E-text prepared by Anna Siren and Tapio Riikonen



ELINA

Murroskauden kertomus

Kirj.

EINO LEINO





Helsingissä,
kustannusliike Minerva Oy,
1919.




I.


Hän tiesi sen tulevan. Hän tunsi sen tulevan. Hän oli kuullut sen
kohinan jo koulupojasta saakka korvissaan.

Silloin kun muut hänen ympärillään eivät vielä mitään aavistaneet,
kun muut puhuivat isänmaasta ja ihmisyydestä täysin porvarillisen
maailmankäsityksen puitteissa, toiset nähden niissä osittaisia
parannuksia kaipaavia puutteellisuuksia, toiset katsoen, että kaikki
oli hyvin eikä mikään tulisi ainakaan lähimpien sukupolvien ijässä
muuksi muuttumaan, -- silloin hän oli jo tuntenut sen tulevan, silloin
hän oli jo kuullut sen kohinan, silloin hän oli nähnyt jo sielunsa
silmien edessä pelkkiä kauhunkuvia sekä peljännyt ja vavissut kuin
haavanlehti.

Minkä tulevan? Minkä kohinan?

Yhteiskunnallisen vallankumouksen.

Mistä hän oli saanut sen ajatuksen jo miltei lapsena aivoihinsa, hän ei
tiennyt itsekään. Mutta ehkä se johtui osaksi hänen syntyperästään ja
jokapäiväisistä olosuhteistaan.

Hän oli torpanpoika Etelä-Hämeestä. Lahjakkuudellaan kansakoulussa hän
oli pitäjän herrasväen, mutta varsinkin papiston erikoista huomiota
herättänyt. He hommasivat hänet oppikouluun, mutta vasta sitten, kun
hän kansakoulukurssinsa päätettyään oli muutamia vuosia raatanut
raskaan ruumiillisen työn tekijänä isänsä torpan mailla.

Ensimmäiselle luokalle hän oli jo liian vanha luonnollisesti. Mutta hän
sai lukea yksityisesti pappilan nuoren maisterin edessä ja suoritti
siten pääsytutkinnon suorastaan kolmannelle.

Samainen maisteri tuli muutenkin määrääväksi koko hänen sielulliselle
kehitykselleen.

Hän ei ollut mikään tavallinen pappilan maisteri eikä rovastin
apulainen, vaan rovastin nuorin poika, joka kandidaattilukunsa
pääkaupungissa suoritettuaan oli päätynyt pariksi vuodeksi tänne
maalle isänkotiinsa kaikessa rauhassa lukujaan jatkamaan ja pitkälle
ulkomaiselle opintomatkalle hankkiutumaan.

Hän ei aikonutkaan antautua vain vähäpätöiseksi koulunopettajaksi
eikä myöskään isänsä ammattiin, vaan oli jo varhain viitoittanut
itselleen tien filosofiantohtoriksi, dosentiksi ja professoriksi. Kun
ei isältä puuttunut varoja eikä häneltä itseltään innostusta, ei tuo
suunnitelma, jonka vertaista rohkeudessa ei ollut vielä kenenkään sen
pitäjän virkamiehen pojan päähän pälkähtänyt, näyttänytkään ollenkaan
mahdottomalta.

Hän oli koko kirkonkylän silmäterä, enin kuitenkin ukko rovastin, joka
suorastaan jumaloitsi häntä.

Hän näki parhaat unelmansa pojassaan toteutuvan. Hänellä
itselläänkin oli ollut nuoruudessaan paljon tieteellisiä ja
humanistisia harrastuksia ja oli hän alkuaan yliopistossa
historialliskielitieteelliseen osastoon kirjoittautunut, vaikka
taloudelliset vaikeudet olivatkin sittemmin pakottaneet hänet
leipäpapin leveämmälle ja keveämmälle uralle antautumaan. Nyt oli hänen
poikansa jo päässyt siihen, mihin hän itse ei ollut koskaan päässyt, ja
oli kaiken todennäköisyyden mukaan menevä vielä paljon pitemmällekin.

Ihmekös, jos ilo paistoi pappilan vanhoissa saleissa ja muhoili
tyytyväisyys rovastin ryppysissä silmäkulmissa, kun hän pitkä piippu
suussaan nuorimman ja toivorikkaimman poikansa kera kylätietä
käyskenteli!

Muut lapset olivat jo aikoja sitten kotinsa jättäneet, pojat mikä
millekin virka-uralle antautuneet, tyttäret naimisiin työntyneet.

Tämä ainoa oli heillä jäljellä enää. Siksi ei ruustinna tiennyt, miten
häntä hyvänä pitää, eikä rovasti, kuinka häntä näytellä ja kehua
ystävällisille kylänmiehilleen, sekä herroille että talonpojille.

Mutta mitä ukko rovasti ei voinut ymmärtää, oli se, että hänen poikansa
pääaineena ei ollut suomenkieli eikä pohjoismaiden historia, vaan
tilastotiede ja kansantalous, joista kummastakaan ei ollut edes puhuttu
hänen nuoruudessaan. Tosin oli pojalla arvosanat noissa edellisissäkin,
mutta väitöskirjansa hän aikoi kirjoittaa Suomen torpparikysymyksestä,
Europan eri maiden maanvuokra-olojen yleistä taustaa vasten katsottuna.

Tuokos oli ihme ukko rovastin mielestä! Eipä sillä, ettei ne olleet
tärkeitä nuo maanvuokra-olotkin niinkuin muutkin taloudelliset
kysymykset, olivat tietystikin, sillä lepäsihän niiden pohjalla valtio
ja yhteiskunta. Hänestä oli vain kumma, että nuori mies, sellainen kuin
hänen poikansa, jolla oli tilaisuus ihanteellisempiinkin harrastuksiin,
saattoi löytää ilonsa ja tyydytyksensä niin tuiki arkipäiväisistä
asioista.

Se oli hänen mielestään suoraan kuin olisi käynyt tunkiota perkkaamaan.

Mutta ukko rovasti lohduttausi sillä, että hänen poikansa kaikesta
päättäen tahtoi uhrautua kansan hyväksi, ja siinähän piili aina se
ihanteellisuuden siemen, jolla hänen mielestään ihmisen maallinen
elämänpolku oli joka tapauksessa jyvitettävä.

Hän oli itsekin omasta mielestään monella muotoa uhrautunut.

Hän oli ensiksikin uhrautunut Jumalalle, kääntäessään katseensa pois
maallisista harrastuksistaan ja antautuessaan papin-uralle, jolle hän
ei vielä silloin ollut tuntenut vähintäkään kutsumusta. Että hänet
olivat siihen aikoinaan pakottaneet hänen sekavat rahaseikkansa, sitä
hän ei ollenkaan ottanut huomioon, sillä nehän kuuluivat juuri niihin
maallisiin, jotka hän oli laskenut uhrilahjana taivaallisten alttarille.

Myöskin hän katsoi uhrautuneensa seurakunnalleen suostuessaan aikoinaan
sen sielunpaimeneksi ja tätä tärkeätä virkaa jo kolmattakymmentä
vuotta, enimmäkseen nuorten, pienipalkkaisten apupappien avulla,
toimitellessaan.

Tosin seurakunta sen oli maksanut hänelle runsain kymmenyksin, mutta
senhän se oli tehnyt vain sielunsa autuuden vuoksi ja maan lakien
täyttämiseksi, jotka tässä pitivät yhtä myös apostoli Paavalin
asettaman jumalallisen järjestyksen kanssa: joka evankeliumia saarnaa,
sen on myös evankeliumista elettävä. Sitäpaitsi hän oli tehnyt paljon
palkatontakin työtä lammashuoneensa hyväksi, kirjoittanut m.m. täysin
moitteettoman pitäjänkertomuksen, jonka hän oli omalla kustannuksellaan
painoon toimittanut, harrastanut seurakunnassaan sekä maanviljelystä
että karjanhoitoa että muidenkin elinkeinojen parantamista,
tavallisesta kirkollisesta ja epäkirkollisesta valistustyöstä
puhumattakaan, kuten esim. kansakoulujen johtokuntiin kuulumisesta.

Sitähän ei kaikkea voitu maksaa rahalla, ja siksi ei
kiitollisuudenvelka hänen ja hänen seurakuntansa välisessä viimeisessä
tilinteossa missään tapauksessa hänen mielestään voinut jäädä hänen
puolelleen.

Mutta kaikkein enimmän hän katsoi uhrautuneensa kansalleen.

Hän oli sitä tehnyt sekä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsenenä
paikkakunnallista murresanastoa, satuja, sananlaskuja ja arvoituksia
kootessaan että etenkin säätynsä edustajana useilla valtiopäivillä,
missä hän ei suinkaan ollut pannut kynttiläänsä vakan alle ja oli
vapaamielisessä sanomalehdistössä saanut pysyvän maineen yhtenä maamme
papiston vanhoillisimmista ja taantumusmielisimmistä jäsenistä.

Luonnollisesti häntä oli sitten tuossa samaisessa sanomalehdistössä
maalattu jos tervattukin niin, että joku toinen vähemmän lujaluonteinen
mies olisi siitä jo aikoja säikähtänyt ja vetäytynyt jo pelkän rauhansa
vuoksi takaisin omaan syrjäiseen Tuskulumiinsa. Niin ei ukko rovasti,
sillä se olisi hänestä ollut hänen virkatoveriensa hyvän luottamuksen
pettämistä. Edustajan toimi oli pyhä toimi hänelle ja hän otti vastaan
sen tuomat tuulet kuin tuiskutkin kristityn kärsivällisyydellä, katsoen
niiden kuuluvan kansalliseen asiaan, joka tässä tapauksessa oli
kirkollisen asian kanssa erottamattomasti yhdistetty.

Hän oli suomalaisen kansankirkon pappi siis ja sellaisena yhtä
loukkaantumaton kuin haavoittumaton.

Oli sentähden aivan suuremmoista, kuinka pitkälle kohti kammoamaansa
nykyaikaisuutta hän katsoi voivansa mennä vain rakkaudesta poikaansa ja
tämän valitsemaan elämäntehtävään, niin outo ja eriskummallinen kuin se
epäilemättä olikin hänen mielestään.

Kun hänen poikansa oli ilmoittanut hänelle harrastavansa
torpparikysymystä ja aikovansa siitä yliopistollisen väitöskirjan
kirjoittaa, hän oli hämmästynyt tosin ensin sanattomaksi, mutta
koettanut sittemmin olla neuvoillaan ja käytännöllisillä kokemuksillaan
siinä kaikin tavoin avuliaana, jopa jättänyt hänen käytettäväkseen myös
kaiken asiaa koskevan kirjanpitonsa.

Suuren seurakunnan rovastina hänellä luonnollisesti oli itsellään
paljon torppareita, joita hän ei kohdellut paremmin eikä huonommin
kuin muutkaan hänen virkaveljensä. Haki ulos saatavansa useimmiten
sangen tarkasti ja tunnollisesti, mutta antoi myös usein armon oikeuden
sijasta käydä eikä missään tapauksessa irtisanonut alustalaisiaan
heidän laiminlyönneistään huolimatta milloinkaan.

Koko tuo kysymys kuului hänen mielestään siihen alempaan, aatteettomaan
ja ihanteettomaan maailmaan, jonka kanssa hän ei mielellään liikoja
askarrellut.

Mutta koska hänen poikansa harrasti sitä, niin oli menneeksi! Myöskin
ukko rovasti tahtoi tietysti tehdä voitavansa asioiden esittämiseksi
niin oikeassa valossa kuin mahdollista ja ohjata isällisesti häntä
näiden seikkojen perinpohjaiseen käytännölliseen tuntemukseen.

Niin nähtiin sekin ihme, että arvon rovasti omassa persoonassaan tuli
poikansa kera käyneeksi ensin läheisemmissä, sitten etäisimmissäkin
torpissaan.

Siellä se luonnollisesti herätti tavatonta, sydänalaa sykerryttävää
hämmästystä. Eukoille tuli tulinen kiire kahvipannujen kanssa,
ukot kutsuttiin kotiin ulkotöistään, lapsilta niistettiin nenät ja
lähetettiin toiset kaivolle peseytymään.

Mutta vielä suuremmaksi kasvoi tuo pelonsekainen hämmästys, kun nuori
maisteri otti esille muistikirjansa ja rupesi tekemään tunkeilevia
kysymyksiä torpan tuloista ja menoista, uutisviljelyksistä ja viime
vuosien viljasadoista.

Onkohan nyt joku asia rempallaan? he ajattelivat.

Lie jäänyt hyvinkin joku päivätyö jonakuna vuonna suorittamatta? Tai
lie kysymys vuokran korottamisesta? Täytyy pitää siinä tapauksessa
kieli keskellä suuta tai tässä vielä puhuu surman länget olkapäilleen...

Ja he vilkaisivat varovasti alta kulmiensa rovastiin ikäänkuin
kysyäkseen, mikä oli tarkoitus ja liikkuiko nuori maisteri oikein
luvallisilla asioilla.

Mutta kun he näkivät rovastin vain hyväntahtoisesti muhoilevan ja
rohkaisevan heitä ystävällisillä päännyykähdyksillä ja kun he eivät
nuoren maisterinkaan piirteissä huomanneet mitään epäilyttävää, he
alkoivat vähitellen aukoa sanaista arkkuaan, alkuperäisiä lähtökohtiaan
silti hetkeksikään unohtamatta.

-- Tämä poikani, joka on viisaustieteen majisteri, harrastaa köyhän
kansan parasta, huomautti rovasti ikäänkuin selitykseksi. Hän tahtoo
kuulla, olisiko kenellä mitään valitettavaa, jota hän voisi korjata,
kun hänestä kerran tulee Suomen suurimpia virkamiehiä, yliopiston
tohtori ja rohvessori.

Eihän kenelläkään ollut mitään valitettavaa.

Mutta maisteri teki innokkaasti muistiinpanojaan, rovasti
hörppi tyytyväisenä kahvikuppiaan ja nämä käynnit päättyivät
molemminpuoliseksi tyytyväisyydeksi moniin lämpimiin kättelyihin,
Jumalan siunauksen toivotteluihin ja sydämellisiin terveisiin
ruustinnalle.

Eräällä tällaisella tutkimusmatkalla tapasi maisteri eräässä torpassa
jo miltei miehenkokoisen pojan, jonka terävät, täsmälliset vastaukset
erikoisesti kiinnittivät hänen huomiotaan.

Hän otti selvää pojasta, kuuli tämän erinomaisesta menestyksestä
kansakoulussa ja lupasi hänelle kirjoja ja yksityistunteja, jos hänellä
oli halu jatkaa lukujaan.

Tietysti pojalla oli.

Kun ei ukko rovastillakaan ollut mitään sitä vastaan, vaan
hän päinvastoin väläytti mahdollisuutta pojan kustantamisesta
oppikouluunkin, oli asia selvä. Matkaa torpasta pappilaan ei ollut
kuin pari kilometriä, jonka poika mielelläänkin hiihti niin uusien ja
houkuttavien tulevaisuuden näköalojen hänelle avautuessa.

Luvut kävivät kuin leikillä. Mutta niiden alussa lainaili maisteri
hänelle paljon muitakin kirjoja, etupäässä historiallisia, mutta
myöskin yhteiskunnallisia ja kansantaloudellisia, kun hän huomasi pojan
erikoisen mielenkiinnon niihin. Pitkät keskustelut samoista aineista
olivat omiaan tuota mielenkiintoa vielä enemmän syventämään.

Muutenkin kohteli maisteri häntä melkein kuin vertaisenaan. Puhui
milloin totta, milloin pilaa hänen kanssaan ja vaikutti siten
kaikinpuolin kasvattavasti ja kehittävästi häneen.

Itse hän oli oikein ylpeä oppilaastaan, vei hänet mukanaan kaikkiin
kirkonkylän seurapiireihin ja tasoitti silläkin tapaa hänen tietään
opin kukkuloille aurankurjesta.

Tuo maisteri oli muuten sangen merkillinen mies.

Aikana, jolloin meillä vain harvat yhteiskunnallisia asioita
harrastivat, hän oli niihin kaikella sielullaan ja sydämellään
syventynyt, kirjoitteli niistä jo sanomalehtiin ja piti valaisevia
esitelmiä Helsingin Työväenyhdistyksessä.

Mitä varsinaiseen sosialistiseen liikkeeseen tuli, ei siitä Suomessa
ollut vielä jälkiäkään, jonka takia sitä oli seurattava vain muiden
maiden, etupäässä Saksan taloudellisia oloja silmälläpitäen. Mutta
torpparikysymys täällä oli, joskaan ei vielä päivänkysymykseksi
kärjistyneenä, mutta joka tapauksessa yhteiskunnallisena epäkohtana,
josta jo edistysmielisimpien nuorten poliitikkojen parissa
keskusteltiin.

Siksi oli maisteri siihen kotkansilmänsä iskenyt ja aikoi tehdä sen
sekä tieteelliseksi että sosialipoliittiseksi erikoisalakseen.

Häneltä imi torpanpoika -- Heikki Takaharju oli hänen nimensä
-- ensimmäiset käsityksensä yleisestä maailmanmenosta ja siitä
yhteiskunnallisesta vallankumouksesta, joka maisterin varman
vakaumuksen mukaisesti uhkasi kaikkia maailman valtakuntia.

Nämä ajatukset syventyivät Heikissä yhä enemmän koulunpenkillä.

Ijältään tovereitaan vanhempana, tiedoiltaan, harrastuksiltaan eikä
suinkaan vähimmän ruumiinrakenteeltaan heitä paljon vankempana ja
kehittyneempänä, hänelle olisi ollut mitä helpoin asia kohota heidän
itseoikeutetuksi johtajakseen niin luokalla kuin toverikunnassa että
vapaan urheilun tanterilla.

Mutta hän ei viitsinyt. Hänellä ei ollut aikaa. Hänenhän tuli
valmistautua tuohon toiseen tärkeämpään johtajatoimeen, joka pian
oli vaativa kaikki hänen voimansa ja ajatuksensa: yhteiskunnalliseen
vallankumoukseen.

Sen pääjohtaja oli luonnollisesti oleva hänen oppi-isänsä maisteri
itse, mutta sen pienessä, uskollisessa esikunnassa oli myöskin hänellä,
Heikki Takaharjulla, oleva varmaan oma vaatimaton asemansa.

Siksi hänellä ei ollut aikaa turhuuksiin.

Siksi pysyttelihe hän erillään muista tovereistaan, autellen vain
heitä heidän opinnoissaan vähäistä raha- tai ruokapalkkaa vastaan,
joka kaikissa tapauksissa oli riittävä tekemään hänet kotipitäjänsä
herrasväestä, myöskin rovastista, riippumattomaksi. Ja siksi suoritti
hän koko koulukurssin muutamissa vuosissa, lukien aina kesällä
seuraavan luokan yli, joten hän myöhäisestä opintojen alkamis-ijästään
huolimatta kuitenkin tuli verrattain nuorena ylioppilaaksi.

Mitä hän nyt tekisi?

Nyt oli aika hengähtää ja katsahtaa ympärilleen, missä kulki maa ja
yhteiskunta.




II.


Ensimmäinen vaikutus oli varsin lamauttava. Heikki Takaharjun täytyi
tunnustaa itselleen, että niissä oloissa ja siinä ympäristössä,
johon hän oli joutunut, elettiin vielä sangen kaukana kaikista
yhteiskunnallisista kysymyksistä, saati sitten vallankumouksesta.

Hän oli joutunut varsin vanhoilliseen ja virkavaltaiseen yhteiskuntaan.

Ylioppilaat, joiden kanssa hän yritti seurustella, olivat innostuneita
korkeintaan kielikysymyksestä, vain harvat kirkon ja valtion erosta,
valtiollisen ja kunnallisen ääni-oikeuden laajentamisesta tai muista
samantapaisista vapaamielisistä ja kansanvaltaisista uudistuksista
Useimmat olivat innostuneita vain tutkinnoistaan ja leipäluvuistaan.

Kaikista heistä oli jo tavallinen parlamenttaarinen sosialidemokratia
niin kaukana, ettei siitä kannattanut edes puhua heidän kanssaan.

Samasta syystä hän jäi vieraaksi myös osakunta-elämälle.

Hänelle jäi vain hänen luentonsa ja opintokammionsa.

Alkuaan hän oli kandidaattitutkintoa suunnitellut. Mutta hänen
ahtaat taloudelliset olosuhteensa, yhdessä hänen oman käytännöllisen
ymmärryksensä kanssa, tekivät pian lopun niistä unelmista ja ohjasivat
hänet miltei automaattisesti lainopilliselle alalle, millä turvattu
toimeentulo näytti lähimmältä ja varmimmalta.

Odottamaton onnenpotkaus saattoi hänet erään suuren suomenkielisen
aamulehden korjauslukijaksi.

Jollekin toiselle olisi opintojen jatkaminen tuon rasittavan toimen
ohella käynyt ylivoimaiseksi, mutta ei hänen rautaiselle fysiikalleen.
Muutamien tosin raskaiden vuosien perästä hänellä oli ylempi
hallintotutkinto takanaan.

Sattuivat samoihin aikoihin venäläisyyden ensimmäiset suuret
hyökkäykset maatamme kohtaan.

Ruvettiin myöskin entistä runsaammalla kädellä jakelemaan venäjänkielen
stipendejä virkamiehille ja virkamiehiksi aikoville. Heikki Takaharju,
joka sillä välin oli saanut pienen viran lääninhallituksessa, haki heti
sellaista apurahaa ja saikin. Virkatoveriensa vieromana, mutta omasta
mielestään aivan oikein menetelleenä hän nyt muutti pariksi vuodeksi
Moskovaan.

Olisi väärin sanoa, että hän teki sen nopeamman virkaylennyksen
toivossa.

Kaikkein vähimmän oli Heikki Takaharju mikään karrieristi. Hän oli
yksinkertaisesti vain välinpitämätön isänmaan suuressa asiassa.

