiinni
orapihlajan oksaan kammottava syvyys allansa, ja huojennus oli
äärettömän suuri, kun veli rohkaisi mielensä ja purjehtien saapui
hänen rinnalleen. Mutta tietenkään ei voitu odottaa hänen myöntävän
sitä. Nähdessään, kuinka helposti veli teki tuon, nosti hän töyhtönsä
pystyyn, käänsi välinpitämättömästi päätä ja kysyi, eikö veljestä
lentäminen ollut perin helppo asia, kun kerran oli rohjennut sitä
yrittää; ja sisko sai hänet häpeämään aika lailla, kun oli sallinut
hänen ensimäisenä lähteä pesästä. Orapihlajasta he matkasivat edelleen
kuolleeseen sumakkipuuhun, mutta siellä he lehtien puutteessa olivat
niin selvästi näkyvissä, että pelko kovasti kouraisi emoa, joka
kirjaimellisesti tuli ajamaan heidät takaisin sumakkiin.

Kardinaali oli niin suunnattoman ylpeä ja niin tavattoman suuri
uskalikko opettaessaan heille lentämistä, kylpemistä ja kaikkea muuta
mikä on välttämätöntä nuorten lintujen tietää, että oli suuri Jumalan
armo, että he hengissä pääsivät harjoituksista. Hän oli itse oppinut
monta taitoa, mutta ei ollut koskaan voinut oppia miten pysyä hiljaa ja
kätkeä itsensä. Kovasti kirkuen "tship!", välähdellen ja leimahdellen,
hän heittäytyi vaaroihin, jotka saivat kaikki muut linnut kimaltelevan
joen varrella ryntäämään piiloon. Piiloutumista hän halveksi eikä
koskaan osannut levähtää.

Se kesä oli täynnä rikkaita kokemuksia kardinaalille. Näitten
ensimäisten poikasten vartuttua ja lennettyä pois rakennettiin kaksi
muuta pesää, ja kaksi muuta poikuetta lenteli sumakin ympärillä.
Lehtisadon aikana kardinaali oli pienen parven isä, ja kaikki olivat
sieviä, vankkoja, kauniita jokilintuja.

Hän oli elänyt kevään ja tuntenut sen väkeväntuoksuvaa ilmaa,
kalpeitten kukkasten viehätystä ja palavaa sydämen nälkää. Oli tuntenut
kesän kultaisessa värityksessään, oli nähnyt sen benzoe-puusta ja
sarsaparilla-lehvistä tuoksuvat metsät, joita kiehkuroina koristivat
villit viiniköynnökset, kuusamat ja punakoisot; joita mattoina
verhosivat samettinen sammal ja tähtirikas mandragora viheriän varjon
alta pilkistäen esiin, oli kuunnellut kimaltelevan joen taukoamatonta
puhelua, ja kokenut lemmen nautinnon rikasta täyttymistä.

Nyt oli tullut lehtisato, ja kaikki kevään lupaukset olivat
toteutuneet. Metsät olivat upeat syysvärityksessään. Siellä oli
kypsiä punaisia ja mustia orapihlajan marjoja ja villiviinirypäleitä,
jotka vain odottivat ankaraa hallaa, ratisten putoilevia pähkinöitä,
hoppuisia oravia ja harmaan ja ruskean kiiltäviä kaniineja.
Tienvarsilla heloittivat kultaiset paimenpiiskut ja kuninkaallisina
upeilivat purppurassaan asterit ja anisruohot. Kuului putoavain lehtien
kahinaa, sametinpehmoisten perhosten liipottelua, etelään rientävien
siipien surinaa ja seuralaisiaan kokoilevan variskuninkaan ääntä.

Silloin heräsi kardinaalissa tunne, että oli aika johtaa perheensä
oranssitarhaan. Eräänä päivänä he meluten ja kirkuen hääräsivät ylös
ja alas joen kimaltelevaa vartta, syöksähtelivät viljapellon poikki
ja kiikkuivat sumakissa. Seuraavana päivänä oli musta halla riipinyt
sen lehteviä oksia. Kankeana ja autiona se seisoi siinä, yksinäisyyden
perikuvana.

Oi lintu, ihmeellisine sulkakoruinesi, joka laulat kuin ihminen!
Mikä oivallinen, jumalallinen ajatus luoda noin kaunis olento ja
niin kaunista soitantoa meidän iloksemme! Sinä terhakka laulaja
tulipunaisessa takissasi, liian ylpeä piiloittaaksesi läikehtivän
kauneutesi, liian peloton varoaksesi niitä monia vaaroja, jotka sinua
ympäröivät; aamunkoitteesta me sinua tervehdimme, Lintumaailman
kuningas, sinun vaateliaasti käskiessäsi: "Kas siin'! Kas siin'!"