Hänelle, joka oli sosialisti ja internatsionalisti ja joka vain
odotti yhteiskunnallista vallankumousta, oli luonnollisesti jotenkin
samantekevää, ketkä vallanpitäjät tuon joka tapauksessa kuolemaan
tuomitun kapitalistisen järjestelmän ruorissa istuivat, vaikkapa ne
sitten olisivat olleet hänen oman isänmaansa vihollisia.

Nehän olivat aivan ohimeneviä ilmiöitä. Tulisihan yhteiskunnallisen
vallankumouksen myrsky ne niinkuin syksyiset lehdet tieltään
lakaisemaan.

Venäjälle oli hänen mielensä jo kauan palanut.

Siellä hän tiesi tapaavansa todellisia vallankumouksellisia. Ja hänen
Venäjän-matkansa tulikin todella määrääväksi koko hänen vastaiselle
kehitykselleen ja kohtalolleen.

Hän tapasi vallankumouksellisia, akateemisen sivistyksen saaneita,
kuten hän itsekin oli.

Hän joutui seurapiireihin, joissa ei puhuttu muusta kuin
vallankumouksesta, ei ajateltu, ei suunniteltu muuta kuin
vallankumousta. Noiden nuorten ihmisten, miesten ja naisten,
innostus, uhrautuvaisuus, itsensä unohtaminen ja vain tuon yhden
suuren, huikaisevan päämäärän silmälläpitäminen teki syvän ja pysyvän
vaikutuksen häneen.

Toisia heistä vangittiin, toiset olivat istuneet vuosikausia
vankilassa, eräät saaneet maistaa kasakanpamppua, eräät olleet
karkoitettuja Venäjän syrjäisimpiin kuvernementteihin.

Mikään ei ollut murtanut heidän sisäistä mahtiponttaan. Mikään ei ollut
heidän varmaa, elämän-iloista vakaumustaan lannistanut.

He olivat sankareita, he olivat uuden ajan airueita!

Noiden kalpeiden, tulisilmäisten nuorten miesten, noiden
kapeahuulisten, terävänokkaisten, huolimattomasti puettujen naisten
kera seisoi ja kaatui ihmiskunnan tulevaisuus.

Itse hän hiukan häpesi alussa kuulua heidän joukkoonsa, sillä hänhän
oli omasta mielestään melkein kuin "burshui", hänhän oli valtion
stipendiaatti.

Mutta pian huomasi hän hämmästyksekseen, että sitä ei suinkaan
minään häpeänä hänelle pidetty, pikemmin päinvastoin. Venäjän
vallankumouksellisten joukkoon kuului paljonkin porvarillisia aineksia,
vieläpä valtion virkamiehiäkin, jotka kukin kohdaltaan koettivat
kaikessa hiljaisuudessa edistää ja avittaa yhteistä propagandaa.

Toista oli varsinaisten taistelujärjestöjen laita. Niiden jäsenet
olivat enimmäkseen nuorta väkeä ja ammattirevolutsionäärejä, jotka
matkustivat maasta maahan, olivat tänäpäivänä Tukholmassa, huomenna
Sveitsissä, ja saapuivat Venäjälle vain jotakin terroristista tekoa
suunnittelemaan ja toimeenpanemaan.

Mutta juuri sellaisen järjestön jäseneksi olisi tahtonut päästä
Heikki Takaharju, ei senvuoksi, että hän heti olisi ollut valmis
heittämään pommia ensimmäisen vastaantulevan ministerin jalkoihin,
vaan valmistuakseen tulevaan tehtäväänsä Suomessa, tutustuakseen
sen menettelytapoihin ja ottaakseen oppia sen kumouksellisista
suuntaviivoista.

Mahdollisesti se olisi hänelle onnistunutkin. Mutta juuri kun hän
oli toiveittensa perille pääsemäisillään, veti poliisi tavallista
suuremman apajan sekä Moskovassa että Pietarissa, vangitsi satoja
vallankumouksellisia, niiden joukossa myös sen järjestön pääkomitean,
jonka puoltosanalla Heikin oli määrä tuohon kumouksellisen propagandan
kaikkein pyhimpään tunkeutua.

Itsekin epäiltynä hän katsoi silloin parhaaksi palata kiirevilkkaa
kotimaahan, missä hänet -- venäjänkielen taitonsn perusteella --
nimitettiin aivan ansiottoman korkeaan virkaan senaatissa.

Sitä laiskansitkaasti hoidellessa ja valtiollisen taivaan merkkejä
tähystellessä vierähti jälleen vuosi, pari.

Taantumus lepäsi raskaana ja liikkumattomana ei vain Suomen ja Venäjän,
vaan koko maailman yllä. Kapitalistinen yhteiskuntajärjestys näytti
lujemmalta kuin milloinkaan ja vallitsevien luokkien "häikäilemätön
riistäjävalta" kuin vuosisadoiksi maaperään paalutetulta. Täytyi olla
Heikki Takaharjun vuorenvankka usko oikean asian voittoon, jos mieli
tällaistenkin tunnustähtien alla säilyttää toivonsa yhteiskunnallisesta
vallankumouksesta.

Mutta hän säilytti. Kesti urhoollisesti ajan ahdistukset ja myöskin sen
moraalisen kujanjuoksun, minkä hänen asemansa venäläisen sortovallan
kätyrinä oli omiaan hänelle toisin-ajattelevien puolelta tuottamaan.

Tuli sitten Japanin sota ja Venäjän vallankumous v. 1905, jota vastasi
suurlakko Suomessa ja perinjuurinen hallitussuunnan muutos.

Tuokioksi näki Heikki Takaharjukin silloin pyhimpien toivojensa kipinän
tuleen leimahtavan.

Suurlakon aikana hänet nähtiin kaikissa julkisissa
kansalaiskokouksissa, mutta vielä enemmän niissä salaisissa, joista
hänen toveriensa sosialidemokraattisten puoluepäälliköiden kesken
pidettiin.

Hän ajoi luonnollisesti sitä jyrkempää suuntaa, joka tahtoi
poliittiseen vallankumoukseen myöskin yhteiskunnallisen yhdistää,
miehittää senaatin, takavarikoida pankkien omaisuuden j.n.e. Mutta hän
jäi vähemmistöön ja oli pakotettu vain syrjästäkatsojana suurlakon
hänen mielestään laihoihin parlamenttaarisiin tuloksiin, yksikamariseen
eduskuntaan sekä yleiseen ja yhtäläiseen ääni-oikeuteen tyytymään.

Suomenlinnan kapina seuraavana kesänä sai hänet vielä kerran korviaan
höröstämään, joskin hänen käytännöllinen järkensä jo heti alussa sanoi,
että se oli tuomittu auttamattomasti epäonnistumaan.

Mutta sitten hän vaipuikin täydelliseen, alakuloiseen apatiaan.

Uusien tuulten puhaltaessa hänen oli ollut pakko luopua virastaan
ja yhtyä eräiden samanmielisten laittomien lakimiesten perustamaan
asianajoliikkeeseen, jossa hän tuskin ansaitsi, mitä hän kulutti,
ja oppi sitäpaitsi ottamaan tuikun murheeseensa. Oltuaan jonkun
aikaa kokonaan resuperällä hän jälleen uusien tuulten puhaltaessa
kiipesi virkaan, vieläpä niin korkeaan kuin v.t. esittelijäsihteerin,
jälleen kiitos olkoon todistetun kielitaitonsa ja yleisen poliittisen
kannattomuutensa.

Nyt oli hän siveellisesti kokonaan rappiolla.

Itse yläluokkaan kuuluvana, sen etuoikeuksia nauttivana ja myöskin
kaikkia sen nautinnoita hyväkseen käyttävänä hän itse vielä vähemmän
kuin ennen luonnollisesti saattoi tuntea itseään kapitalistisen
yhteiskuntajärjestelmän marttyyriksi, eipä edes niiden marttyyrien
asianajajaksikaan, joita hän todella tiesi olevan tässä yhteiskunnassa
niinkuin niitä oli koko maailmassa.

Päinvastoin hän tunsi itsensä vaivaiseksi syntiseksi heidän edessään.
Siitä johtui hänen nyttemmin ainainen paha omatuntonsa, sillä yhtä
varma kuin hän edelleenkin oli yhteiskunnallisen vallankumouksen
välttämättömyydestä, yhtä epävarma hän oli jo siitä, mitä osaa hän
tuossa tulevassa maailmanmullistuksessa näyttelisi.

Kuuluihan hän itse juuri noihin riistäjiin, noihin veren-imijöihin,
joita vastaan oli noustava ja pauhattava. Olihan hänellä itsellään
kaikki saman yläluokan, saman kapitalistisen yhteiskunnan paheet, joka
juuri oli kumottava ja maan tasalle tasoitettava.

Eikö hän itse oman ympäristönsä kanssa kilpaa mätänemällä ollut
tehnytkin itseänsä solidaariseksi sen kanssa ja samalla tuominnut
itsensä menemään sen keralla perikatoon? Eikö tuo uudistava,
tuorestuttava maailmanmyrsky ollut hänetkin kuin kuivan oksan, kuin
mädän omenan tieltään karistava?

Hän koetti pessimistisellä tuulella ollessaan myös ystävilleen
sosialistisille puoluejohtajille noita pahan omantuntonsa tuskia
esittää. Mutta nämä vain nauroivat hänen epäilyksilleen, kehoittivat
häntä karkaisemaan kurkkuaan ja ennen kaikkea luontoaan sekä olemaan
muuten tyytyväinen asemaansa isänmaassa ja ihmiskunnassa.

Merkillistä väkeä muuten nuo sosialistiset puoluejohtajat! Mitä enemmän
Heikki heitä tarkasteli, sitä enemmän hän oppi kammoamaan heidän
pohjatonta ihanteettomuuttaan ja kyynillisyyttään.

He olivat sosialisteja yksinkertaisesti siksi, että he eivät voineet
olla muuta, että se oli käytännöllinen pakko heille ja heidän
toimeentulolleen. He olivat leipäpappeja, useimmat vielä paljon
suuremmassa määrin kuin ne valtiokirkon papit, joita vastaan he
pauhasivat. Jos kenellä vain olisi mitä mahdollisuuksia ollut,
he olisivat olleet ensimmäiset kiroamaansa ja sadattelemaansa
kapitalistiseen yläluokkaan lukeutumaan.

Mitä enemmän Heikki myös heidän kanssaan seurusteli, sitä enemmän häntä
ihmetytti se kunnioittava, miltei ihaileva ja kadehtiva sävy, jolla he
puhuivat suurkapitalisteista, suurviljelijöistä ja suurteollisuuden
harjoittajista.

Niitähän hänen mielestään olisi pitänyt vihata juuri. Nehän ne nyt
juuri olivat niitä pääroistoja, nehän ne nyt juuri olivat maasta
juuritettavat!

Mutta hänen ystävänsä sosialistijohtajat vain hymyilivät viekkaasti
hänelle, sanoivat, että hän oli naivi ja että hän ei ymmärtänyt
sosialismia ollenkaan.

Suurkapinalismihan juuri oli sosialismin ainoa tuki ja turva, sen ainoa
elämän-oikeutus. Ilman suurviljelystä ja suurteollisuutta oli turha
mitään sosialismia ajatellakaan.

Heikki ymmärsi tästä sen verran, että he eivät itse ollenkaan viskoneet
siihen sosialistiseen ihannevaltioon, joka oli ja oli aina ollut hänen
oma uskontonsa ja jota hekin joukoille saarnasivat. Heidän mielestään
kuuluivat yhteiskunnalliset epäkohdat ja niitä seuraava tyytymättömyys,
sorretut ja sortajat, riistäjät ja riistetyt, suorastaan asioiden
luonnolliseen järjestykseen.

Nyt hän oli myöskin ymmärtävinään, miksi he niin monia hyödyllisiä
parannuksia aivan intohimoisesti jarruttivat, sillä nehän olisivat
olleet omiaan tuota terveellistä tyytymättömyyttä poistamaan,
tasoittamaan juopaa eri kansanluokkien välillä ja siten itse sosialisen
kiihoituksen juuria uhkaamaan.

Heikin mielestä tuo tyytymättömyys olisi ollut poistettava, tuo juopa
tasoitettava. Näiden tunnussana taas kuului: luokkarajat selviksi!

Ei syntynyt mitään keskinäistä ymmärrystä heidän välilleen.

Maailmansota oli Heikin aivan musertaa.

Hän ei olisi ikinä uskonut sitä mahdolliseksi. Missä nyt oli kaikkien
kansojen sosialidemokratia, koko maailman "Internatsionale", joka vielä
äsken oli ollut niin valtava, niin varteen otettava mahti kaikkialla?

Se oli kuin pois puhallettu.

Missä oli kaikkien maiden köyhälistöjen yhtyminen, jonka piti tehdä
sodat mahdottomiksi? Missä kauniit lupaukset ja kongressipuheet,
missä kansainväliset komiteat ja sosialistisopimukset, missä kansojen
veljeys, vapaus ja tasa-arvoisuus?

Tuosta kaikesta ei ollut jälellä enää jälkiäkään.

Oli vain sota, oli vain ihmisten teurastus ja tappaminen, äärettömien
taloudellisten arvojen hävittäminen ja tuhoaminen, eikä minkään
vapauttavien yleisinhimillisten aatteiden tai esiinmurtautuvan
kansainvälisen edistyksen nimessä, kuten yhteiskunnallisissa
vallankumouksissa tapahtui, vaan aivan yksinkertaisesti natsionalismin,
imperialismin ja häikäilemättömän kapitalistisen kauppasodan merkeissä,
jotka tempasivat koko ihmiskunnan äkkiä kuin kymmeniä, niin, satoja
vuosia taaksepäin.

Kiihkokansalliset, valloitushaluiset hallitukset riemuitsivat
kaikkialla. Kaikkien maiden köyhälistöjen edustajat olivat niille sokeaa
uskollisuuttaan vannoneet, kansainvälinen sosialidemokratia oli niiden
astinlaudaksi alentunut.

Mutta samalla kun hän huomasi tuon, häntä rupesi yhä enemmän
pelottamaan.

Täytyihän sodankin joskus loppua. Täytyihän kerran tulla tilinteonkin
päivän, jolloin kansat heräisivät verisestä, mielenvikaisesta
hurmiostaan ja kysyisivät, ketkä olivat heidät siihen saattaneet.

Täytyi tulla suuren tuomionpäivän, sitä hirmuisemman, mitä kauemmin
sota kesti, mitä enemmän uhreja se vaati ja mitä tuimempaa tuskaa ja
kurjuutta se toi tullessaan.

Venäjän suuri vallankumous ei sentähden tullut minään yllätyksenä
hänelle, joskin se sai hänet sydänjuuriin saakka vavahtamaan.

Siinä se nyt oli, siinä se nyt jyrisi ja salamoi se suuri tuomiopäivä!

Ettei se kasvaisi ja paisuisi yleismaailmalliseksi vallankumoukseksi,
hän ei epäillyt hetkeäkään. Häntä vain ihmetytti, ett'eivät ihmiset
hänen ympärillään näyttäneet sitä ollenkaan aavistavan.

Ne askartelivat vain arkitoimissaan, keinottelivat tai päivittelivät
elintarpeiden kallistumista, puhuivat korkeintaan Saksan voitosta
ja iloitsivat Suomen itsenäisyydestä, samalla kuin hän tuskin
saattoi hengittää raudanraskaasta, turmanenteisestä ahdistuksesta ja
odotuksesta.

Puhkesi sitten marraskuun punainen viikko täälläkin. Ja nyt hän
oli varma siitä, ettei mikään mahti maailmassa voinut estää enää
kansalaissotaa eikä bolshevismin myrskyä yli rajan mylvähtämästä.

Hän pyysi ja sai nopeasti eronsa senaatista, johon tällä välin olivat
jälleen uudet, maan laeille uskolliset kansan luottamusmiehet astuneet.

Hänellä piti olla vapaat kädet joka suuntaan ajan ankarimman hetken
koittaessa.

Että hän menisi mukana tuohon myrskyyn, sen hän tiesi, sillä hän tiesi
myös, ettei kukaan voisi jäädä sen ulkopuolelle. Mutta hänen täytyi
olla vapaan senvuoksi, että hän voisi vapaasti valita paikkansa siinä
ottamatta enemmän edesvastuuta hartioilleen kuin minkä hän tiesi
voivansa kantaa ja minkä laatu parhaiten vastasi hänen synnynnäisiä
taipumuksiaan ja voimiaan.

Kuten näkyy, hän tunsi vielä sangen huonosti vallankumouksen käytäntöä,
joka asettaa miehensä mihin sattuu, ja ryöppyää edelleen hurjistuneen
luonnonvoiman tavoin, käyttämiensä välikappaleiden kohtalosta ja
tarkoituksenmukaisuudesta vähääkään välittämättä.




III.


Ja niin myrsky mylvähti. Ja niin tuli punainen vallankumous.

Heitti ihmiset hujanhajan, erotti perheet, rakensi raja-aidat
ystävien ja tuttavien välille. Pysäytti junat, asesti kansan, veti
kuin viivottimella rintamat kautta maan, sulki toiset punaiseen
piiritykseen, vangitsi toiset valkean vallan alaisuuteen.

Päästi irti kaikki intohimot, pani kiväärit päin maan laillista
hallitusta ja eduskuntaa paukkumaan, kumosi kaikki oikeus-istuimet ja
virkakunnat, levitti verta ja kuolemaa, kalpeaa kauhua ja punaista
hävitystä Suomen syrjäisimpiinkin metsäseutuihin. Oli kuin piru itse
olisi päässyt irralleen.

Mutta oli noussut myös sen valkea vastavoima. Aluksi sangen
tasaväkisinä ne iskivät yhteen ennenkuulumattomalla, fanaattisella,
metafyysillisellä uskolla ja kiivaudella.

Hänet, Heikki Takaharjun, tuo äkillinen rajuilma paiskasi syrjään itse
suurten tapahtumien keskustasta, miliisipäälliköksi erääseen pieneen
lääninpääkaupunkiin.

Hän oli joutunut sinne aivan sattumalta. Hän oli matkustanut
sinne erään vanhan koulu- ja ylioppilastoverinsa, sosialistisen
sanomalehdentoimittajan Pekka Piilosen luokse joulua viettämään,
mutta jäänytkin vähän pitemmäksi aikaa sinne tätä sanomalehtityössä
auttelemaan, kun hänellä itsellään ei nyt muutakaan tekemistä ollut
ja kun hänen ystävänsä sensijaan täytyi nyt liikkua ympäri lääniä
alituisilla agitatsionimatkoilla.

Täten tuli Heikki seurustelemaan sangen paljon kahdenkesken hänen
nuoren rouvansa Elinan kanssa, jonka hän myös oli ylioppilas-ajoilta
saakka tuntenut, joskaan tämä ei tyttönä ollessaan ollut koskaan tehnyt
mitään syvempää vaikutusta häneen.

Aivan lähellä hän ei ollut koskaan ollut Pekka Piilostakaan, yhtä
vähän kuin ketään muitakaan tovereitaan. Kuitenkin ne olivat tavanneet
toisensa aina silloin tällöin pääkaupungissa, jonne Pekan oli
ollut tapana saapua säännöllisesti pari kertaa vuodessa ja silloin
pääasiallisesti ryypiskelemään.

Pekka Piilonen ei nimittäin koskaan ollut sylkenyt lasiin ja joskin
hän nyttemmin oli sekä kunnon kumouksellinen että tasavaltalainen, oli
hän viinakysymykseen nähden täysin yhteiskuntaasäilyttävä aines ja
monarkisti, kuningas Alkoholin merkkien alla.

Myöskin kunnon kapitalisti hän oli ollut aikoinaan, perinyt isältään
maalaiskauppiaalta toistasataa tuhatta ja pannut ne menemään muutamina
iloisina ylioppilasvuosina hyvien toverien seurassa. Elina hänestä
sittemmin oli sosialistin tehnyt sekä hänet nykyiselle elämänuralleen
suunnittanut.

Se olikin ollut aikoinaan sangen tarpeellista. Sillä Pekka Piilonen
ei ollut hyvinä päivinään tuhlannut ainoastaan rahaa, vaan myöskin
aikaa, joten hän oli herännyt takaisin jokapäiväiseen todellisuuteen
yli-ikäisenä ylioppilaana, taskut tyhjinä, tutkinnot suorittamattomina.

Ettei kumpikaan näistä seikoista saattanut olla juuri minään
voittamattomana esteenä Elinan sosialidemokraattiselle käännytystyölle,
ei liene tarvis erikoisesti huomauttaa.

Pekka liukui siihen -- ja samalla avioliittoon -- mukavasti ja
tasaisesti kuin taitavan koskenlaskijan pursi suvantoon.

Joulun alla hän taas oli käynyt Helsingissä juopottelemassa. Tavannut
Heikki Takaharjunkin siellä, istunut jonkun illan yksissä hänen
kanssaan, juonut paljon, Heikki vähemmän, tullut liikutetuksi vanhoista
koulumuistoista, kyynelöitynyt ja taputtanut olalle häntä.

-- Olet sinä sentään hyvä mies, Heikki, hän oli vesissä silmin
vakuuttanut, oikein hyvä mies. Mutta miksi et sinä ole oikea
sosialisti? Me olemme usein jutelleet siitä asiasta vaimoni kanssa.
Sinä et vielä oikein tunne häntä, mutta sinun täytyy tulla hänet
tuntemaan. Hän on jalo nainen Ja hän ihailee suunnattomasti sinua.

Samalla hän oli pyytänyt Heikkiä jouluksi heille. Heikki oli kiittänyt
eikä ollut tiennyt aluksi, mitä ajatella.

Että hänestä juteltiin, että jollakin jossakin oli hänen suhteensa
mielenkiintoa, että joku ylipäänsä näki vaivan ajatella ja muistaa
häntä!

Se oli uskomatonta.

Hän oli aina ollut niin yksin.

Jo ensimmäisinä ylioppilasvuosinaan hän oli vanhempiensa kuoleman
jälkeen myöskin kotikylästään täysin vieraantunut. Kukaan ei ollut
lähellä hänen sydäntään. Kuinka siis joku toinen olisi saattanut pitää
hänestä, vieläpä ihailla häntä?

Eihän se voinut olla totta. Täytyihän sen olla vain sananparsia, vain
juopon jaaritusta.

Kuitenkin kiinnitti se hänen mieltään. Ja kun kutsu myöhemmin, Pekan
kotikaupunkiin palattua, tapahtui myöskin kirjeellisesti ja molempien
puolesta ei hän epäillyt enää hetkeäkään, vaan matkusti.

Hänellä ei mielestään ollut yksinkertaisesti varaa lykätä luotaan niin
paljoa henkilökohtaista ystävällisyyttä.

Matkallaan junavaunussa hän koetti palauttaa mieleensä, mitä hän muisti
Elinasta.

Paljoa se ei ollut, vain joku pilkahdus, vain joku ilme, ele tai
äänenväre silloin tällöin. He olivat sattuneet yhteen jossakin
ylioppilaskokouksessa. Elina olisi mielellään tahtonut puhua hänen
kanssaan yhteiskunnallisista asioista, Heikki vastaillut vain
harvakseen ja yksikantaan, sillä se oli tapahtunut ennen hänen
Venäjän-matkaansa, eikä Heikki vielä silloin ottanut uskoakseen oikein
naisten aatteellisiin harrastuksiin.

Toisen kerran hän oli tavannut Elinan sattumalta kadulla Suomenlinnan
kapinan aikana, jolloin tämä oli ollut kuin poissa suunniltaan, puhunut
kuin kuumeessa, huitonut käsillään ja kääntynyt heti hänen kanssaan
kävelemään.

Elina oli jo silloin ollut kiihkomielinen sosialisti. Hän tunsi
henkilökohtaisesti kapteeni Kockin, hän oli ihastunut Jean Boldtiin,
hän oli innostunut Krapotkiniin hän katsoi uuden ajan aamun juuri tällä
hetkellä Suomenlinnan pattereilta koittavaksi.

Heikkiin oli hänen innostuksensa vaikuttanut yksinomaan
vastenmielisesti. Siinä ei ollut hänen mielestään järkeä pennin edestä
ja kaikki, missä ei ollut järkeä, oli uppo outoa hänen henkiselle
olemukselleen.

Niin, ja sitten hän oli tavannut vielä pari kertaa Elinan...

Mutta paljon pysyvämmin kuin nuo ohimenevät tapaamiset oli hänen
mieleensä jäänyt eräs tämän tummansinisten silmien vilpitön,
luottavainen katse ja hänen toverillinen kädenlyöntinsä, joka oli luja
ja kiinteä kuin hyvän kasvinkumppanin.

-- Tuo on luotu miehen toveriksi! hän oli jo silloin ajatellut
ja samalla ihmetellyt, miksi tuo punaposkinen, pellavatukkainen,
tanakkatekoinen ja hiukan pystynenäinen hämäläinen tyttö ei tehnyt
vähintäkään eroottista vaikutusta häneen.

Mutta se mahtoi juuri johtua Elinan yhteiskoulumaisesta
toverillisuudesta, jota Heikki kammosi, sillä hänen oma nais-ihanteensa
oli vielä silloin romanttinen, diabolinen, daimoninen. Niin he olivat
jääneet eroottisesti aivan vieraiksi toisilleen.

Elina oli mennyt naimisiin rappiolle menevän ylioppilaan Pekka
Piilosen kanssa ja Heikki jäänyt uskolliseksi haaveelliselle
nuorukais-ihanteelleen, jolle hän ei löytänyt mitään vastaavaisuutta
todellisuudessa.

-- On se aivan ikuinen ihme, hän oli tuossa junavaunussa
nyykytellessään ajatellut, miten vaikea tuo kysymys on minulle ollut ja
miten helposti sen toiset näkyvät ratkaisevan.

Niinkuin esim. tuo Pekka Piilonenkin! Tuhlaapas ensin peritty
omaisuutesi, porsastapas ensin Helsingin ummet ja lammet, ja kun
tiukka paikka tulee, naipas sitten tuollainen kunnon tyttö, ei tosin
rikas, mutta kuitenkin ratsutilallisen tytär ja ainakin muutamien
kymmenientuhansien omistajatar!

Miksi en minä häntä nainut? Miksi en minä olisi häntä saanut yhtä hyvin
kuin Pekkakin?

Naama ei ole meillä kummallakaan toistaan koreampi, hän juo, minä
olen miltei raitis, hän on pelkkä riemu-ylioppilas, minulla taas on
lainopillinen tutkinto ja säädyllinen virka-ura takanani. Mutta se on
onni yksillä, kesä kaikilla, jos sitä nyt yleensä on minään onnena
pidettävä.

Taitaa olla vika siinäkin, että rakkaus on ollut aina minulle vain
pelkkä ruumiillisten vaistojen ja älyllisen intohimon, ei koskaan
sydämen asia.

Ymmärränhän minä, ett'eivät naiset voi sellaisesta pitää.

He tahtovat aina sekoittaa rakkauden huumaavaan, siniliekkiseen,
tulikukkaiseen taikapataan sitä omaa imelää, tunteellista,
hentomielistä siirappiaan, ja sitä minä en tahdo. Siksi jäänenkin
ikuisesti vanhaksipojaksi...

Mutta näin ajatellessaan hän ei kuitenkaan voinut olla toteamatta
nyt, kuten jo niin usein ennenkin viime vuosina pienen, hiuksenhienon
epäilyn hiipimistä aivoihinsa.

Mitä jos hän kuitenkin oli erehtynyt? Mitä jos se sittenkään ei ollut
pelkkää siirappia tuo hänen niin halveksimansa tunteellisuus ja mitä
jos monet tärkeät, ehkä tärkeimmät elämän-arvot vielä olivatkin hänelle
tuntemattomia?

Turhia!

Hän puhalsi ne pois mielestään kuin saippuakuplat.

Mutta ne tulivat takaisin, ne väreilivät kaikissa sateenkaaren
väreissä, ne keinuivat hänen sielunsilmiensä edessä, ne heijastelivat
aivan uudella, tarumaisella, pienoiskoristeellisella tavalla hänelle
ennaltaan hyvinkin tuttuja elämänilmiöitä...

Ja tuon kaiken olivat saaneet aikaan vain nuo yksinkertaiset
lavertelevan juoppolallin sanat: -- -- "Hän on jalo nainen." -- --
"Sinun täytyy tulla hänet tuntemaan." -- -- "Hän ihailee sinua." --

Heikki oikein harmistui tuon huomatessaan!

Mokomakin koulupoika! Eikö tuo haaveksivan, kuutamoissa kuvahtelevan
toverikuntalaisen psykologia siis koskaan karissut pois hänestä?

Hän koetti väkivalloin karkoittaa nuo ajatukset, sytytti savukkeen, ja
pakotti itsensä keskusteluun lähimmän matkakumppaninsa kanssa.




IV.


Mutta sitä kriitillisempänä hän sitten ilmestynytkin matkansa
päämäärään, tuohon pieneen lääninpääkaupunkiin, joka samalla oli hänen
vanha koulukaupunkinsa.

Elina oli häntä asemasillalla vastaan-ottamassa. Vaikutus, minkä
hän heti ensi silmänräpäyksessä teki Heikkiin, oli odottamattoman
miellyttävä.

Elina oli entisestään laihtunut, hoikistunut, hienostunut. Hän oli
ikäänkuin kasvanut, hänen tummansiniset silmänsä olivat entisestään
vain suurentuneet ja syventyneet, hänen kasvonpiirteensä älyllistyneet
ja täsmällistyneet. Sitäpaitsi hän oli hyvin puettu, osasi kantaa
pukunsa, käyttäytyi hillitysti ja puhui täsmällisesti.

Koko hänen olennostaan uhosi niin sivistyneen, niin kehittyneen ja
itsetietoisen maailmannaisen varmuus, ettei Heikki, joka ei lähes
kymmeneen vuoteen ollut nähnyt häntä, voinut olla siitä iloisesti
hämmästymättä.

Hän tulkitsikin parilla enemmän tai vähemmän sirostetulla sanalla julki
tuon vaikutuksensa. Elina taas otti vastaan hänen kohteliaisuutensa
aivan luonnollisella, vaivautumattomalla hymyllä, jolta ei puuttunut
toverillisuutta, mutta ei myöskään naisellista viehkeyttä ja
tyytyväisyyttä.

-- Tervetulemaan! hän virkahti. Toivon, että viihdytte täällä. Mieheni
on tosin poissa ja tulee vasta huomenna. Mutta minä olen sensijaan
valmistanut päivälliseksi erään toisen iloisen tapaamisen teille.

Hänen kädenlyöntinsä oli luja ja kiinteä kuten ennenkin. Mutta hänen
äänensä oli entistä helakampi, hänen naurustaan niinkuin koko hänen
olennostaankin särmät pyöristyneet ja henkevöityneet.

-- Minulle oli tämä jo kyllin iloinen tapaaminen, Heikki siihen
kohteliaasti huomautti. Mutta saako olla utelias?

-- Ei. Se on yllätys. Näytätte epäilevältä? Saattepa nähdä, että
tulette olemaan tyytyväinen.

Se oli todellakin yllätys Heikille. Sillä tuskin he olivat Elinan
kotiin saapuneet, kun sinne ilmestyi myöskin prof. Talvio, entinen
pappilan maisteri ja Heikin ensimmäinen opettaja ja ohjaaja opintielle.

Hänkin oli matkalla joululomalleen, jonka hän oli tällä kertaa
päättänyt viettää vanhan isänsä luona kotipitäjässään. Hänen vaimonsa
ja lapsensa olivat jo viikko sitten sinne matkustaneet.

Ukko oli jo vanha, kappaleen yli seitsemänkymmentä, mutta vielä terve
ja nuorekas kuin tervaskanto. Ei tiennyt kuitenkaan enää, milloin
oli elonmitta täyttyvä hänelle, ja siksi oli suku päättänyt viettää
tätä joulua vielä viimeisen kerran yhdessä hänen ympärillään kotoisen
kurkihirren alla.

Hän oli vain läpimatkalla tässä kaupungissa, johon junamatka loppui ja
josta hevoskyyti alkoi.

Hän oli tullut jo aamujunalla. Hän aikoi matkustaa vielä samana iltana.
Hän oli pysähtynyt tänne muutamaksi tunniksi vain toimittaakseen eräitä
asioitaan ja tavatakseen paria vanhaa tuttavaansa lyseonlehtoria.

Heikki katseli häntä hänen puhuessaan.

Paljon oli maisterikin muuttunut muinaisesta. Pois oli haihtunut
entinen hilpeä hymy hänen huuliltaan, kadonnut kasvojen reipas ja
avoin ilme, nenänvarsi ohennut, silmät pieniksi, teräviksi, pistäviksi
kultakakkuloittensa taakse siristyneet, koko mies ikäänkuin kellahtanut
ja kuivahtanut.

Häntäkään ei Heikki ollut enää varmaan puoleenkymmeneen vuoteen
tavannut. Eikä oikein tavannut silloinkaan, kadulla vain hyväpäivä
sanottu ja pysähdytty hetkiseksi juttelemaan.

Olivat kellahtaneet ja kuivahtaneet myös jonkun verran hänen ennen
niin iloisesti eteenpäin ryntäävät, taistovalmiit aatteensa ja
yhteiskunnalliset ihanteensa.

Ennen hän oli kuulunut porvarillisten puolueiden äärimmäiseen vasempaan
siipeen, nykyään hän tuskin ollenkaan otti enää osaa politiikkaan.
Hänestä oli tullut kirjaimellinen "kateederisosialisti".

Sellaisena hänelle oli jo kerran -- jossakin radikaalisessa
tähtiyhtymässä -- tarjottu senaattoripaikkaakin, mutta oli hän siitä
erään tilastotieteellisen tutkimuksensa vuoksi kieltäytynyt.

Hänellä ei näyttänyt olevan aavistustakaan nykyisestä tilanteesta.
Kun Heikki päivällisten kuluessa siitä huomautti, ja vaarasta, mikä
uhkasi sekä hallitusta että eduskuntaa, hän sai osakseen vain säälivän
silmäyksen noiden oppineiden ja itsetietoisten kultakakkuloin takaa.

-- Ei ne uskalla, selitti prof. Talvio. Heitä kohtaisi kuitenkin
kaikkien sivistyneiden piirien yksimielinen passiivinen vastarinta.

Kuinka? Kumota hallitus ja eduskunta? Sen he jättäisivät kauniisti
tekemättä. Heidänhän täytyisi silloin itsensä ruveta maata
hallitsemaan, eikähän siihen kelvannut kuka tahansa. Siihen
vaadittiin tietoja ja taitoja, joita ei voinut otaksua olevan meidän
sosialisteillamme.

-- Mutta elleivät he välitä tiedoista eikä taidoista? uskalsi Heikki
siihen vielä huomauttaa.

Elleivät he välittäisi myöskään sivistyneiden piirien passiivisesta
vastarinnasta? Jos he panisivat toimeen oman vallankumouksellisen
yhteiskuntajärjestyksensä? Jos he menettelisivät kuin Venäjän
bolshevikit?

-- Venäjällä se vielä voi käydä päinsä, mutta ei meillä, väitti prof.
Talvio järkähtämättömänä. Suomi on sentään kulttuuriyhteiskunta.

Ja ketkä täällä sitten neuvostotasavallan muodostaisivat? Eivät
suinkaan Suomen työväki ja venäläiset sotilaat!

-- Ehkä nekin. Mutta sitäpaitsi on täällä vielä punakaartit olemassa.

-- Yhtyvät varmasti valkokaarteihin, jos tosi tulee.

-- Mikä tosi?

-- Kysymys venäläisen sotaväen maasta karkoittamisesta.

Prof. Talvio kertoi jutelleensakin heidän johtomiestensä kanssa. Ei
ollut mitään pelkoa kansalaissodasta. Kaikki tulisivat olemaan isänmaan
suuressa asiassa yksimielisiä.

Ja Heikki sai osakseen äskeistä vielä ylempää heitetyn, opettavaisen ja
poliittisesti kasvattavaisen katseen, jota mestaroiva, kuivakiskoinen
äänenpaino oli tarkoitettu vielä enemmän korostamaan.

Kun ei hänkään omasta puolestaan tuntenut mitään syvempää halua ruveta
mielestään soaistua ja jälellejäänyttä yliopiston-opettajaa sen enemmän
ajan ankarasta jännityksestä valistamaan, kuivui keskustelu siitä
asiasta. Sammunut tulivuori! hän vain itsekseen ajatteli. Kalkkeutuneet
aivot, vanhoihin uriinsa lyöpyneet ajatukset! Tuota ei vallankumous
voi käyttää muuna kuin vaununrasvana tai raivaamiensa peltojen
väkevöittämiseksi.

Mutta samalla johtui hänen mieleensä, ettei hän ollut itsestäänkään
enää niin aivan varma, mihin hän kelpasi ja mihin tuo suuri, huumaava,
huikaiseva juhlahetki saattoi käyttää häntä.

Siksi hän pidätti kaikki pilkalliset huomautukset, jopa mahdollisuuden
mukaan ajatuksetkin, antaen vain kunnioittavilla päänliikkeillä pontta
entisen opettajansa mielipiteille ja vilkaisten vain silloin tällöin
Elinaan, joka oli ikäänkuin jättänyt heille näyttämön ja siirtynyt itse
kulissien väliin.

Kaikesta päättäen nautti juuri Elina enemmän tästä tapaamisesta kuin
kumpikaan sen osalliset päivällisvieraat.

Ja ensimmäistä kertaa Heikin elämässä välkähti silloin hänen
sielussaan, että tuossahan oli hänen edessään ilmi-elävänä
todellisuudessa ainakin osa sitä romanttista, diabolista naisihannetta,
jota hän nuoruudestaan saakka oli kantanut povessaan.

Hehkuttajatar, hävittäjätär, miesten päänmeno, nauttijatar,
naurajatar, naaras-ilves heidän sukupuoli-surmaisten keskinäisten
sankarikamppailujensa! Eikö hän ollut tuossa? Eikö hän ollut
tahtonutkin tahallaan heitä kahta vastakkain omien silmiensä alla
taisteloon usuttaa?

Eikö helkähtänytkin ilkamoiva ilo hänen äänessään. Eikö kareutinutkin
kaukaa viisas Monna Lisan hymy hänen silmissään ja hänen huulillaan,
kun hän teeskennellyn viattomana hoiteli moitteettomasti
emännäntehtäviään ja samalla valitsi heidän kummankin rauhalleen
vaarallisimmat puheen-aineet?

Heti seuraavassa hetkessä Heikin kuitenkin täytyi noille lennähtäneille
mielikuvilleen herttaisesti hymähtää.

Elinako daimoni? Elinako Monna Lisa? Elinako miesten päänmeno? Tuo
jäntterä, vaaleatukkainen hämäläistyttö, jonka hän hyvin tunsi, jonka
sukuperän ja sielullisen kehityskulun hän taisi kuin viisi sormeaan?

Naurettavaa! Ei, eihän hänessä ollut eikä voinut olla mitään
salaperäistä, jännittävää, rikosromanttista.

Kuinka hän, Heikki Takaharju, saattoi järkevänä miehenä edes
hetkeksikään antautua mokomiin kuvitelmiin! Mutta se mahtoi johtua
siitä, että hän ei niin pitkään aikaan ollut naisten kanssa
seurustellut ja että hän oli kuin korpien erakko, jonka sydän on altis
sykähtämään heti ensimmäisen eteentulevan helman heilahduksesta.

Jotakin tuosta vaikutuksesta jäi kuitenkin pysyväksi Heikkiin. Eikä
hän voinut olla itselleen tunnustamatta, että sillä oli oma osansa
hänen merkilliseen viipymiseensä Piilosen perheessä, jonka vaivattomaan
ilmakehään hän tuudittautui, siksi kuin punainen vallankumous kuin
äkillinen pyörremyrsky hänet herätti siitä.

Hänen ensimmäinen ajatuksensa oli silloin luonnollisesti matkustaa
Helsinkiin ottamaan selvää tilanteesta, ja mikäli mahdollista, myös
vallankumouksen johtajille palveluksiaan tarjoomaan.

Mutta Pekka pyyteli niin toverillisesti ja Elina katsoi niin kauniisti
häntä jäämään heille, että hän tahtomattaankin tuli heitä totelleeksi
ja päätti pysytellä vielä ainakin muutamia päiviä täällä ja täältä
syrjästä tapausten juoksua tarkastella.

Täällä oli tilanne vielä epäselvä. Ei tiedetty, kenelle kaupunki
kuului oikein, punaisille vai valkoisille, jotka kulkivat vain
kyräten karsaasti toisiaan, kummankaan puolen ryhtymättä mihinkään
vihollisuuksiin tai väkivallantöihin.

Parin päivän perästä oli tilanne siinä suhteessa selvä. Kaupunki kuului
punaisille. Mutta mitä enemmän se taas alkoi selvetä koko maahan
nähden, sen alemmaksi painui Heikin mieli ja sen onnellisemmaksi
salliman oikuksi hän katsoi sattumaa, että hän oli täällä eikä esim.
pääkaupungissa.

Siellä hän olisi tietysti periaatteilleen uskollisena syöksynyt
suinpäin vallankumouksen kuohupäihin. Täällä hän sensijaan saattoi
pysyä rauhallisena syrjästäkatsojana ja sovittaa tilanteen mahdollisten
muutosten mukaan menettelytapansa.

Mutta taaskin hän tunsi jo edeltäpäin, millaiseksi se käytännössä
tulisi muodostumaan. Samanlaiseksi kuin Suomenlinnan kapinan aikana!
Sillä taaskaan hän ei täysin luottanut asian onnistumiseen.

Tämä ei sittenkään vielä ollut _hänen_ hetkensä, ei hänen suuri
hetkensä, tunsi hän.

Vallankumouksen ensimmäinen ehto oli, että sen täytyi onnistua. Vain
silloin se merkittiin historialliseksi vapausliikkeeksi, jolla vielä
myöhäiset sukupolven tulisivat hurraamaan.

Vallankumous, joka ei onnistunut, oli rikos, oli valtiopetos.
Sellaisessa ei ollut hyvä olla mukana kenenkään, joka edes hiukan
välitti nykyisestä ja varsinkin kuolemanjälkeisestä elämästään ja
kansalaiskunniastaan.

Kuitenkaan ei Heikistä ollut aivan vastenmielistä, että hänelle
tarjottiin ja melkein väkipakolla tyrkytettiin miliisipäällikön paikka
tuossa rauhallisessa pikkukaupungissa.

Virkahan oli hänen nähdäkseen verrattain viaton. Vaikka vallankumous
epäonnistuisikin -- kuten hän varmasti _luuli_ sen epäonnistuvan --
ennättäisi siitä aina pujahtaa ajoissa piiloon, eikä siitä missään
tapauksessa arvattavasti kaula menisi.

Mutta voihan olla, että hänen luulonsa pettäisikin ja vallankumous
onnistuisikin...

Silloin oli aina hyvä, että oli ollut edes kannaksilla mukana siinä.
Sieltä oli aina helppo sitten sepipajulle tai itse kuskipukillekin
istahtaa.

Aivan itsekkäisyydestä vapaat eivät olleet siis suinkaan
ne vaikuttimet, jotka saivat Heikin edes näin takalaidalta
vallankumoukseen osaa ottamaan. Kuitenkin ne olivat täysin
hänen sisäisen olemuksensa mukaiset, jossa kyllä piili eräät
suuret mahdollisuudet epäitsekkääseen uhrautuvaisuuteen, jopa
sankarillisuuteen ja marttyyriuteenkin, mutta ainoastaan kylmän,
kirkkaan järjen puitteissa eikä sokean, surmansuuhun syöksyvän
innostuksen.

Hän tahtoi _voittaa_, ainakin että hänen asiansa voittaisi, samalla
kuin hän itse sortuisikin. Ja siksi hän otti vallankumoukseen osaa vain
toisella jalallaan, sillä hän tiesi, että jos se menisikin, hän vielä
toisellakin tulisi sangen hyvin tämän maailman läpi tanssahtelemaan.

Mutta hypätä tasakäpälää iankaikkisuuteen, asian vuoksi, jonka
onnistumisesta tai oikeudesta -- Heikille ne kaksi käsitettä olivat
yksi -- ei ollut täysin vakuutettu?

Ei kiitoksia. Siihen hänellä ei ollut vähintäkään halua, mutta koska
sitä näytti olevan sen enemmän muilla, teki hän mielellään tilaa
tuhmemmille.




V.


Jos Heikki oli ottamalla vastaan miliisipäällikön viran tarkoittanut
todellakin mukavan riippuverkon tai kaikille tahoille vapaan
tähtäystornin hankkimista itselleen, hän näytti ainakin aluksi siinä
täydellisesti onnistuneen.

Virka ei tuottanut hänelle juuri mitään työtä eikä myöskään mitään
edesvastuuta. Kaupunki oli täysin rauhallinen, sotarintamat olivat
siitä kaukana, ei sattunut mitään epäjärjestyksiä ja miliisilaitoksella
kävi kaikki vanhan mallin mukaan.

Porvaristo "kenkkuili" täällä tietysti niinkuin kaikkialla muuallakin,
työpaikat pysyivät lakossa, kuten virastot, koulut ja useimmat
kauppapuoditkin, mutta yleiselle järjestykselle oli niistä siten vain
sen vähemmän häiriötä ja muuhan ei Heikkiä viran puolesta liikuttanut.

Kaikki valta kuului itse asiassa punakaartille, nimeksi
lääninvaltuutetuille. Heikillä ei ollut muuta tehtävää kuin katsoa
päältä, kuinka maata hallittiin, ja toimeenpanna Suomen sosialistisen
tasavallan määräyksiä.

Eikä aluksi myöskään muuta edesvastuuta.

Tietysti tapahtui täälläkin koko joukko valtiollisia vangitsemisia.
Mutta osaksi suoritti ne punakaarti itse, osaksi siirrettiin vangitut
heti lyhyen alustavan kuulustelun jälkeen lääninvankilaan, joten Heikin
vastattavina olevissa miliisikopeissa oli vain aina ohimennen muutamia
kaupungin porvarillisia mahtihenkilöltä.

Hän puolestaan koetti tehdä oleskelun heille siellä niin mukavaksi
kuin suinkin, piti silmällä, ettei kukaan saanut loukata eikä tehdä
väkivaltaa heille, ja luovutti heidät hyvin mielellään vankilan
viranomaisten haltuun, milloin kaikkivaltias punakaarti katsoi hyväksi
niin.

Myöhemmin muodostui täälläkin vallankumouksellinen oikeus-istuin, mutta
sen kanssa oli Heikillä vieläkin vähemmän tekemistä.

Mitään murhia ei tapahtunut eikä varsinaisia ryöstöjäkään, paitsi
luonnollisesti yhden tai toisen omaisuuden ja tavaralajin,
"kansallistuttamista", mikäli punakaarti piti sitä omille tarpeilleen
välttämättömänä.

Siinäkään suhteessa ei siis mikään miliisipäällikön syvää rauhaa
häirinnyt. Hän oli kaupunkiin ja kaupunki häneen sangen tyytyväinen.

Heikillä oli nyt hyvää aikaa tarkastella ympäristöään.

Ei niin, että hän olisi voinut taikka tahtonut edes jokapäiväistä
kanssakäymistään laajentaa: syvä juopa oli jo hänen virkansa takia
hänen ja kaikkien porvarillisiin puolueisiin lukeutuvien kansalaisten
välille kiinnitetty. Mutta kaupunkiin itsensä, missä hän ei ollut
käynyt sitten kouluvuosiensa, ynnä sen lähimpään ympäristöön liittyivät
tuhannet muistot hänellä, jotka nyt aina tuoreempina ja elävämpinä
alkoivat nousta esiin hänen sielunsa onkaloista.

Jokaiselta kadulta ja kujalta kangastuivat pitkät kuvasarjat, joka
pihalta ja aukiolta, joka puusta ja puistikosta tulvehti häntä vastaan
muistoja ja toiveita, mielikuvia ja ajatuksia, joita hän tuskin olisi
omikseen tunnustanut, elleivät ne olisi olleet niin selvästi merkityt
hänen silloisella, kömpelöllä ja naivilla puumerkillään.

Hyvä Jumala, mikä koulupoika, mikä maalaispoika, mikä mökinpoika hän
oli silloin ollutkaan!

Ujo kuin unelma, ahmatti kuin ensipolvi, määrätön eteenpäin pyrkivässä,
suurtöihin tähtäävässä sankarillisuudessaan, mässääjä oman onnensa
kunnianhimoisten valloitusten ja haaveellisten, etäältä siintävien
pilvilinnojen, joiden itsevaltainen isäntä hän yksin oli.

Mihin olivat ne nyt kaikki haihtuneet? Mitä oli hänestä tullut, mitä
oli jäänyt jälelle tuosta kaikesta elämän kovan todellisuuden sitä
koskettaessa?

Ei mitään, taikka mikä oli melkein pahempi vielä, ei juuri mitään.
Vain siipirikko lintu, joka ei uskaltanut lentää enää, vain
vallankumouksellinen, joka ei uskaltanut tehdä enää vallankumousta,
ainoastaan katsoa syrjästä ja odottaa, siksi kuin muut tekisivät sen ja
poimisivat kastanjat valmiiksi tulesta hänelle.

-- Hyvä on toisen housuilla tuleen istua, hymähteli hän noissa
mietteissään katkerasti itsekseen.

Mutta mitäs tehdä, kun ei omiakaan ollut, ei uskoa, joka vuoret
siirtää, ei innostusta, jolla juostaan vaikka päänsä seinään, eikä
yleensä niitä kannattavia elämän aatteita ja ihanteita, jotka kysyvät
vain tekoja eivätkä tuloksiaan!

Silloin oli parasta istua miliisipäällikkönä koulukaupungissaan ja
miettiä kaiken katoavaisuutta.

-- Niin se käy, kun sydän kuolee, yritti hän vielä ajatella.

Mutta sitten pälkähti hänen päähänsä, ett'eihän hänen sydämensä ollut
koskaan elänytkään. Hänessä oli elänyt aina vain pää ja mikä päästä
lähti, eivät koskaan sydämen syvemmät tunteet ja intohimot.

Siinä suhteessa oli jo esim. Pekka Piilonen edellä häntä. Pekalla oli
ollut nuoruudestaan saakka ainakin juomisen intohimo, jonka hän on
ehkä sittemmin oli moniksi muiksi paljon henkevämmiksi vaistoiksi ja
mielihaluiksi, tunteiksi ja tunnelmiksi jalostanut.

Ilmankos hän oli saanutkin niin kauniin ja kunnollisen elämänkumppanin,
joka tietysti hetkestä hetkeen, viikosta viikkoon, vuodesta vuoteen
jatkaa tuota jalostamista.

Ja niin oli hänestä, tuosta juopporetkusta, lopuksi tuleva lämmin,
laaja, monipuolisesti kehittynyt personallisuus, sillä aikaa kuin hän,
Heikki, säännöllinen, säntillinen ihminen ja kunnon virkamies, kuihtui
ja kuivettui pois kuin mätä, madonsyömä oksa elämänpuussa.

Oliko se oikein?

Epäilemättä se ei ollut oikein. Mutta elämä olikin suurin väärintekijä,
arpajaisonnetar, rulettiruhtinatar, noppapelikuningatar, joka tuhlasi
suosiotaan tai epäsuosiotaan kokonaan asianomaisen arpojan sisäiseen
arvoon ja kunniaan katsomatta. Eikä sitä oikeutta tainnut saada sen
enempi tuonen tuollapuolenkaan, ei taivaassa eikä helvetissä.

Se oli väärin, hyvin väärin. Mutta ne, jotka onnistuivat, pitivät sitä
korkeimpana jumalallisena viisautena.

Aina hän ei kuitenkaan niin metafyysillisiä ajatellut. Varsinkin
silloin, kun hän yksin kierteli tuota vanhaa, autiota, tyhjäkatuista
koulukaupunkiaan -- olikin liikkumiskielto klo 8:n jälkeen --
sulivat kaikki hänen vaikutelmansa ja mietelmänsä vain yhtenäiseen,
surunvoittoiseen mielialaan, jonka epämääräinen keskipiste oli Elina ja
joka siitä säteili ja sitä kiersi kuin tähtisumu.

Rakastiko hän ehkä Elinaa?

Eihän tiennyt edes, mitä rakkaus oli, kuinka hän olisi voinut sitä
määritellä?

Mutta Heikki tunsi, että hänen oli hyvä olla hänen lähellään ja hänen
ilmakehässään, hyvä olla koko tässä kaupungissa ja tässä olotilassa.
Parempi kuin mitä hänellä oli ollut missään pitkään aikaan, ehkä
milloinkaan.

Toivoiko hän ehkä Elinan rakastavan häntä?

Mahdollisesti hänellä oli ollut tänne tullessaan ja vielä täällä-olonsa
ensi päivinä joku tuollainen salainen, tuskin hänen omille
sielunsilmilleenkään havaittava aamunkajo sydämensä syvimmässä.
Mutta se oli sikäli pimentynyt, mikäli hän oli tuon talon ainakin
ulkonaisesti kaikinpuolin onnelliseen ja kadehdittavaan perhe-elämään
tutustunut.

Että se olisi ollut yhtä onnellista sisäisestikin, sitä hän ei
ollut ensin tahtonut millään myöntää hänen itserakkautensa, jolle
oli mieluista kuvitella Elinaa sisäisesti särkyneenä, traagillisen,
tummanylhäisen elämänmurheen täyttämänä, joskin syvän melankolian
taltuttamana poikkeusluonteena, kamppailevana liian ahtaan ja
arkipäiväisen ympäristönsä kanssa, onnettomana avioliitossaan.

Mutta kun ei tuokaan mielikuva ollut saanut mitään tukea
silminnähtävästä, järjin jännitettävästä todellisuudesta, hänen oli
vähitellen täytynyt luopua siitäkin ja ottaa vastoin tahtoaankin
uskoakseen, ettei Elinaa vaivannut itse asiassa mikään, että hän
päinvastoin oli varsin tyytyväinen sekä sisäiseen että ulkonaiseen
elämäänsä ja ettei siinä missään tapauksessa ollut Heikille muuta kuin
korkeintaan hyvän ystävän sija valmistettu.

Epäilemättä oli tuo huomio ollut aluksi hänelle jonkun verran
nöyryyttävä.

Mutta järkevämmin ajatellen hänen oli kuitenkin täytynyt tunnustaa
itselleen, että oli hyvä niinkuin oli ja ettei voinut toisin ollakaan.

Mikä oikeus hänellä oli pyytää enempää elämältä?

Eihän hän ollut sille koskaan enempää antanutkaan. Hän ei ollut koskaan
sille antanut sydäntään, siksi hän ei ollut myöskään siltä koskaan
saanut sydäntä. Hän oli antanut vain järkensä ja mielikuvituksensa,
siksi oli myöskin elämä hajautunut hänelle vain pelkiksi älyllisiksi
ajatuksiksi ja mielikuviksi.

Mutta arvoitukseksi hänelle joka tapauksessa jäi, kuinka Elina
sittenkään saattoi miestään täydellä olennollaan rakastaa ja olla
hänelle uskollinen elämässä ja kuolemassa.

Siihenkin hän oli saapa eräänä päivänä selityksen.

Pekka, joka ei vallankumouksenkaan aikana suinkaan ollut luopunut
tavallisista elämäntavoistaan ja piti sanomalehtensä toimituksessa
vakinaista punssivarastoa, oli kerran saanut houkutelluksi Heikinkin
paheenpoluille, joilta he olivat palailleet kotiin vasta kauan jälkeen
puoli-yön.

Elina oli ollut eteisessä heitä vastaanottamassa. Heikki, joka oli
ollut ensikertaa mukana tällaisessa, oli pelännyt ikävää perhekohtausta.

Mutta kaikkea muuta! Elina oli pistänyt vain kätensä herttaisesti Pekan
kainaloon ja johdattanut hänet sänkykamariin, missä heidän viisivuotias
tyttärensä oli herännyt juuri ja ojenteli unenpöppörössä pieniä,
valkeita kätösiään. Heikkikin oli saanut ikäänkuin armosta olla läsnä
tuossa kohtauksessa.

Se oli kestänyt vain muutaman minuutin, mutta tehnyt Heikkiin pysyvän
ja miltei pyhän vaikutuksen.

Lapsi? Niin, siinä oli mysteerio, jota hän ei tajunnut ja jonka takaa
saattoi aueta vielä monta samanlaista salaovea.

Lapsi? Niin, arvattavasti se oli se, joka yhdisti heitä.

Eikä Heikki voinut unohtaa, kuinka helakalta Elinan ääni oli
soinnahtanut hänen pyytäessään isää tuon pienen vuoteen ääreen
kumartumaan, eikä myöskään, kuinka Pekan hutikkaiset kasvot aivan kuin
sisäisestä valkeudesta kirkastuneet, kun hän oli kohottanut lasta
koholle ja sitä äidin kielloista huolimatta hetkisen edestakaisin
käsivarsillaan tuudittanut.

Tuossa oli jotakin, joka meni hänen ymmärryksensä ulkopuolelle, tajusi
Heikki. Tuossa oli kappale sitä maailmaa, joka ei ollut järjellä eikä
epäilyllä, vaan uskolla ja autuudella mitattavissa.

-- Hän on hyvä vaimo, oli Pekka vakuuttanut heidän jälleen
sänkykamarista poistuessaan. Eikös olekin? Ei koskaan yhtään pahaa
sanaa. Ja minä olen suuri sika, mutta hän tietää sen ja siksi hän ei
suutu minulle.

Kaivanut vielä sitten viimeisen punssipuolikkaan taskustaan, jonka
hän oli säästänyt kotitarpeikseen, hommannut lasit, istuttanut Heikin
salin sohvaan, saattanut vaimonsa hänen vierelleen ja pakottanut heidät
keskenään kilistämään.

-- Terve! hän oli sanonut. Teidän kahden pitää tulla lähemmiksi
tuttaviksi.

Heikin ja Elinan silmät silloin sattuneet toisiinsa, Heikin
varovaisina, tarkastelevina, vähän epävarmoina, Elinan suurina ja
säteilevinä niinkuin itse avomielisyys.

-- Mielelläni, oli Heikki kumartanut.

-- Minä puolestani olen sitä jo kauan odottanut, siihen Elina
rakastettavasti vastannut.

-- Ja minä olen teille kummina, Pekka vielä ehdotustaan vahvistanut.
Ja se valehtelee, joka väittää, että kahta parempaa ihmistä olisi koko
maailmassa.




VI.


Noita ja muita asioita mietti Heikki nyt illalla Elinan kanssa pitkin
kuuraisen puiston polkua äänettömänä vaellellessaan.

He olivat ruvenneet tekemään aina useammin yhteisiä kävelymatkoja
kaupungin läheimpään ympäristöön, toisen aamupäivällä heti kahvin
juotuaan, toisen ehtoopäivällä ennen illallista. Aamupäivällä seurasi
myöskin Pekka tavallisesti heitä, ei kuitenkaan etemmäksi kuin siihen
kadunkulmaan, mistä tie kääntyi hänen lehtensä toimitukseen.

Illalla hän oli jo siihen aikaan toimituksessa, jossa oli nykyään
tavallista kiireellisempää, kuten hän väitti vaimolleen.

Heikki tiesi kyllä nuo kiireet, vaikka hän visusti karttoi niistä
puhumasta.

Kiireellistä juopottelua eikä mitään muuta! Ja missä seurassa? Parin
epäilyttävän, porvariston alimmalle asteelle lukeutuvan yksilön
kanssa, joista toinen oli entinen nimismies, toinen asemakirjuri, ja
jotka kumpikin olivat pienen viinatilkan vuoksi taipuvaisia senverran
poliittisista periaatteistaan tinkimään, että suostuivat näin
salavihkaa ja kenenkään näkemättä juomaan hänen punssiaan. Niin, ja
sitten vielä paikallisen punakaartin päällikkö Ryykkö Pällinkorva itse,
entinen kuritushuonevanki, joka jo marraskuun punaisen viikon aikana
oli johtamiensa joukkueiden väkivaltaisuuksien vuoksi tullut tunnetuksi
pitkin maakuntaa.

Heikki oli ensi hetkestä saakka tuntenut syvää vastenmielisyyttä häntä
kohtaan. Hänen oli virkansa vuoksi tosin pakko tavata häntä silloin
tällöin, mutta hän kieltäysi ehdottomasti olemasta sen ulkopuolella
hänen kanssaan missään tekemisissä.

Soma seura todellakin! Mahtoikohan Elina siitä tietää mitään?

Tuskin, sillä siinä tapauksessa hän arvattavasti ei olisi sallinut
sitä. Eikä Heikki oikein ymmärtänyt Pekkaakaan, kuinka tämä, joka itse
sentään oli sivistynyt ja selvänä ollessaan sangen hienotunteinenkin
mies, saattoi ollenkaan tulla toimeen mokoman sakin kanssa.

Muuten ei Heikillä henkilökohtaisesti suinkaan ollut noita Pekan
elämäntapoja vastaan mitään valittamista.

Juuri täten hän pääsi vaivattomasti näille kahdenkeskisille
kävelyretkilleen Elinan kanssa, mikä kaikesta heidän suhteensa
epäeroottisesta toverillisuudesta huolimatta oli sittenkin hauskempaa
hänen mielestään kuin kolmisin, sillä silloin tunsi Heikki aina
vaistomaisesti ikäänkuin alakynteen joutuvansa.

Heitä oli silloin kaksi ja hän oli yksin, siinä se oli. Ja tuolla
kotona heitä oli oikeastaan kolmekin ja silloin he muodostivat
voittamattoman ylivoiman, jota Heikki voi sietää vain siksi, että
elämäntyhjyys sen ulkopuolella oli hänestä vieläkin kammottavampi.

Mutta täällä kaupungin laidassa kuuraisten puiden alla kaksin
kävellessään tunsi Heikki itsensä Elinan kanssa täysin tasaväkiseksi.

Eipä silti, että heidän mieleensä olisi edes juolahtanut millään
tavalla mitellä voimiaan. He olivat päinvastoin tulleet jo niin
tuttaviksi, että he voivat vaietakin yksissä, eikä kumpikaan heistä
usein koko matkalla avannut suutaan muuta kuin johonkin tavalliseen,
yksinkertaiseen kysymykseen ja vastaukseen. Mutta Heikki tunsi, että he
täällä tulivat ikäänkuin lähemmä toisiaan, saattoivat vaivattomammin
puhua keskenään, minkä puhuivat, ja vaieta, minkä vaikenivat ja olivat
toisiinsa nähden vain mies ja nainen eivätkä äiti ja hänen miehensä
ystävä.

Sopivampaa tilaisuutta pieneen lemmenleikittelyyn Heikki tuskin
olisi voinut toivoa itselleen. Mutta hän oli luopunut jo siitä
ajatuksestakin, osaksi häpeän tunteesta vanhaa toveriaan kohtaan, jonka
vieraana hän oli, osaksi todellisesta kunnioituksesta Elinaa kohtaan,
jonka lämpimän, hyväätekevän ystävyyden hän pelkäsi täten kadottavansa.

Ja kuitenkin oli kuin olisi koko luomakunta heidän ympärillään tahtonut
houkutella heitä kielletyn lemmen poluille. Aamut olivat kauniita ja
aurinkoisia kuin synti, illat kalpeita ja kuutamoisia kuin katumus, öin
pakasti, minkä päivin sulatti, riite karskui kannan alla.

Oli vaarallisin aika vuodesta, kevään ensimmäisten vienojen tuntujen ja
talvipäivän tasauksen aika, jolloin taivas on tummansininen ja korkea,
maa valkea ja neitseellinen, riippuvat suuret, pyhät pääsiäistähdet
härmäisten puiden oksilla, kimmeltävät toiset paljon pienemmät tähdet
pitkin hallavia hankia, järviä ja lakeuksia.

Ja tällaisina iltoina, tällaisina päivinä ja öinä, jolloin koko
Luojan luomakunta näytti vain rakkauteen, vain suureen, komilliseen,
maailmoita-syleilevään hartauteen ja sopusointuun kehoittavan,
saattoivat ihmiset todellakin tappaa toisiaan, seisoa kahtena
vihamielisenä leirinä kiväärit ja kuularuiskut käsissä vastakkain,
väijyvinä, vaanivina, valmiina velisurmaan, milloin tulisi siihen
tilaisuus!

Eikö se ollut hulluutta, eikö se ollut kaiken kauniin ja hyvän
herjausta ja raadollisuutta?

Hän mainitsikin tuosta mielipiteestään Elinalle. Tämä katsahti häneen
hämmästyneenä:

-- Sinä et usko vallankumouksen onnistumiseen? hän kysyi.

-- En, vastasi Heikki vilpittömästi.

-- Suoraan sanoen, en minäkään, kuuli hän hetken perästä vierellään
yhtä vilpittömästi kuiskattavan.

Ja jälleen he tulivat ikäänkuin lähemmä toisiaan.

He eivät olleet koskaan ennen tätä asiaa kosketelleet. Puhuneet
kyllä paljonkin vallankumouksen yksityisseikoista ynnä sen tai tämän
rintaman voitto- ja tappiomahdollisuuksista, mutta eivät koskaan koko
asiasta, koko yhteisestä, suuresta, pyhästä asiasta, jonka kanssa
seisoi ja kaatui koko Suomen köyhälistö. He olivat suorastaan pelänneet
puhua siitä, sillä he olivat kammonneet vain täten vahvistavansa ja
kaksinkertaistavansa omat salaiset epäilyksensä.

Nyt oli tuo sana sanottu! Heidän ei olisi enää milloinkaan siinä
suhteessa mahdollista pettää toisiaan.

Heikki katsahti kupeelleen.

Elinan silmäluomet olivat kiinni, hänen povensa aaltoili raskaasti, hän
kohotti käsipuuhkan kasvojensa eteen ja virkahti tukahtuneella, kuin
kauan pidätetyllä tuskalla ja ahdistuksella:

-- Herra Jumala, mitä tästä tulee? _Mitä?_

He pysähtyivät kumpikin. Näkyi, että Elinan oli vaikea estää
kyyneleitään ilmi pursumasta.

-- Pelkään, että tästä tulee suuri onnettomuus, koetti Heikki vastata
niin tyynesti kuin mahdollista. Omasta puolestani olen sen jo kauan
aavistanut.

-- Aavistanut? Mistä asti?

-- Siitä kun näin sanomalehdistä senaatin tehneen sopimuksen Saksan
hallituksen kanssa ulkomaisesta apuretkikunnasta.

-- Ne kurjat! Pettivät isänmaansa!

-- Me ensin, he sitten. Unohdat, että taistelee ulkomaalaisia meidänkin
rivissämme.

-- Niin ryssät. Nuo roistot, jotka ovat ensimmäisiä pakoon pötkimään!
Parempi, että heitä ei olisi ollutkaan.

-- Ilman heidän apuaan ei taas mikään vallankumous olisi ollut meillä
mahdollinen.

-- Ehkä olisikin ollut parempi niin.

Elina kuiskasi sen tuskin kuuluvasti.

Mutta sitten purskahti hän ääneen itkemään peittäen kasvonsa kokonaan
käsipuuhkallaan. Kun hän samalla näytti horjuvan, kiirehti Heikki häntä
käsivarrellaan tukemaan.

-- Ei, anna minun olla! nyyhkytti Elina. Minä olen niin onneton, niin
onneton...

Hän istuutui valtoinaan lumihankeen ja itki niin, että koko ruumis
nytkähteli.

Heikki ei tiennyt, mitä tehdä. Ensiksikin hän oli kokonaan tottumaton
tällaisiin tilanteisiin ja toiseksi hän pelkäsi, että joku tulisi ja
näkisi heidät.

Hän ei siis osannut muuta kuin sangen koulupoikamainen hätä äänessään
änkyttää:

-- Ei, Elina, sinun täytyy nousta ylös, kuuletko, sinun täytyy. Sinä
vilustut. Kah, nousehan toki...

Eikä hän pitkään aikaan saanut Elinalta muuta vastausta kuin tuon saman
itkunsekaisen soperruksen:

-- Anna minun olla! Anna minun jäädä tähän! Minä olen niin onneton.
Minä tahdon kuolla. Minä en jaksa enää...

Vihdoin sai Heikki hänet suurella vaivalla jalkeilleen.

Mutta jos hän samalla luuli saaneensa hänet järkiinsä, hän erehtyi,
sillä jo seuraavassa silmänräpäyksessä purskahti Elina jälleen
hillittömästi itkemään, nojasi päänsä Heikin olkaan ja kuiski
kyyneltensä lomasta:

-- Sinä yksin ymmärrät minua, sinä yksin!

-- Ja miehesi? uskalsi Heikki siihen sangen salakavalalla
moukkamaisuudella huomauttaa.

-- Oh, hän viihtyy paremmin "toimituksessaan", kuten hän sitä sanoo!
Hän uskoo vallankumouksen menestymiseen. Mutta hän tarvitsee melkoisen
määrän alkoholia siihen jatkuvasti ja sydämensä pohjasta uskoakseen.

Heikki hämmästyi sitä viiltävää, ylenkatseellista säälimättömyyttä,
millä nuo sanat lausuttiin.

Kuitenkin hänen täytyi tunnustaa itselleen, että ne itse asiassa eivät
olleet pelkästään epämieluisat hänelle. Ja saadakseen niitä enemmän
esille hän ryhtyi velvollisuutensa mukaisesti puolustamaan toveriaan.

-- Pekalla on omat vikansa, hän sanoi, mutta myöskin suuret ansionsa.
Tarkoitan hänen hyvää, suurta sydäntään ja varsinkin sitä palavaa
innostusta, millä hän on vallankumouksellisen aatteen palvelukseen
antautunut...

-- Pelkkää alkoholia, kuuli hän Elinan jääkylmän äänen vierellään.
Ilman alkoholia hän on kuin vuodon saanut ilmapallo: hän kutistuu, hän
pienentyy, hän raukeaa tyhjiin. Oh, jospa hän olisikin oikea lentokone,
joka kulkee omalla moottorillaan! Mutta me emme nyt tahdo puhua
hänestä. Puhukaamme mieluummin vallankumouksesta.

Ja ikäänkuin se olisi luonnollisin asia maailmassa hän pisti kätensä
Heikin kainaloon ja veti hänet jälleen verkalleen kuuraisten puiden
kujaa vaeltamaan.

He kulkivat kotvan vaieten käsi kättä vasten. Heikki tunsi järkensä
suloisesti sekoavan. Eikä tuota yleistä hämärtymistä hänen sielussaan
suinkaan ollut omiaan paljon seijastamaan se pieni lujempi ote, se
tuskin tuntuva puserrus, minkä hän silloin tällöin tunsi kädessään ja
käsivarressaan.

Vihdoin pysähtyivät he jälleen. Elina katsoi häntä suoraan silmiin ja
virkahti:

-- Sinä väität siis, että nuo sadat ja tuhannet, jotka ehkä vieläkin
uhraavat elämänsä vallankumouksen hyväksi, tekevät sen turhaan ja
hyödyttömästi?

-- Minä en väitä mitään, vastasi Heikki hiljaisesti. Mutta minä olen
varma siitä, mikäli tarkoitat nykyisen Suomen sosialidemokraattisen
köyhälistön asiaa.

-- Niin, mitä minä sitten voisin muuta tarkoittaa?

-- Voisithan tarkoittaa esim. etäistä tulevaisuutta. Ja tiedäthän myös,
ettei tekoa eikä sen siveellistä arvoa ole suinkaan sen tuloksien
mukaan mitattava.

Mutta Elinaa oli nyt mahdoton millekään rikkiviisauksien poluille
eksyttää. Hän tahtoi suoran selon suorasta asiasta.

-- Ei, ei, selitti hän nopeasti ja hermostuneesti, minä tarkoitan aivan
tavallisia, aineellisia arvoja ja näitä aivan todellisia, nykyisiä
taistelijoita. Heidän taistelunsa on siis turha?

-- On ollut jo kauan sitten.

-- Mutta sittenhän on hirmuinen rikos antaa tämän teurastuksen jatkua
enää silmänräpäystäkään!

-- Epäilemättä.

Seurasi lyhyt vaitiolo.

Elina hengitti raskaasti ja peitti jälleen kasvonsa käsipuuhkallaan.
Heikki pelkäsi uutta itkun kohtausta.

-- Eikö täällä sitten ole ketään miestä, joka uskaltaisi sen julki
kuuluttaa? puhkesi kuin epätoivon huokaus vihdoin Elinan väräjäviltä
huulilta? Täytyyhän se kuitenkin kerran sanoa heille... Eikö ketään,
joka uskaltaisi ehdottaa edes aselepoa ja tehdä selkoa toivottomasta
tilanteesta?

-- Tuskin, vastasi Heikki olkapäitään nykäyttäen. Jos joku sellainen
sankari olisikin, niin...

-- Niin, juuri sankari! Juuri sellaista me tällä hetkellä tarvitsisimme.

-- Niin he eivät kuitenkaan kuuntelisi häntä, vaan huutaisivat hänet
alas tai repisivät hänet kappaleiksi vallankumouksen ilmettynä
vihollisena.

-- No niin, entä sitten? No niin, entä senkin uhalla? Hän olisi joka
tapauksessa tehnyt velvollisuutensa. Ja enemmän kuin sen: hän olisi
pelastanut, mitä vielä on pelastettavissa, ja estänyt tuhansia eläviä
ihmisiä kurjuuteen ja kuolemaan syöksymästä.

-- Unohdat, että hän tuskin onnistuisi.

-- Unohdat, ettei "tekoa eikä sen siveellistä arvoa ole suinkaan sen
tuloksien mukaan mitattava".

Elina katsoi uhmaten ja voitonriemuisasti häneen.

Mutta Heikkikään ei kääntänyt pois katsettaan, vaan tunsi kautta
olentonsa virtaavan kaiken sen älyllisen ylemmyyden, jonka hän aina
vaistomaisesti sai liian ylitulvehtivan, epäkäytännöllisen innostuksen
edessä.

-- En luule, että on olemassa sellaista sankaria, hän virkahti
kuivasti. Ainakaan minä en ole nähnyt pienintäkään merkkiä sellaisesta.

-- Mutta vallankumouksen johtajat, kansanvaltuutetut? Mitä he tekevät?

-- Arvattavasti samaa kuin mekin. Toivovat sankaria.

-- Hekään eivät usko siis enää asiansa menestymiseen?

-- Mikäli olen kuullut, eivät monet heistä ole siihen alusta alkaenkaan
uskoneet.

-- Kuitenkin he ovat menneet siihen mukana?

-- Monet puolipakotettuina, olen kuullut.

-- Sitä pahempi. Kuitenkin he ovat ottaneet päälleen johtajan
edesvastuun? Kuitenkin he ovat kehoittaneet myöskin muita ottamaan osaa
kapinaan?

-- Virta vie myötään. Ja joka on sutten joukkoon joutunut, sen täytyy
ulvoa sutten kanssa.

-- Mutta sittenhän he ovat vuosisadan suurimpia rikollisia.

-- Tuskin. He ovat vain luonteettomia.

-- Siinäpä se! Ja nyt saavat suuret kansanjoukot kärsiä heidän
luonteettomuudestaan.

-- Tuskin sitäkään. Suuret kansanjoukot ovat tahtoneet tapella: he ovat
saaneet tapella.

-- Eivätkä vieläkään kylläkseen?

-- Siltä näyttää. Ainakaan minä en ole huomannut vielä vähintäkään
rauhankaipuuta heidän riveissään.

He kääntyivät jälleen kävelemään.

Heikin jääkylmä äänilaji teki nähtävästi tärisyttävän vaikutuksen
Elinaan, joskin tämä koetti koota itseään eikä enää pitkään aikaan
puhunut mitään.

-- Heikki, virkahti hän vihdoin puoliääneen. Miksi et sinä ole yksi
johtajista?

-- Kiitos kunniasta. Jo sellaisenaan se olisi aivan liian korkea
virka minulle, saati sitten, kun sitä nykyisissä olosuhteissa näyttää
seuraavan vielä aivan ylimääräinen virkaylennys.

-- Hirsipuu?

-- Niin. Kun sitä ajattelen, olen aivan tyytyväinen vaatimattomaan
asemaani miliisipäällikkönä kaupungissa, jossa ei tapahdu mitään ja
jossa ei senvuoksi ole myöskään mitään edesvastuuta.

-- Ja josta ei joudu hirsipuuhun?

-- Tuskin. Mutta miksi sinä minua sinne niin mielelläsi toivottelisit?

-- Kuinka niin?

-- Koska toivot, että olisin joku vallankumouksen johtajista.

-- Tiedätkö, miksi sen teen?

-- En. Sitä pyydän sinua juuri sanomaan.

-- Siksi, että sinä et varmasti menettelisi niinkuin nuo toiset. Siksi,
että sinä varmasti antaisit ennemmin repiä itsesi kappaleiksi kuin
rupeisit kansaa harhaan johdattamaan.

Nyt oli Heikin vuoro hänet pysähdyttää.

-- Oletko aivan varma siitä? hän kysyi matalalla äänellä.

-- Kyllä, vastasi Elina katsoen suoraan silmiin häntä. Minähän _tunnen_
sinut.

Elina lausui nuo kohtalokkaat sanat niin keskitetyllä hermopaineella,
niin salaperäisellä, elämäntärkeällä korostuksella, että Heikki näki
sinisten ja punaisten kerien tanssivan silmiensä edessä.

Häntä puistatti. Tuossako se siis oli se elämän mysteerio? Ei, se oli
siellä kotona pienen vuoteen ääressä, josta valkeat, lapselliset kädet
ilmaan ojentuivat.

Mutta mikä Herran nimessä oli siis tämä? Oliko se ehkä joku toinen
mysteerio vai ainoastaan eri muoto samasta asiasta?

Kuinka Herran nimessä voi noin vaan väittää tuntevansa toisen?

Jos tämä oli rakkautta, oli rakkaus sitten jotakin sangen
kursailematonta ja häikäilemätöntä. Jos tämä taas ei ollut rakkautta,
niin se oli huonoa pilaa tai suoranaista häpeämättömyyttä, joka oli
rangaistavaa.

Ja hän teki vielä heikon yrityksen tavalliseen, puolipilkalliseen
äänilajiinsa.

-- Tahtoisit siis niin mielelläsi sankariksi minut? hän sanoi.

-- En tahdo sinua muuksi kuin miksi itsekin tahdot, sai hän
vastaukseksi. Sillä täytyyhän sinun kuitenkin tunnustaa, että se on
ollut ja on vieläkin sinun palavin pyyteesi ja intohimosi.

Heikki tunsi polviensa vavahtavan.

Senkin tuo nainen tiesi siis, senkin!

Seisoiko hän siis tässä alasti hänen edessään? Vai oliko hän
lasikaappi, josta kaikki näkyi läpi, avoin kirja, jota kuka hyvänsä
saattoi selailla iltikseen?

Tietysti tuo nainen oli oikeassa. Mutta millä oikeudella hän oli
oikeassa ja millä oikeudella hän otti vapauden tunkeutua Heikin
kaikkein pyhimpään?

Mutta jos se tapahtui rakkauden oikeudella?

Niin, silloinhan ei hänellä, Heikillä, ollut mitään vastaan
väittämistä. Silloinhan hänellä ei ollut muuta tekemistä kuin avata
oman olentonsa ovet selkoselälleen, olla itse lakki kädessä portailla
ja kumartaa harvinaista vierasta kunniapaikalle astumaan...

-- Tahtoisit, että uhrautuisin muiden edestä? hän kysyi äänellä, jota
hän tuskin tunsi omakseen.

-- Tahtoisin, että voisin rakastaa sinua! hän kuuli helkähtävän
korvissaan kuin hopeatiuvun. Enkä vain rakastaa, vaan katsoa korkealle
ja kunnioittaa.

Samassa hän tunsi kuuman suutelon huulillaan ja kahden käsivarren
kaulaansa kuin kahleen, kuin salliman vaskilukon sulkeutuvan...

Nyt hän tiesi, ettei hänellä tulisi olemaan mitään vaalinvaltaa enää.
Hän menisi sinne, kuhun hän ei tahtoisi, vaan kuhun tahtoisi häntä
hänen tahtonsa tahto, ja toinen vyöttäisi hänet...

Suuret, pyhät pääsiäistähdet riippuivat kuuraisten puiden oksilla ja
katsoivat kummissaan kahta ihmislasta, jotka keskellä ajan ankaran
pauhinaa, sen surkeutta ja mädätystä, saattoivat vielä sankarillista
rakkautta ja rakastavaa ihmisyyttä kuvitella.




VII.


Tätä iltaa seurasi sitten monia muita iltoja. Heillä oli nyt
sitäkin helpompaa olla yksissä, kun Pekka oli taas tavalliselle
pääkaupunkiretkelleen matkustanut.

Hän tarvitsi tietoja, hän oli sanonut lähtiessään.

Hänen täytyi muka tavata puoluejohtajia ja saada heidän kauttaan selvä
tilanteesta, jos hänen mieli voida toimittaa lehteään oikeaan suuntaan
ja yleensä ohjata vallankumouksen menoa omalla paikkakunnallaan.

Mahdollisesti olikin asianlaita niin. Heikillä -- ja kenties
Elinallakin -- oli kuitenkin pieni epäilyksensä, ett'eivät yksin
poliittiset syyt hänen matkaansa aiheuttaneet.

Ainakin sivutarkoituksena siinä täytyi olla myöskin juopottelu, jota
hän ei täällä kotikaupungissaan, vaimonsa silmäin alla, voinut tai
ei viitsinyt sentään aivan mielinmäärin harjoittaa. Sitäpaitsi hän
saattoi olla myös jo hiukan väsynyt Heikin seuraan, jolta hän vain
poikkeustapauksissa sai kannatusta näille pyrinnöilleen.

Joka tapauksessa hän matkusti. Heikki lupasi sillä välin hänen lehteään
vähän huolestaa.

-- Ja kotia myös! oli Pekka iloisesti vielä vaununsillalta huutanut.
Muista se, Elina: minä nimitän Heikin nyt näiden päivien varaisännäksi
sinne.

-- Kiitos, kiitos! Elina nauranut kättään huiskuttaen. Mutta käske
myöskin, että varaisäntä ei saa karata niinkuin oikea isäntä.

-- Uskollinen saakka kuolemaan, Heikki tuohon käsi sydämellä
vakuuttanut.

Pekan rajaton luottamus oli kuitenkin tehnyt kiusallisen vaikutuksen
häneen.

Aina tuosta hänen ja Elinan molemminpuolisten selittäytymisten
illasta saakka hän ei ollut oikein hyvin viihtynyt Pekan orren alla.
Syyttäen erästä kirjallista työtään -- sosialipoliittista julkaisua
vallankumouksen syistä, jota hän muka oli täällä kirjoittavinaan
-- hän oli heti seuraavana päivänä muuttanut hotelliin, missä hän
puolueettomalla alueella ollen tunsi myöskin toveruuden siteiden
vähemmän vaivaavan itseään.

Kuitenkin ne vielä vaivasivat jonkun verran eikä Pekan lähtö siinä
suhteessa ollenkaan vaikuttanut vapauttavasti häneen. Hänhän tulisi
tietysti takaisin sieltä eräänä kauniina päivänä ja silloin oli Heikin
huolestettava, että saattoi katsoa silmiin häntä.

Turhia huolia, joutavia epäilyjä! Nekin katkesivat kuin korsi lemmen
kaikkivallan niitä koskettaessa.

Oikeastaan se oli Elinan ansio. Taitavasti ja, Heikin mielestä,
tahallaan tämä antoi hänen kaikessa ystävyydessä ymmärtää, ettei
Pekkakaan mikään uskollisuuden perikuva ollut, pikemmin päinvastoin,
sillä viina herätti hänessä näet myös eräitä toisia intohimoja, joita
tyydyttämästä häntä esti joskus tilaisuuden puute, mutta ei usein
sekään, koska hänestä silloin olivat kaikki naiset yhtä kauniita
niinkuin kaikki kissat yhtä harmaita pimeässä.

Heidän avioliittonsa ensi aikoina olivat nämä ynnä muut seikat
antaneet aihetta moneen myrskyisään kohtaukseen, jolloin Elina oli jo
useamman kuin yhden kerran ollut valmis jättämään miehensä ja takaisin
vanhempiensa luokse muuttamaan. Pekan anteeksipyytelevä, lapsellinen
avuttomuus ja hänen oma häpeänsä, joka täten olisi tullut kaiken
maailman tietoon, oli kuitenkin aina estänyt hänet siitä, eikä vähimmän
hänen sisäinen ylpeytensä myöskin isän ja äidin suhteen, jotka olivat
olleet kovasti vastaan heidän avioliittoaan ja joille hänen täten olisi
ollut tunnustettava erehtyneensä vaalissaan.

Niin oli hän edelleen jäänyt Pekan, taikka oikeammin, oman kattonsa
alle, sillä hänenhän ne varat olivat olleet, joilla heidän ensimmäinen
kotinsa oli perustettu.

Nyt olivat kaikki myrskyt ja niiden mukana myös kaikki intiimi,
tuhatsäikeinen rakkaus-elämä olleet jo vuosia sitten ohitse ja
heidän keskinäinen suhteensa vain pelkälle toveruudelle ja vapaalle
suvaitsevaisuudelle perustettu.

Kumpikin he tekivät, kuinka tahtoivat, joskin Elinaan nähden tuo
vapaudenkäyttö oli enemmän kielteiseksi kuin myönteiseksi muodostunut.

Hänellähän oli lapsensa, niin, ja sitten hän oli viime vuosina
kovin innostunut lukemaan, ei niin paljon kansantaloudellista ja
sosialidemokraattista kirjallisuutta enää kuin yleisinhimillistä,
kuuluisain arvostelijain ja ajattelijain teoksia ja maailmanrunouden
mestareita. Näin oli hänen onnistunut tässäkin syrjäisessä maankolkassa
ja pikkukaupungin ummehtuneessa ilmakehässä pitää sielunsa virkeänä
ja yleensä henkisen elämänsä tasolla, josta Heikillä mielestään oli
yksinomaan oppimista.

Ensi kertaa elämässään hän näki nyt naisen, jolta ei puuttunut hänen
ihailemiaan romanttisia ominaisuuksia, mutta joka ei silti säikkynyt
elämän realiteetteja, vaan sousi lujin, voimakkain, päämäärästään
tietoisin aironvedoin omaa uraansa ja ulappaansa.

Ja mikä oli hänen, Elinan, päämäärä sitten?

Siinä oli enää hyvin vähän mitään ulkopuolista, minkään varman,
määrätyn käytännöllisen tarkoitusperän saavuttamista tai esineellistä,
kouraantuntuvaa elämän-onnea. Pikemmin oli se erään henkilökohtaisen,
myötäsyntyneen sisäisen ihanteen jokapäiväistä toteuttamista ja toivoa
nähdä tuon ihanteen toteutuvan mahdollisimman paljon myös hänen
lähimmässä ympäristössään.

Heikki ymmärsi kyllä, että tuo lähin ympäristö oli hän, Heikki, tällä
kertaa. Elina toivoi hänestä sankaria.

Hän ei omien sanojensa mukaan voinut rakastaa muuta kuin sankaria,
ja koska tuo toivo oli pettänyt hänen miehensä suhteen, hän oli sen
nyt siirtänyt Heikkiin, jossa hän tapasi hyvinkin kiitollisen ja jo
lapsuudesta saakka valmiiksi muokatun maaperän tuolle sydäntaimelleen.

Tarvittiin hänen suhteensa vain rikkaruohojen kitkijää.

Heikki myönsi sen itsekin, myönsi, että siihen pitkän elämän varrella
oli kasvanut päälle kaikenlaista vahinkoheinää, kuten pikku-ivaa ja
pikku-itsekkäisyyttä, pikkujärkeilyä ja pikkukyynillisyyttä, jotka
estivät kaikkien jalompien kukkien siinä kasvamasta ja menestymästä.

Niiden täytyi ensin pois! Ja ne nousivatkin pois juurineen tämän
myöhän, oudon ja salaperäisen lemmentunteen hänen olentonsa sisintä
koskettaessa.

Kuin veitsi viilsi se hänen sydämensä syvimpään.

Ei ollut niinkään helppoa hänelle aluksi tunnustaa, että koko hänen
henkinen elämänsä ensimmäisistä ylioppilasvuosista saakka oli ollut
oikeastaan vain yksi ainoa suuri harha-askel, että hän oli tuhlannut
niin paljon parastaan kaiken maailman turulla ja tyytynyt niin
mitättömän pieniin ja pintapuolisiin elämän-arvoihin, vaikka toiset ja
syvemmät olivat tuossa aivan hänen vierellään vilkuttaneet.

Näihin jälkimmäisiin luki hän nyttemmin myös rakkauden, etupäässä
tietysti rakkauden Elinaa kohtaan, joka vain hänen väärän kehityksensä
vuoksi oli nyt niin myöhään hänessä ilmi leimahtanut.

Liian myöhään! sanoi hän usein katkerasti itselleen. Mutta heti toisena
hetkenä hän sanoi; se ei ole totta! sillä hän tunsi vielä uudistumisen
ja nuortumisen ilon kuin keväisen, valtavan luonnonlaulun läpi
olentonsa laikahtavan.

Totisesti hän tunsi kaikella sielullaan ja mielellään, että hän ei
tällaisenaan ollut kelvollinen Elinaa rakastamaan.

Mutta hän tahtoi muuttua toisenlaiseksi, karistaa kaikki pienet
pyyteet itsestään, kasvaa sankariksi sotijaloksi, tulla todellakin sen
ihannekuvan kaltaiseksi, jonka Elina aivan selittämättömästä syystä
oli hänestä muodostanut ja jonka vastaavaisuudesta todellisuudessa hän
nyt niin tinkimättömästi vaati tilille häntä. Eivätkä tässä auttaneet
vain sanat ja selittelyt, eivät vain ajatukset ja mielialat, vaikka ne
sitten olisivat olleet medestä tehtyjä, sokerista sorvaeltuja.

Tässä vaadittiin tekoja, taikka vain yhtäkin tekoa, mutta sellaista,
joka siinä silmänräpäyksessä paljastaisi koko hänen sisäisen
olemuksensa ja näyttäisi koko maailmalle, oliko hän ehyt vai madonsyömä.

Tarvittiin sentähden oikeata suursiivousta hänen sydämessään.

Paljon sinne olikin kaikenlaista vanhaa rojua, lukinlankoja, koita ja
basilleja kokoontunut. Kaikki rakkauden suuren, säteilevän auringon
alle! Kaikki lemmen kirkkaan, kuluttavan liekin puhdistettavaksi!

Tätä sisäistä tilintekoaan teki Heikki nyt yöt ja päivät, yksin ja
kaksin Elinan kanssa.

Myöskin Elina näytti jotakin samantapaista suorittavan, vaikka se
koskikin nähtävästi vain käytännöllisiä ulkoseikkoja.

Hän puhui joskus pääkaupunkiin muuttamisesta. Sellaisilla ei taas
Heikki ollenkaan vaivannut päätään, sillä hänen mielestään ne kyllä
muodostuisivat itsestään, kunhan ensin vain saisi muodon heidän oma
sisäinen totuutensa.

Elina vaati häntä Suomen köyhälistön hyväksi uhrautumaan, siten että
hän esiintyisi julkisuudessa rauhanrakentajana. Nythän hänellä oli
lehti hallussaan, nythän hän voisi paukauttaa siinä julki mitä tahansa!

Heikki ymmärsi sangen hyvin, että se jäisi kyllä tuohon yhteen
kertaan, sillä tietysti lehti otettaisiin häneltä heti pois ja
varmasti miliisipäällikön virkakin, kuten ainakin epäluotettavalta
puoluetoverilta.

Mutta siihen se hyvin luultavasti pysähtyisikin. Ei häntä arvattavasti
mikään sen pitempi vaino kohtaisi, ei siihen sen enempää sankaruutta
tarvittaisi.

Hän tekisi itsensä vain mahdottomaksi vallankumouksen palvelukseen.
Ja sehän ei, Heikin nykyisiin mielipiteisiin nähden, suinkaan olisi
mikään uhraus. Pikemmin uhrautui hän nyt vallankumousta, vaikka
varovaisestikin, palvellessaan, sillä hänhän teki itsensä joka
tapauksessa siten solidaariseksi asian kanssa, jonka epäonnistumisesta
hän oli vakuutettu.

Heikki tiesi, että Elina odotti tuota tekoa häneltä. Mutta juuri sen
vähäpätöisyyden vuoksi hän lykkäsi sen päivä päivältä tuonnemmaksi.

Hänhän rakasti, hänellähän oli nyt toisia paljon tärkeämpiä kysymyksiä
ratkaistavanaan. Niistä ensimmäinen oli, kuinka Elina ollenkaan saattoi
pitää hänestä, vaikka hän itse uuden rakkautensa valossa oli mielestään
yksinomaan inhoittava.

Hän kysyikin sitä joskus Elinalta, mutta sai vastaukseksi vain
suudelman, joka ei ollut mikään vastaus, ei ainakaan hänen
tarkoittamaansa kysymykseen.

Toinen arvoitus, johon hän mielellään olisi tahtonut selitystä, oli se,
mitenkä Elina varakkaan ratsutilallisen tyttärenä oli aikoinaan tullut
sosialidemokraattisiin aatteisiin kiintyneeksi.

Tähän hän saikin aivan herttaisen ja vilpittömän vastauksen.

-- Se oli sillä tapaa, selitti Elina hymyillen hänelle, että prof.
Talvio oli juuri silloin tullut dosentiksi ja piti ensimmäisiä
luentojaan kansantaloudesta.

Heitä oli ollut siellä liuta tyttöjä, jotka olivat ihailleet häntä yhtä
paljon hänen uuden-aikaisten aatteittensa ja lennokkaan esitystapansa
kuin hänen muodinmukaisen pukunsa ja hyvinhoidettujen viiksiensä
vuoksi. Millainen leijona hän oli siihen aikaan ollutkaan! Kaikki
olivat häntä ihailleet.

-- Niin, hymyili Heikki hiukan surumielisesti. Olinhan siellä minäkin.

Prof. Talvio oli todellakin vaikuttanut siihen aikaan
yläluokkalaisuudellaan paljon enemmän Suomen soialidemokratian hyväksi
kuin monet hänen lipunkantajistaan myöhemmin alaluokkalaisuudellaan.
Myöskin työmiehet olivat hänestä pitäneet.

-- Kyllä, myönsi Elinakin. Mutta enimmän pidimme hänestä me,
naisylioppilaat, sillä meille hän oli todellakin uuden ajan airut,
meidän sankarimme ja epäjumalamme...

-- Ja jos hän silloin olisi kosinut ketä hyvänsä teistä, hänen ei
nähtävästi olisi ollut tarvis pelätä rukkasia.

-- Ei. Mutta kyllä hän alenikin sitten meidän silmissämme, kun hän nai
tuon tuhman ja ruman professorintyttären...

-- Kierosilmäisen, kyttyräselkäisen!

-- En muista, että hänellä olisi ollut kyttyrää. Mutta henkisesti
mitätön hän oli ja siksi se oli meidän mielestämme oikea mesalliansi
meidän nerokkaalle taruprinssillemme.

-- Tuo professori oli rikas.

-- Vaikka! En voi sittenkään käsittää, kuinka Talvio saattoi naida
juuri hänen tyttärensä.

-- Hän oli mennyt silloin enemmän vasemmalle kuin mitä hänen
yhteiskunnallinen arvonsa ja henkinen rakenteensa sieti oikeastaan.
Hänessä tapahtui luonnollinen vastavaikutus, hän tahtoi taas oikealle.

-- Nyt en minä ymmärrä sanaakaan, mitä sanot.

-- Onhan se aivan yksinkertaista. Tuo professori nimittäin ei ollut
ainoastaan rikas, vaan myöskin vanhoillinen, vieläpä uskonnollinenkin,
joten liitto hänen perheensä kanssa merkitsi palajamista takaisin
vanhoihin, rakkaisiin pappilatraditsioneihin.

-- Pelkään pahoin, että olet oikeassa. Joka tapauksessa hän rupesi
siitä saakka tyyntymään ja talttumaan.

-- Hän astui jäseneksi samaan yhteiskuntaan, jonka perikatoa hän
juuri oli ennustanut. Arvaan, että hänen vanha isänsä on mahtanut
äärettömästi iloita tästä kokokäännöksestä.

-- Mutta onhan hän vielä sosialisti.

-- On, tietoperäisesti. Sosialidemokraattiset aatteet ovat hänellä
vieläkin päässä, josta ne eivät ole koskaan sydämeen saakka
ehtineetkään. Meillä on paljon sellaisia sosialisteja sivistyneessä
köyhälistössämme.

Elina nyykäytti hänelle päätään ja vaikeni hetkiseksi.

-- Enköhän minäkin liene yksi niistä? virkahti hän sitten harvakseen.
Muistan, että minulle hämäläisen ratsutilallisen tyttärenä oli
aluksi hyvin vaikea tottua edes ajatuksissani esim. maanomistuksen
lakkauttamiseen. Nyt taas on koko vallankumouksen ajan ollut minulle
vaikea tottua tähän köyhälistön diktatuuriin.

-- Sehän ei ole mitään sosialidemokratiaa! Sehän on bolshevismia,
väitti Heikki.

-- Nimitä sitä miten tahdot, vastasi Elina hiljaisesti. Joka
tapauksessa on suomalainen sosialidemokratia sen hyväksynyt ja
toimiohjeekseen julistanut. Yhtä vähän minä olen voinut tottua näihin
murhiin ja väkivallantöihin...

-- Myöskin valkoiset murhaavat!

-- Sen pahempi, olen kuullut heidänkin surmaavan sotavankejaan. Missään
tapauksessa en usko, että uutta Suomea täten rakennetaan.

-- En minäkään.

Elina ojensi kiitokseksi kätensä hänelle.

He olivat Heikin hotellihuoneessa, jossa heidän myös oli tapana joskus
vaihteen vuoksi illallisen jälkeen tavata toisiaan.

Olisi ollut aika jo erota heidän. Mutta nyt niinkuin usein ennenkin
tuntui heistä, vaikka he olivat tuntikausia keskenään keskustelleet,
että he eivät itse asiassa olleet sanoneet mitään ja että vaadittaisiin
vuosia ja vuosikymmeniä, ennen kuin he olisivat edes sadastuhannesosan
itsestään toisilleen ilmoittaneet.

Elina nousi lähteäkseen. Heikki sai hänet lempeällä väkivallalla vielä
hetkiseksi sohvaan istumaan.

-- Viivy vielä! hän pyysi rukoilevalla äänellä. Tahdotko kupin kahvia
tai lasin viiniä ehkä? Meidän täytyy nyt kerrankin saada jutella
rauhassa keskenämme.

Hän unohti, että he tapasivat toisensa monta kertaa päivässä ja että
heillä, jos kenelläkään, oli tilaisuus mielinmäärin, aamusta iltaan,
pohtia toistensa elämänkysymyksiä.




VIII.


Elina jäi.

Tultiin pyytämään Heikkiä puhelimeen.

Hän viipyi kauan poissa. Kun hän palasi, hän oli kalmankalpea
hahmoltaan.

Elinan kysyessä syytä siihen, hän vain sopersi jotakin, että hänelle
oli soitettu miliisilaitokselta ja että hänen täytyi nyt heti, tällä
hetkellä, saapua sinne.

-- Odota! hän sanoi. Olen takaisin parin sekunnin perästä. Pelkään...

-- Mitä? Kerro Jumalan nimessä!

-- Pelkään, että on tapahtunut suuri onnettomuus.

Hän tempasi lakkinsa ja palttoonsa ja syöksyi ulos.

Miliisilaitos oli torin toisella puolen. Heikki harppasi juoksujalkaa
sinne, tapasi ovella pari miliisimiestä, tervehti hätäisesti heitä ja
tuli omaan virkahuoneeseensa.

Siellä oli hänen apulaisensa, entinen ylikonstaapeli Tervo, vielä
puhelimen ääressä.

-- Onko se totta? kysyi Heikki oven suljettuaan.

-- Kyllä. Koetan tässä juuri saada lisätietoa asiasta.

-- Hän on murhattu?

-- On. Ja monta muuta.

-- Hyvä Jumala!

-- Niin, se tuntuu olleen oikea teurastusretki Pällinkorvan mielen
mukaan. Häpeäksi se koituu koko paikkakunnalle.

Tervo oli siivo mies vanhoilta hyviltä ajoilta, joka ei missään
tapauksessa hyväksynyt väkivallantöitä. Heikki tiesi kaikessa voivansa
luottaa häneen kuin itseensä ja olikin jättänyt järjestyksenpidon
kaupungissa suureksi osaksi hänen hoteisiinsa.

Hän oli vaipunut musertuneena pöytänsä ääreen. Äkkiä hän jälleen
ponnahti ylös.

-- Kuka siitä ilmoitti? hän kysyi.

-- Pällinkorva itse. Tuntui valittelevan vähän tapahtumaa...

-- Se konna! Hänet on heti saatettava minun puheilleni.

-- Taitaa olla vähän myöhäistä. Sitäpaitsi minä luulen, että hän on...
kuinka sanoisin... noin vähän toisellakymmenellä.

-- Juomassa?

-- Niin. Kuului vähän äänestä...

-- Hänet on joka tapauksessa nyt heti tänne noudettava.

-- Jos tulee. Se pyrkii olemaan vähän pahapäinen noin sillä tuulella
ollessaan.

-- On tultava. On käsky ylempää.

-- Se on eri asia. Mutta taitaa kuitenkin olla parasta, jos otan pari
miestä mukaani. Toisinaan se ei kuuntele ylhäisiä eikä alhaisia.

-- Tee kuin tahdot! Minä odotan.

Tervo meni. Heikki nousi edestakaisin kiivaasti kävelemään.

Hänen suonensa sykkivät kuin tulessa. Hänen silmänsä pyrkivät
hämärtymään. Hän tuskin tiesi, kuka hän oli, missä hän oli ja mikä oli
maailma heidän ympärillään. Sillä viesti, jonka hän oli hotelliin
saanut, kertoi että Elinan isä oli murhattu ja hänen äitinsä ajettu
vähissä hengin, paitasillaan pakkaseen.

Oliko koko talo poltettu ja ryöstetty, sitä hän ei tiennyt vielä. Mutta
mitäpä sillä väliä enää! Jos oli totta edellinenkin, oli siinä kylläksi
kauhua ja onnettomuutta.

Onnettomuuttako? Ei, turmantyötä, tihutyötä se oli, murhaa, mustaa
kuin hauta, rikosta, rietasta kuin synti, synkkää, järjetöntä kostoa
koko yhteiskuntaa vastaan, verenhimoista, pilkallista, pirullista
naurunhohotusta kaikkia lakeja ja asetuksia vastaan, kaikkea
inhimillistä ja jumalallista oikeutta vastaan, jota he nyt luulivat
voivansa uhmata, loukata, maahan tallata rankaisematta!

Oli kuin kaikki pimeyden henget olisivat päässeet irralleen,
kuin katkaissut kahleensa pimeyden ruhtinas itse ja ylenannettu
polonalainen, rasitettu ihmisheimo hänen sokealle raivolleen ja
vihanvimmalleen.

Ja ketkä olivat tehneet tuon rikoksen?

Tietysti punakaartilaiset, tietysti Pällinkorvan miehet, jotka olivat
lähteneet joku päivä sitten jollekin retkikunnalle muka elintarpeita
läheisistä pitäjistä kokoamaan.

Mahtoi sieltä pian ruveta muitakin kummia kuulumaan. Mutta tämä oli
Heikkiä lähinnä, tämä koski kipeimmin hänen sydäntään.

Elinan isä murhattu! Kuinka ja missä muodossa hän voisi ilmoittaa tuon
asian Elinalle?

Samassa muisti hän, että Elina odotti häntä hänen hotellihuoneessaan ja
että hän oli luvannut saapua sinne parin sekunnin perästä. Hän riensi
puhelimeen.

Hotellista ilmoitettiin, että Elina joku hetki sitten oli lähtenyt
sieltä.

Sekin oli omiaan hänen hätäänsä lisäämään, vaikka hänen järkensä sanoi,
että Elina luonnollisesti oli mennyt kotiinsa.

Hän soitti sinnekin. Sieltä vastattiin, että Elina ei vielä ollut
saapunut sinne.

Siis hän oli matkalla kotiin.

Vaikka se olikin luonnollisin johtopäätös, ei se Heikin mielestä
tuntunut tällä kertaa ollenkaan todennäköiseltä.

Elina oli hävinnyt, kadonnut! Hävinnyt niinkuin kaikki muukin hävisi,
kadonnut niinkuin kaikki muukin katosi ja meni perikatoon.

Hän kuuli karkeita ääniä ja kirouksia esihuoneesta. Sieltä saapui
nähtävästi kaikkivaltias punakaartipäällikkö itse saattueineen.




IX.


-- Mistä p--een ylempää? Mikä käsky? Minä olen ylin päällikkö tässä
kaupungissa! Häh? Missä se on tuo h--in helsinkiläinen?

Pällinkorva riuhtaisi oven äreästi auki Heikin virkahuoneeseen.

Hänen silmänsä verestivät, hänen tukkansa törrötti epäjärjestyksessä,
hänen ajamaton partansa pyrki joka suuntaan, kaikki hänen
kasvonpiirteensä olivat hujanhajan niinkuin kaikesta päättäen hänen
ajatuksensakin. Ei tarvinnut olla erikoinen elämäntuntija nähdäkseen,
että hän kuului niihin ihmisiin, jotka ovat kerran viikossa viikon
ryyppyreissulla.

Miliisit painoivat hänen jälestään oven kiinni. Hän pysähtyi kuin
naulattu kynnykselle.

Kuultuaan hänen äänensä oli Heikki vaistomaisesti temmannut esille
revolverinsa ja sen sanaa sanomatta pöytänsä takaa Pällinkorvan rintaa
kohden ojentanut.

Näin seisoivat he pari silmänräpäystä vastakkain.

Pällinkorva pyyhkäisi tukkaansa, siirsi jalkojansa, rykästeli ääntä
saadakseen ja vaikeni taas, vilkaisten välillä Heikkiin kahdella mitään
käsittämättömällä, kaatuvatautisella silmäparilla. Nähtävästi hän ei
oikein tiennyt, kumpi heistä oli viisas, kumpi hullu, ja koetti nyt
kaikin mokomin saada aikaan jotakin järjestystä aivokopassaan.

Vihdoin päästi hän lyhyen, väkinäisen naurunhekotuksen, jonka oli
tarkoitus olla samalla kertaa peloton, tuttavallinen ja välittävä.

-- Heheh, sanoi hän, sinä sinä... helsinkiläinen! Leikit siinä aseen
kanssa. Lähetit, heheh, noutamaan minua. Onko totta, että tänne sitten
on tullut käsky jostakin ylempää?

-- On, vastasi Heikki juhlallisesti. Hyvä, että tulitte, sillä käsky
on...

-- Mistä, jos saan luvan kysyä?

-- Jumalalta.

Taas seisoivat he pari sekuntia vaieten vastakkain.

Heikki ei silmää räpäyttänyt, oli kuin hän olisi tahtonut tunkea
katseellaan tuon miehen sydämeen ja munaskuihin. Pällinkorva taas
vilkaisi varovasti pari kertaa häneen ja otti sitten askeleen
eteenpäin, nyt jo kokojoukon selvinneenä.

-- Hehheh, sanoi hän katsahtaen ympärilleen. Pane pois ase! Sattuu
vielä laukeamaan. Leikillisiä miehiä te helsinkiläiset. Säikytätte
meitä maalaisia ihan iltiksenne.

-- Istukaa!

Heikki laski aseensa alas, mutta ei kuitenkaan jättänyt sitä kädestään.
Samalla istui hän itsekin virkatuoliinsa Pällinkorvaa vastapäätä häntä
kuitenkaan silmistään päästämättä.

Se saattoi olla hyväkin, sillä hän oli nähnyt Pällinkorvan käden
menevän kuin itsestään pari kertaa kohti housun takataskua. Nähdessään
Heikin oivaltavan hänen tarkoituksensa hän oli heti nopealla liikkeellä
jälleen korjannut asentoaan.

Huomattuaan, ettei leikistä sentään totta tullut, oli Pällinkorva
käynyt kuitenkin melkoista rohkeammaksi. Nyt hän veti leveästi
irvistäen viinapullon esille povitaskustaan ja asetti sen pöydälle.

-- Terve! hän sanoi, paino viimeisellä tavulla. Mitäs ne niistä
maallisista! Tahdotko ryypyn?

-- En, vastasi Heikki. Tämä huone ei ole mikään ryyppyhuone. Ja
toiseksi pyydän päästä kaikesta sinuttelemisesta.

Heikki huomasi, miten Pällinkorvan pienet, punaiset juoponsilmät
kävivät kapeiksi kuin viiva pelkästä pidätetystä vihasta ja
kostonhalusta. Mutta hän vain hymyili, sillä hän tiesi revolverin
kädessään merkitsevän arvovaltaa, jota kohtaan tuolla entisellä
kuritushuonevangillakin oli ehdotonta kunnioitusta.

-- Pyydän anteeksi, pyydän nöyrimmästi anteeksi, herra helsinkiläinen,
virkahti Pällinkorva kaikkein pistävimmällä, pahansuopaisimmalla
äänenpainollaan. Täytyy antaa anteeksi meille maalaisille. Eihän me
niitä kaikkia herraskaisten tapoja... Ajattelin, kun ollaan toverit ja
ikäänkuin virkaveljet kerta...

-- Se ei estä meitä noudattamasta ihmistapoja. Mutta asiaan! Pyydän
tietoja tuosta rankaisuretkikunnasta, jonka te joku päivä sitten olette
lähettänyt ympäröiviin pitäjiin.

-- Kuka pyytää?

-- Minä.

Heikin äänessä oli jotakin, joka ei sietänyt mitään vastaväitteitä.
Sitäpaitsi hänellä oli yhä kädessään tuo pieni taikakalu, joka vaati
vieläkin ehdottomampaa kuuliaisuutta.

Pällinkorva katsoi parhaaksi tällä kertaa alistua.

-- No niin, mitä tietoja te tahtoisitte sitten? hän kysyi.

-- Tahdon tarkan luettelon kaikista niistä murhista, ryöstöistä,
rääkkäyksistä ja muista väkivallantöistä, joihin lähettämänne
retkikunta on tehnyt itsensä syypääksi eri paikkakunnilla.

-- Luettelon? Mitä varten?

-- Antaakseni raportin siitä päämajaan. Tehän tiedätte: ne ovat
ankarasti kielletyt ylimmän johdon puolelta.

Pällinkorva veti suunsa leveään irvistykseen.

-- Eikö muun vuoksi! Ylin johto hyväksyy kaikki, minkä paikalliset
esikunnat määräävät...

-- Onko paikallinen esikunta siis määrännyt nuo murhat ja muut rikokset
toimeenpantaviksi?

-- E-ei, eipä siltä ja senvuoksi...

-- Siis te itse, herra Pällinkorva?

-- Minä? En suinkaan...

-- Mutta jonkunhan on täytynyt antaa määräys, ellette te tahdo väittää,
että on huono kuri teidän joukko-osastossanne.

Pällinkorva puhkesi jälleen lyhyeen, sovinnolliseen naurunhekotukseen.

-- Hehheh, pojat ovat tainneet olla siellä täällä vähän kovakouraisia,
vaikka kyllähän minä varoitin lähtiessä... Mutta kun ne pyysivät niin
innokkaasti sieltä apua ja pojat olivat yhtä innokkaita lähtemään...

-- Apua? Mikä hätä siellä?

-- Sanoivat, ett'eivät maapomot anna elintarpeita ja käyttäytyvät
muutenkin julkeasti... Niin että olisi hyvä käydä niitä täältä
kaupungista pitäen vähän niinkuin potuuttelemassa...

Heikki tiesi, että Pällinkorva puhui totta.

Noinhan se juuri tapahtui! Missä kylässä tai pitäjässä paikallinen
punakaarti itse ei katsonut jostakin syystä voivansa ruveta riehumaan
ja hävittämään, sinne lähetettiin apua etempää. Ja nämä, vieraiden
paikkakuntien pahin roskaväki, eivät säästäneet ketään eivätkä mitään.

Outoina ja tuntemattomina kauhuntuojina, jotka milloin hyvänsä
saattivat joko rintamalle tai toisiin maanääriin livahtaa, he katsoivat
olevansa kaiken mahdollisen vastaisenkin rangaistuksen ulkopuolella.

Näin näkyi myöskin tässä tapahtuneen.

Heikki sai raporttinsa.

Sen mukaan oli murhattu eräitä talollisia ja talollisten poikia,
kidutettu kuoliaaksi pari pappia, ryöstetty puhtaaksi kymmeniä
kartanoita, otettu vankeja ja sotasaalista kuormittain. Ja tämä
tapahtui seuduilla, joissa ei tiedetty edes mistään valkokaarteista,
vaan jotka heti kapinan alusta rintaman punaiselle puolelle joutuen
olivat sen hirmuvaltaan täydellisesti ja vastaanpanematta alistuneet.

Ryöstettyjen pitäjien joukossa oli myöskin Heikin kotipitäjä. Hänen
sydäntään kauhistutti jälki, minkä nuo roistolaumat olivat sinnekin
arvattavasti jättäneet.

Ei, tämäntapaiseksi hän ei ollut koskaan vallankumousta kuvitellut, ei
edes varhaisimmassa nuoruudessaan.

Mikäli hän muisti enää, oli hänen aivoissaan silloin liikkunut
hämäriä mielikuvia ihmisen oikeuksista, valtaluokkien maahan
masentamisesta, tyrannien kuolemasta, kaikkien viattomasti vangittujen
vapaaksi päästämisestä, Bastiljesta, barrikaadeista, kenties myöskin
giljotiineista. Mutta nuo mielikuvat olivat aina kohdistuneet hänelle
alkuperäisesti outoon kaupunkilais-elämään, kaduille, toreille
ja julkisiin rakennuksiin, väenkokouksiin, vapaaehtoisesti tai
pakkovoimalla asestettuihin armeijoihin, kansan tai hallituksen
asettamiin, mutta eivät koskaan yksinäisiin taloihin ja kyliin,
pimeneviin pirtteihin ja aseettomiin kansalaisiin, jotka ehkä juuri
olivat viattomassa unessa tai käymässä rauhalliselle ilta-aterialleen,
kun tuho lähestyi.

Hän ei ollut koskaan kuvitellut vallankumousta maaseudulla, toisin
sanoen.

Siksi hän oli sydänjuuriin saakka kauhistunut. Siksi hän
katsoi Pällinkorvaa tuossa edessään kuin pahinta murhamiestä,
kokonaan unohtaen, että tuollaiset yksilöt kuuluivat kaikkien
köyhälistövallankumousten olemukseen, että ne nousivat niiden kera
pinnalle ja painuivat niiden kera jälleen yhteiskuntien pohjavesiin.

Jos hän olisi ollut entinen kylmäjärkinen, kyynillinen syrjästäkatsoja
Heikki, hän olisi voinut katsella tuota punakaartinpäällikköä
mieltäkiinnittävänä kulttuurihistoriallisena ilmiönä.

Mutta nyt hän oli itse asian-osallinen, vieläpä siihen naiseen
intohimoisesti rakastunut, jonka isän kuolemasta hän nyt oli saanut
täyden varmuuden ja jonka kuolemaan hän piti tuota miestä edessään
ainakin välillisesti syypäänä. Siksi oli hänen vaikea hillitä itseään
ja revolveriaan, jonka suu Pällinkorvan puhellessa pyrki aina
päämäärästään tietoisemmin hänen rintaansa kohden kääntymään.

-- Jo riittää, sanoi Heikki.

He nousivat molemmat ylös.

Pällinkorva, joka oli tällävälin kovasti virallistunut, katsoi nyt
oikeudekseen ottaa pitkän kulauksen viinapullostaan, jonka hän sitten
pisti varovaisesti takaisin takkinsa povitaskuun.

Samalla jolkahti hänen mieleensä jotakin, mikä sai hänen silmänsä
jälleen pistäviksi pienenemään, mutta hänen suunsa sitä leveämpään ja
ilkavoimampaan irvistykseen suurenemaan.

-- Sattuuhan sitä, sattuuhan sitä kaikenlaista, hän sanoi. Sattuu
erehdyksiäkin. Olisi joutanut tuo Pekka Piilosen appi jäädä
tappamatta... Nostaa ehkä kovankin metelin siitä, kun kotiin tulee...

Kun ei Heikki siihen sanonut mitään, hän jatkoi:

-- Hyvä mies se Pekka Piilonen... Ja korea sillä on rouvakin, vaikka
vähän koppava luonnostaan... Tuomari taitaa olla siellä vähän niinkuin
kotimiehenä, hehheh...

Heikki ei tiennyt oikein, pitikö hänen avata oma vai revolverinsa suu.
Mutta Pällinkorva käytti aikaa hyväkseen vielä kynnykseltä.

-- Mikäs siinä, onhan niitä kummempiakin nähty... Ei herra
helsinkiläisen tarvitse siitä olla ollenkaan nyrpeissään... Samaarassa
kuuluu kaikki naiset natsionalisoidun...

-- Ulos! jyrähti Heikki revolverinsa ojentaen.

-- Ha, ha, päästäänhän tästä vähemmälläkin!... Appi kuoli, jäihän
anoppi!... ja hyvä se on Pekankin tietää, miten täällä eletään hänen
kotikannoillaan...

Viimeiset sanansa hän sanoi oven raosta, jonka hän sulki nopeasti.

-- Konna! ehti Heikki vielä hänen jälkeensä huudahtaa.

Mutta Pällinkorva oli jo mennyt. Heikin jännitys herposi, hän vaipui
väsyneenä tuolilleen.

Niin pitkälle oli tultu siis!

Kuka hyvänsä katu-ojasta, mikä heittiö hyvänsä lokaviemäristä saattoi
siis osoittaa heitä ja heidän rakkauttaan tahmealla sormellaan,
pärskyttää heidän päälleen omaa iljetystään ja saastaisuuttaan!

Mutta eikö heillä siis ollut oikeutta siihen?

Ei, tuhatkertaa ei! Kuin aamurusko, kuin tulisäilän säde oli heidän
rakkautensa koko tämän hirmuisen, veljesverisen, mädän ja raadollisen
ajan ylitse kohotettu, sillä se viittasi korkeampaan ihmisyyteen.

Tuosta jälleen itsensä vakuutettuaan nousi Heikki tyynempänä jälleen
kävelemään.

Mitä hän nyt tekisi? Niin, tietysti, hänen oli Elinan luokse
riennettävä.

Epäilemättä tämä vieläkin odotti häntä, olihan heidän eroamisensa ollut
siksi hätäinen ja tavallisuudesta poikkeava. Mutta missä?

Arvattavasti kotonaan. Mutta missä muodossa, millä sanoin ilmaista
hänelle koko häntä kohdannut onnettomuus?

Se tulisi olemaan vaikein tehtävä Heikin elämässä.

Ja yhtä nopeasti kuin hän äsken oli lentänyt yli torin, yhtä hitaita
olivat hänen askeleensa nyt, kun hän Elinan kotia kohden taivaltaen
koetti virittää itseään ja ajatuksiaan edessäolevaa tuskallista
tapaamista varten mahdollisimman tarkoituksenmukaisiksi.




X.


Heikki sai kauan soittaa Elinan ovella. Lopuksi tuli tämän palvelijatar
puolipuettuna hänelle avaamaan.

-- Rouva ei ole kotona, hän selitti säikähtyneellä äänellä. Minä
luulin, että hän oli herran kanssa!

Heikin teki mieli antaa makea korvapuusti hänelle. Aina pitemmälle oli
tultu siis, kun talon palvelijatarkin piti aivan luonnollisena, että
Elina viettäisi öitään hänen kerallaan!

-- Kun hän saapuu, sanoi hän, pyytäkää häntä heti soittamaan minulle
hotelliin.

Heikin täytyi pyörtää ympäri. Eihän hän muutakaan voinut.

Mutta minne oli Elina mennyt siis? Ehkä hän oli palannut takaisin
Heikin hotellihuoneeseen?

Heikki sitä kohden siis!

Hotellin eteisessä hän tapasi portinvartian, joka oli viime päivinä
ottanut vapauden tervehtiä häntä hymyilevällä, hyväntahtoisella
hävyttömyydellä, mikä oli kuin suorastaan suuria juomarahoja varten
valmistettu.

-- Onko täällä käynyt joku nainen? alentui Heikki häneltä ohimennen
kysymään.

-- Ei muita kuin se, joka meni täältä heti herran poistuttua. Mutta
minä luulen, että hän jätti jonkun kirjeen...

-- Kirjeen? Missä se on?

Se oli hänen pöydällään. Heikki repäisi sen auki hätäisesti.

"Rakas ystävä!" hän luki. "Minun isäni on kuollut. Minä soitin
punakaartin päämajaan. Arvasin heti sinun kasvoistasi jotakin
sentapaista tapahtuneen. Olen nyt mennyt majataloon kyytiä kysymään.
Matkustan heti sinne. Tahtoisin kuitenkin niin mielelläni tavata sinua
ennen lähtöäni. -- Elina."

Heikki tapasi hänet majatalossa.

Elina oli ulkonaisesti aivan tyyni. Nähtävästi hän oli jo ehtinyt itkeä
itkettävänsä.

Hän käveli edestakaisin majatalon ikävässä, karusti sisustetussa
kamarissa luvattua hevosta odotellen. Hänen hermojännityksensä näkyi
vain hänen kulmakarvojensa pingoitetusta kiristyksestä ja kuului hänen
äänestään, joka oli luonnottoman lyhyt, matala ja täsmällinen.

Heikki riensi kädet ojolla häntä kohden.

-- Rakas Elina! sanoi hän. Sinä matkustat? Tänä yönä?

-- Niin. Täytyyhän minun saada tietää, kuinka äitiraukkani laita on. Ja
sitäpaitsi haudata isäni. Ajattelin pyytää muuten...

-- Mitä? Jos vain luulet jollakin voivani olla edes hiukan avuksi
sinulle suuressa surussasi...

-- Ajattelin, että matkustaisit minun kanssani.

He viipyisivät vain muutamia päiviä siellä. Voisiko Heikki järjestää
itselleen virkalomaa? Mutta sitten sen pitäisi tapahtua pian, sillä
Elina luuli, että hevonen oli valmis tuossa tuokiossa.

Heikki hätkähti.

Matkustaa Elinan kanssa? Läpi huurteisten metsien, yli kuutamoisten,
kimmeltävien kenttien, ohi metsänlaidasta tuikahtelevien torpantulien,
kautta yksinäisten majatalojen? Nähdä jälleen kappale suurta, talvista
Suomenmaata, kuulla kulkusten helinää, nojata päänsä Elinan olkaa
vasten, tuntea hänen lujan, kiinteän kätösensä puristus pehmeän vällyn
alla?

Sehän olisi taivas! Sehän olisi elämän autuus hänelle.

Mutta samalla hän muisti, mitä tämä matka oikeastaan merkitsi ja että
se oli itse asiassa matka hautajaisiin.

Hänen riemunsa haihtui, jättäen kuitenkin jälkeensä oudon, lämpimän ja
suloisen kiitollisuudentunteen siitä, että Elina juuri _tälle_ matkalle
tahtoi häntä seuralaisekseen ja että hän juuri _tällä_ hetkellä tahtoi
siis ikäänkuin tunnustaa koko sukunsakin edessä Heikin läheisimmäksi
ystäväkseen koko maailmassa.

Mitä tuo suku siitä tulisi sanomaan ja missä valossa hän itse sen
edessä esiintymään, siitä hän nyt vähätteli.

Tietysti suostui hän.

Mitä hänen virkaansa miliisipäällikkönä tuli, oli hänen helppo
järjestää se asia apulaisensa kanssa puhelimitse. Sama oli laita hänen
tilapäisen asemansa Pekan lehdessä, johon nähden hän lohduttausi sillä,
että hyvä lehti aina itsensä hoitaa.

Hän oli valmis. Heidän täytyi vain ensin ajaa Elinan asunnon kautta,
että tämä antaisi tarpeelliset määräykset siellä ja vahvistaisi hiukan
päällysvaatteitaan tuota puolenkymmenen peninkulman pituista rekiretkeä
varten.

Kun he jo olivat reessä, kysyi Heikki arasti:

-- Et sinä ole aikonut mitään Pekalle ilmoittaa?

-- En, vastasi Elina kylmästi. Enhän tiedä edes hänen osotettaan. Hän
saa kyllä kuulla sen aikoinaan.

Eikä Heikki taaskaan ollut pahoillaan Elinan vastauksesta.

-- Sanotaan muuten, että Tampere on valloitettu, virkahti hän hetken
perästä.

Toimituspaikasta hän oli saanut tietää sen, jossa senvuoksi vallitsi
sangen painostunut mieliala.

-- Niinkö? kuului Elinan ääni hänen viereltään soinnahtavan. Sittenhän
se on pian lopussa.

-- Mikä?

-- Kaikki. "Näytelmä on päättynyt, on aika mennä illastamaan."

Elinan ääni kertoi niin suurta ja lopullista sielun väsymystä, että
Heikki päätti olla häntä enempää häiritsemättä. Eikä kuulunut pitkään
aikaan muuta kuin kulkusten kilinää ja hevosen kavioiden yksitoikkoista
kopsetta kovaksi ajetulla viertotiellä.

Heikki ajatteli omia aikojaan.

Mitä mahtoi miettiä tuo nuori nainen hänen vierellään? Kuinka lähellä
he olivat toisiaan ja sentään kuinka kaukana! Ja miten vähän ihmiset
ylimalkaan tiesivät toisistaan!

Tämä esim. oli hänen vanha koulutiensä. Tätä hän oli matkustanut
tuulessa jos tuiskussakin, mielialoissa ja mietelmissä niin
vaihtelevissa kuin ovat nuoruuden kirjokuvat. Myöskin Elinan vanha
koulutie se oli, mutta mitä oli hän mahtanut tällä taipaleella ajatella?

Tuolla kauempana, kolmannen majatalon kohdalla, erosivat heidän
kotipitäjiensä tiet. Siinä oli iso kuusi. Oliko Elina mahtanut huomata,
että se oli karsittu latvasta ammoin jo manalle menneiden esivanhempien
uhripuuksi?...

Esivanhemmat menivät menojaan niinkuin hekin, kuuset kaatuivat niinkuin
kuusten karsijatkin. Ei jäisi heistä edes pilkkaa polulle, ei lastua
laineille. Kaikki katoisivat he jäljettömiin...

Myöskin heidän rakkautensa oli kerran, ehkä piankin, katoava.

Sen muistokin oli mureneva. Oli tuleva aika, jolloin ei kukaan kysyisi
enää, kuka oli Heikki ja kuka oli Elina ja olivatko he rakastaneet vai
vihanneet toisiaan. Kumpu oli kaartuva heidän ylitseen. Ja samoin se
oli kaartuva kerran kaikkien niidenkin ylitse, jotka tässä yössä vielä
toisiaan vihasivat tai rakastivat... kaartuva yli heidän sekä vihansa
että rakkautensa...

Turhuuksien turhuus! Se oli elämä. Mitä auttoi siinä maailman
parantaminen, mitä sodat, vallankumoukset ja niiden saavutukset?

Eikö ollutkin parempi "iloita ja tehdä hyvää kaikkena elin-aikanansa",
kuten hän, Saarnaaja, joka oli kuningas Jerusalemissa?...

Entä silloin kun oli elämästä erottava?

Eivät sopineet siihen hetkeen ilo eikä suru, ei viha eikä rakkaus. Vain
kaipaava silmäys, vain ylhäinen kädenliike, vain hyvästijättö harras
ja vakaa, ilman uhmaa, ilman turhaa pelkuruutta, niinkuin pitkälle,
tuntemattomalle taipaleelle lähtiessä...

Tummat kuuset tien kahdenpuolen näyttivät sen todeksi todistavan.

Mutta saattaisiko hän itse, Heikki, niin erota kerran elämästä? Hän,
joka tosin ei vihannut ketään, vaan rakasti, ja joka rakkautensa kautta
vasta nyt, vanhana miehenä, oli ruvennut elämän aakkosia opettelemaan?

Se riippui siitä, oliko hänellä hyvä omatunto...

Ikäänkuin olisi arvannut hänen ajatuksensa, kuiskasi Elina, samalla
hiljaa hänen kättään peiton alla puristaen:

-- Heikki! Rakastathan sinä minua?

-- Tiedäthän sinä sen, Elina.

-- Mutta kuitenkin, sano se minulle! Tahtoisin niin mielelläni kuulla
sen sinulta ja juuri nyt kuulla.

-- Minä rakastan sinua kaikesta sydämestäni ja sielustani ja mielestäni.

Heidän huulensa yhtyivät.

Kulkunen kulisi, reenjalas natisi, kuu katsoi kuusten lomasta. Eikä
kukaan niistä kysynyt, kenellä oli hyvä, kenellä paha omatunto.




XI.


Heti seuraavassa majatalossa heidät saavutti uusi jobinviesti. Isäntä,
joka oli heidän tuttaviaan, kertoi myöskin Elinan äidin kuolleen ja
koko talon tällä hetkellä olevan autiona.

Elina ei sanonut mitään, lyyhähti vain istumaan kädet sylissään.

Heikki kysyi matalalla äänellä:

-- Miten hän kuoli?

-- Ka, halvaukseen. Lie aikonut jonnekin naapuriin, niin olikin
portinpieleen kuupertunut. Eikä sinne nyt kukaan hitto lähde...

Hänen mielestään oli turha ajatellakaan eteenpäin matkustamista. Siellä
olivat vaarassa sekä ihmiset että hevoset. Useimmat talot olivat
autioina. Ja kuka siellä hautaisi sitten?

-- Kuinka niin? kysyi Heikki.

-- Kun on pappi tapettu ja toinen pakosalla. Ja sen toisen pitäjän
rovastinhan ne oli oikein ristiinnaulinneet...

Heikki kuunteli kauhistuneena. Olihan hänkin kuullut jo kaupungissa
parista papinmurhasta mainittavan, mutta se oli mennyt aivan ohi hänen
korviensa. Mutta nyt? Mitä tuo mies puhui?

-- Rovasti Talvioko ristiinnaulittu? hän kysyi.

-- Kuuluu olevan, tiesi majatalon isäntä. Miten lie käynyt sen pojan,
sen rohvessorin, joka tästä joulun alla matkusti?...

Elinaan ei näyttänyt enää mikään vaikuttavan. Hän istui vain
avuttomana, kyynelettömänä, kädet sylissään ruumistaan edestakaisin
huojutellen ja äännähteli silloin tällöin:

-- Niinniin, niinniin...

Eikä Heikki voinut olla kesken tilanteen sanomatonta traagillisuuttakin
toteamatta tuon äänen, tuon asenteen, tuon liikehtimisen tavatonta
maalaista alkuperäisyyttä.

Kaikki se älyllinen, se nykyaikainen ja maailmannaisellinen, mikä
Elinassa ennen oli niin hurmannut häntä, tuntui tällä hetkellä olevan
kuin pois puhallettu. Suuri suru oli hänet äkkiä palauttanut kuin
takaisin kotikannoilleen.

... Noin ne olivat kerran istuneet kyynelettöminä poski kyynärpään
varassa hänen äitinsä ja iso-äitinsä ja kaikki hänen sukunsa äidit
harmaasta muinaisuudesta... Noin istuneet karsinassa tai aitan
portailla päätä huolellista huojuttaen, elämän suurissa suruissa,
apeissa miel'aloissa... Noin helähdelleet kuin katkeava kannelkieli,
silloin kun vietiin vasten mieltä miehelään tai karhu karjan repeli
tai halla halmeessa kävi tai makasi lautsalla kylmenneenä miesi
mielitietty...

Mutta jonkinlainen sotaneuvottelu oli nyt pidettävä. Sillä isäntä
näytti sangen haluttomalta enää tästä eteenpäin hevosta antamaan.

-- Ei tiedä vielä, mitä sattuu, hän sanoi, kun ne ovat sieltä
apteekilta vielä sitä pirtuakin saaneet... Olen itsekin aikonut tästä
joksikin yöksi vähän niinkuin piiloon pistäytyä. Kyllä se nyt on
parasta, että herrasväki vain kääntyy takaisin...

-- Eihän nuo nyt toki meille mitään pahaa tehne, huomautti Heikki, kun
me olemme itsekin sosialisteja.

Majatalon isäntä hymyili leveästi ja hyväntahtoisesti.

-- Jaa, sanoi hän pitkään venyttäen, se nyt taitaa olla vähän ero
sosialisteilla ja sosialisteilla. Tunnenhan minä tuomarin ja tämän
tuomarinrouvan...

-- Rouva Piilosen, korjasi Heikki virallisesti.

-- Niin justiinsa, Piilosen rouvan, ihan lapsuudesta saakka. Herrasväki
on aina herrasväkeä. Mutta nämä toiset susilistit ne ovat vähän
toist'sorttia väkeä, kun niiden päämieskin kuuluu västingissä istuneen.

-- On istunut, myönsi Heikki. Mutta olenhan minä toki kaupungin
miliisipäällikkö ja sellaisena loukkaamaton.

Majatalon isäntä hymyili entistä herttaisemmin.

-- Se nyt on sama, mitä tuomari on, myhähteli hän. Mutta kyllä ne vain
kaulan katkaisevat, jos sattuvat käsilleen saamaan. Se on parasta,
ettei niitä nyt mene ärsyttelemään...

Hän oli kokolailla oikeassa, täytyi Heikinkin myöntää. Mitä he nyt
tekisivät?

Heikki katsoi kysyvästi Elinaan. Mutta tämä istui vain yhä edelleenkin
entisessä asennossaan ja äännähteli niinkuin olisi ollut kaiken
olevaisen ulkopuolella:

-- Niinniin, niinniin...

Talvipäivä sarasti. Johonkin suuntaan heidän nyt oli päätettävä.

-- Kyllä herrasväki vain nyt jää tänne, esitteli majatalon mielevä
isäntä, huomattuaan vierastensa silminnähtävän epätietoisuuden. Me
panemme tässä vähän lämmitä, juomme aamukahvit, teemme tilat ja
sitten herrasväki menee makuulle hiukan. Herättyä on sitten niin hyvä
aprikoida lähemmin asiaa.

Niin tapahtuikin. He joivat kahvit ja menivät levolle. Ymmärtäväisenä
miehenä oli majatalon isäntä heidän vuoteensa samaan huoneeseen
valmistanut.

Elina nukkui heti. Heikki poltteli savukkeitaan ja odotteli aamun
valkenemista.

Hänen aivoissaan askartelihe ajatus, joka alkoi kypsyä päätökseksi
vähitellen. Hän veisi Elinan pois, kauas pois, pois miehen vieraan
sivulta, kauas, kauhuntöistä ja ajan ahdingoista...

Elina kaipasi nyt ennenkaikkea lepoa. Hän saisi levähtää, nukahtaa
kuin nyt tuossa, unohtaen tuskansa ja murheensa ja herätä sitten
nuortuneena, nuortuneena uuteen ja onnellisempaan olotilaan, missä hän,
Heikki, häntä hellin vartioisi ja estäisi elämän orjantappuroiden liian
liki pistämästä...

Tyttären he tietysti ottaisivat luokseen, se oli selvä. Ja saisihan
Pekkakin heillä käydä, miksei saisi, kun vain siivolla pysyisi eikä
liian tukkihutikassa tulisi. Mutta aivan liian usein ei se sentään
kävisi päinsä, eikä heidän missään tapauksessa sopisi julkisuudessa
yhteisesti näyttäytyä...

Jo ihmisten takiakin se olisi mahdotonta.

Muuten olisi Pekalla luonnollisesti oleva aina sija heidän pöydässään,
mutta ennen kaikkea heidän sydämissään, jossa he aina tulisivat häntä
suurella hartaudella ja kiitollisuudella muistelemaan. Hänellä oli omat
vikansa, mutta myös omat suuret ansionsa, joista suurin oli se, että
hän oli tutustuttanut Heikin Elinaan ja yleensä tehnyt heidän suhteensa
täten mahdolliseksi.

Tuota ystävänpalvelusta ei Heikki todentotta tulisi ikinä unohtamaan...

Hänen torkahtelevat ajatuksensa, jotka eivät olleet aivan vapaita
suloisesta ja sangen ymmärrettävästä itsekkäisyydestä, tulivat siinä
puolenpäivän edellä varsin ikävällä tavalla häirityksi.

Kuului pihalta kulkusten helinää. Eikä aikaakaan, kun tupaan tunkeutuu
Pekka Piilonen omassa sangen tyytyväisessä personassaan, tuleepa
häikäilemättömästi kamariin saakka, tervehtii Elinaa rakkaasti poskelle
taputtaen ja istahtaa sitten Heikin vuoteen laidalle tarinoimaan.

Hän oli tullut aamujunalla. Hänkin oli kuullut Elinan vanhempien
kuolemasta ja heidän eilisestä lähdöstään hautajaisiin. Hän oli ottanut
heti hevosen ja lähtenyt ajamaan perästä. Luullut saavansa ajaa koko
matkan yksin ja tavannutkin täällä heidät aivan äkkiarvaamatta.

Heikki koettaa hiukan nolona selittää heidän tänne pysähtymistään.
Pekka hyväksyy tuskin kuunnellen häntä kaikki selitykset.

Hän on nyt taas tuolla tunteellisella tuulellaan, jonka
pitempi-aikainen yönvalvokki ja viinanviljely hänessä ehdottomasti
herättävät.

Vesissä silmin hän kulkee kummankin sängyn väliä, taputtelee
vuoroin heitä kumpaakin ja vakuuttaa toiselle rakkauttaan, toiselle
ystävyyttään. Elinan vuoteen edessä hän viipyy pitkän aikaa polvillaan
yhtämittaisessa itkun hytinässä.

-- Elina, orpo Elina, sanelee hän vain silloin tällöin. Kun minäkin
olen tämmöinen, mitä sinusta nyt tulee?

Eikä Elinakaan osaa lopuksi muuta kuin ruveta hiljaa itkeä hyrrittämään.

Heikki itkisi myöskin, jos hän osaisi. Hän tuntee hämärästi, että
Pekka noilla sydämensä pohjasta pulppuavilla kyyneleillä nyt juuri
lyö laudalta hänet. Mutta hänen silmänsä pysyvät kuivina ja hänessä
rupeaa kasvamaan salainen kauna Pekkaa kohtaan, jota hän jo pitää
onnellisempana kilpailijanaan ja jolla on tuo kadehdittava uhkarohkeus
ampua aina vesirajaan, vedota heti hellempiin tunteisiin.

Jos Heikki sitä yrittäisi, hän varmasti epäonnistuisi. Hän tietää
sen ja kärsii syvästi alemmuudestaan tässä suhteessa. Hänen ei ole
mahdollista muuten kuin älyllisin keinoin naista lähestyä.

Onnen myyrä tuo Pekka tuossa! Tulee, näkee ja voittaa siinä
silmänräpäyksessä.

Ja tuoksuu vielä viinalta, senkin vietävä! Eiköhän Elina huomaa sitä?
Mitähän jos Heikki sopivalla tavalla huomauttaisi siitä, pyytäen
häneltä esim. tuikkua aamutuimaan?

Mutta samalla on Pekka jo hänen vuoteensa ääressä, hakee hänen kätensä
ja pitää sitä lujasti kiinni omassaan.

-- Ja sinä, vanha ystävä! tulkitsee hän tunteitaan. Oli se sentään
hiton hyvä, että sinä edes olit täällä. Minua oikein puistattaa
ajatella, mihin Elina poloinen olisi yksin joutunut...

Vaikea on hänelle pitää vihaa Heikinkin. Kuitenkaan hän ei malta olla
häntä hänen helmasynnistään nykäisemättä.

-- Kuulehan, Pekka, sanoo hän muka kuiskuttaen, mutta kuitenkin niin
kovaa, että Elinakin sen kuulisi. Ei sinulla ole minulle pientä
aamunaukkua? Tuntuu vähän päätä kivistävän.

Pekan kasvot kirkastuvat kuin aurinko pilven takaa.

-- No niin mielelläni! huudahtaa hän vilpittömästi iloisena. Minulla on
kokonainen konjakkari tuolla turkintaskussa.

Eikä Heikin auta nyt muuta kuin ottaa aika kulaus. Pekka tekee
kursailematta samoin ja tarjoo Elinallekin. Elina kieltää ensin, mutta
suostuu Heikin ihmeeksi sitten. Nyt näkyy olevan kaikki luvallista.

Mutta konjakki virkisti heitä kuitenkin sen verran, että he rupesivat
nyt kiinnittämään huomiota hiukan ulkopuoliseenkin maailmaan.

Elina, joka nyt oli saanut levähtää eilisten mielenliikutusten jälkeen,
tahtoi välttämättä jatkaa matkaa. Pekka kannatti häntä urhoollisesti.
Hänen läsnäolonsa oli kyllä takaava vapaan tien heille vaikka minkä
hulikaanilauman halki.

Myöskin Heikille tarjottiin paikkaa samassa reessä, mutta hän
kieltäytyi loukkautuneena.

Toinen oli tullut ja anastanut hänen sijansa Elinan vierellä, ottanut
raa'alla aviomiehen oikeudella eikä näyttänyt sitä huomaavan edes.
Missä hän, Heikki, istuisi sitäpaitsi? Kenties kuskipukilla tai
seisoisi kannaksilla suorastaan?

Miksi ei yhtä hyvin juosta sivulla aisankannattajana! Sillä se hänestä
nyt aiottiin tehdä joka tapauksessa.

Ei, hän kieltäytyisi ehdottomasti.

Pekka ei siitäkään pahastunut, vaikka hän oli mitä innokkaimmin
kehoittanut Heikkiä mukaan tulemaan. Hän löysi joka asiasta aina jonkun
sovittavan momentin.

-- On se hyväkin ehkä, että sinä matkustat takaisin kaupunkiin, hän
sanoi. Pällinkorva riehuu kuin hullu. Kuuluu taas viime yönä vanginneen
siellä monia kymmeniä kaupungin arvohenkilöitä.

Samalla saattaisi Heikki ehkä siellä vähän lehteäkin katsastaa.
Mahdollisesti ei olisi poissa paikalta, jos päästäisi jonkun
rauhan-äänenkin jo kuuluviin. Vallankumous oli kuitenkin jo
tosiasiallisesti lopussa. Pelkästään huonoja uutisia oli Pekka siinä
suhteessa saanut pääkaupungista.

Heikki lupasi kaikki, mitä Pekka vain pyysi häneltä. Hänestä oli nyt
kaikki samantekevää.

Hän jaksoi pysyä tyynenä siihen saakka kuin Pekka ja Elina lähtivät
ja hän oli saanut heidät lämpöisten vällyjen alle hyvin rekeen
peitellyksi. Mutta kun hän pian senjälkeen itse omaan rekeensä istui
ja lähti vastapäiseen suuntaan ajaa karettelemaan, vierivät suuret
kyyneleet pitkin hänen poskipäitään.

Se oli lopussa, auttamattomasti lopussa. Mieli ei tervoa parempi, sydän
ei syttä valkeampi.

Milloinkaan ei lemmen sininen lintu ollut laulava enää hänen
akkunallaan Ja samalla hän tunsi katkenneen niiden viimeistenkin
siteiden, jotka häntä enää elämään kiinnittivät.




XII.


Heti kaupunkiin tultuaan oli Heikillä pitkä virkakeskustelu
Pällinkorvan kanssa.

Pekka oli puhunut totta. Pällinkorva oli todellakin edellisenä yönä
antanut vangita melkein koko kaupungin intelligensin ja passittanut
heidät lääninvankilaan. Kun Heikki oli lähemmin tiedustellut heidän
tulevasta kohtalostaan, hän oli saanut osakseen vain pilkallista
julkeutta ja pirullisuutta.

-- Täytyy olla panttivankeja, panttivankeja, oli Pällinkorva vain
nauraa hekotellut ärsyttävästi. Saksalaiset kuuluvat olevan jo Hangossa
ja valkoiset hyökkäävän pohjoisesta käsin. Koko Lounais-Suomen punainen
armeija jo pakenee tätä tietä. Meidän velvollisuutemme on laittaa vähän
lystiä heitäkin varten.

Tarkoitus oli selvä. Pällinkorva aikoi ennen viimeistä loppuromahdusta
panna toimeen paikkakunnalla suuren verilöylyn.

Mutta nyt oli myöskin Heikin päätös varmistunut. Hän ampuisi
Pällinkorvan ja vapauttaisi nuo vangitut kaupunkilaiset oman henkensä
uhallakin.

Se olisi hänen uhrinsa vallankumouksen jumalille.

Paitsi että hän tekisi hyvän työn täten ja pelastaisi lähes sata
ihmistä varmasta kuolemasta ja rääkkäyksestä, hän samalla olisi
kerrankin uskollinen itselleen ja menettelisi niinkuin hänen sekä
vaistonsa että omatuntonsa käski hänen menetellä.

Tietysti hänet siitä hyvästä ammuttaisiin. Mutta sitenhän hän kerrankin
elämässään saisi toteutetuksi sen sankarillisen ihanteen, mikä
oli hänen nuoruusvuosiaan sähköttänyt, saisipa vielä todistetuksi
Elinallekin, ettei tämä ollut arvotonta hänessä rakastanut.

Ja jos hän oikein Elinan tunsi, hän juuri siten sitoisi hänet itseensä
ainiaaksi.

Hänen ei oltu sallittu uhrautua isänmaan eikä Suomen köyhälistön asian
hyväksi. No niin, siispä hänen oli sallittu uhrautua ihmisyyden asian
hyväksi, vieläpä niin selkeässä ja kouraantuntuvassa muodossa, ettei
mikään epäily asian oikeutuksesta ollut mahdollinen.

Hän tunsi itsensä aivan tyyneksi tuon päätöksen tehtyään. Ja hän
pistäytyi Pekan lehden toimitukseen hetkeään odottamaan niinkuin ei
mitään olisi tapahtunut.

Hänen juuri siellä istuessaan ja näön vuoksi jotakin käsikirjoitusta
katsellessaan kuulee hän etuhuoneesta jonkun äänen kysyvän "herra
toimittajaa". Ennen kuin hän ehtii mitään vastaamaan aukeaa ovi ja
siitä työntyy sisälle -- prof. Talvio, joku paperiliuska kädessään.

Heikki nousee nopeasti tervehtimään.

Prof. Talvio kumartaa päätään tuskin huomattavasti, aivan kuin näkisi
ensi kerran hänet. Koko hänen olentonsa uhoo keskitettyä, pidätettyä,
sanoin kuvailematonta kylmyyttä ja ylenkatsetta.

-- Anteeksi, että häiritsen, hän sanoo. Tahtoisin vain antaa lehteen
erään pikku-uutisen.

Ja hän ojentaa paperiliuskan kädestään Heikille. Tämä vilkaisee siihen
ja näkee, että se on täysin objektivinen, karu ja kuiva esitys hänen
isänsä ristiinnaulitsemisesta kaikkine piinallisine yksityiskohtineen.

-- Eikö professori suvaitse istua?

-- Kiitos, minä seison mieluummin. Mutta minä olisin kiitollinen,
_hyvin_ kiitollinen, jos minä todella voisin olla varma siitä, että tuo
uutinen tulee sellaisenaan julkaistuksi huomispäivän lehdessä.

Heikki tunsi luissaan ja ytimissään sen sarkastisen julmuuden, millä
prof. Talvio häntä kohtaan esiintyi. Mutta kun hän samalla tunsi
itsensä täysin viattomaksi asiaan, vieläpä äsken tekemänsä päätöksen
johdosta kokonaan väärien epäluulojen marttyyriksi, ei hänkään
katsonut itsellään olevan mitään syytä ruveta professoria hänen tässä
tapauksessa harhaan osuneesta käytöstavastaan valistamaan.

Eikä hänen äänensä ollut vähemmän kireä eikä hänen kumarruksensa
vähemmän mittaeltu, kun hän liuskan tarkoin läpiluettuaan virkahti
vastaukseksi:

-- Herra professori saa olla aivan huoleti. Tämä tulee lehteen.

-- Sellaisenaan?

-- Sellaisenaan. Menen siitä takaukseen.

-- Olen kiitollinen, _hyvin_ kiitollinen. Sulkeudun suosioonne, herra
toimittaja.

Hän meni, heittäen vielä ovessa häneen musertavan, suurinta mahdollista
halveksuntaa tulkitsevan katseen kultaisten nenäkakkulainsa takaa.

Heikki kesti sen aivan tyynesti. Hän tunsi, että nyt tehtiin vääryyttä
hänelle. Mutta hän ei katsonut olevan itsellään mitään syytä enää
oikaista myöskään tuon toisen käsityskantaa hänestä.

Olihan hän kaiken ulkopuolella.

Ja saisipahan prof. Talviokin kuulla aikoinaan hänen urotyöstään ja
itseuhristaan. Mahtaisikohan hän edes silloin myöntää, että hänellä
sittenkin oli kunnia oppilaastaan?

Nyt, kun kaikki oikeastaan oli jo ohitse, tunsi Heikki itsensä
merkillisen iloiseksi. Ja keveästi vihellellen työnsi hän kirjapainoon
prof. Talvion jättämän "pikku-uutisen", jonka hän oli merkinnyt
huomattavalle paikalle ja näkyvällä kirjasinlajilla painettavaksi.

Epäilemättä tulisi se huomenna vähemmän tavallista huomiota sekä
punaisten että porvarillisten piireissä herättämään. Mutta silloin hän,
Heikki, tuskin eläisi enää...

Sekin tuotti hänelle kummallista henkistä hekkumaa ja nautintoa.

Iltapäivällä hän meni miliisilaitokselle. Hän kutsutti puheilleen
apulaisensa Tervon ynnä puolikymmentä miliisimiestä, joihin hän tiesi
voivansa luottaa ehdottomasti. Hän antoi heille käskyn mennä ja
vapauttaa vangit, jos ei muulla, niin asevoimalla. Samalla oli näille
jaettava hänen allekirjoittamansa passit pakomatkaa varten.

Sitten hän lähti Pällinkorvaa tapaamaan.

Satutti niin, että tämä tulikin häntä vastaan kadulla. Pyydettyään
vielä häneltä vankien vapauttamista ja saatuaan siihen yhtä röyhkeän ja
yliolkaisen kiellon kuin ennenkin, hän veti revolverinsa esiin ja ampui.

Pällinkorva vaipui maahan sanaa sanomatta.

Heikki ampui vielä varmuuden vuoksi pari laukausta häneen ja kiirehti
sitten lääninvankilaan. Siellä oli kaikki käynyt kuin nuottien mukaan.
Koppien ovet olivat auki, hämmästyneet vartiat eivät olleet mitään
vastarintaa edes yrittäneet.

Melkein samassa saapui sinne punakaartilaisjoukko, joka huutaen ja
hoilaten julisti vangituksi hänet.

Toiset tahtoivat hänet heti hengiltä kolistaa. Mutta toiset, jotka
olivat vielä hämmennyksissään tästä ennen kuulumattomasta ristiriidasta
miliisin ja punakaartin välillä, tahtoivat, että asiasta oli ensin
tarkka tutkimus pidettävä.

Heikki pidätettiin ja suljettiin nyt vuorostaan lääninvankilaan.

Tutkimusta kesti viikon. Vihdoin julisti vallankumouksellinen
oikeus päätöksensä, jonka mukaan Heikki tuomittiin elinkautiseen
kuritushuoneeseen.

Käytännössä se merkitsi kuolemaa. Ja jo seuraavana yönä tulikin
punakaartilais-osasto häntä vankilasta noutamaan.

Heikki oli siihen täysin valmistunut. Edellisenä yönä oli vankilan
pappikin käynyt hänelle Herran ehtoollista tarjoamassa. Sitä ei Heikki
epäuskoisena ollut voinut tosin vastaan ottaa, mutta oli muuten
jutellut tovin aikaa hänen kanssaan hartaasti ja vakavasti.

Vankilan pappi oli kertonut koko kaupungin ihailevan hänen suuremmoista
itse-uhriaan ja olevan varmaa, että hänen haudalleen vielä toisten
aikojen tultua pystytettäisiin muistopatsas kansalaisten kiitollisuuden
osoitukseksi.

Heikki oli vain hiljaa hymyillyt sen kuullessaan.

Mutta kun vankilan pappi lähtiessään oli ojentanut hänelle pienen
kukkasen ja kirjelipun, jonka hän heti huomasi olevan Elinan käsialaa,
hän oli tuntenut kaiken veren kasvoiltaan pakenevan.

Vasta papin mentyä hän mursi kirjeen: Siinä seisoivat vain sanat:
"_Minun_ sankarini!"

... Hänet vietiin vaieten metsikköön vankilan takana. Pari
komennussanaa, yhteislaukaus, ja kaikki oli lopussa. Vain kuu ja tähdet
jäivät kunniavartioiksi hänen kuolinpaikalleen.