Produced by Tapio Riikonen








KELLASTUNEITA LEHTIÄ

Kirj.

Larin-Kyösti





Helsingissä,
Yrjö Weilin,
1903.




SISÄLTÖ:

Kellastuneita lehtiä.
Laatokan rannoilla.
Kujilta ja kaduilta.

KERTOVIA RUNOJA:

Loppiaistarina.
Nuori kuningas.
Kuisma ja Helinä.
Geisha.
Paavo ratsastaa.
Marjatan helmi.
Vanha kaupunki.
Nuuskamuori ja prinsessat.
Hebla.
Persian perijä.

SEKASOINTUJA:

Itkevä huilu.
Suur'itse Minä.
Kuolema kannelta löi.
Vuorella istuja.
Sointuvat sirpaleet.
Tuonelan rannalla.
Hymni kultaiselle vasikalle.
Ikuisen vaeltajan valitus.
Kultaisen oksan etsijä.

LEIKILLISIÄ:

Kaikki on ennallaan.
Aasinajajien maassa.
Kumartaja.
Räkättirastas.
Remu Rymysen päiväkirjasta.
Sanankuulija.
Nurkkasihteeri Hausnerus.

Aleksis Kiven muistolle.

Kuolema vaeltamassa.




KELLASTUNEITA LEHTIÄ.


    Syyskylmästä ne lehdet kellastui,
    tien oheen taakseni ne jäivät,
    ne palaa niinkuin tähdet tummat, suuret,
    ne höystää tarhataimieni juuret,
    niin kunnes tulee taas ne kevään päivät.

    Ne lehdet elonpuusta irtaantui,
    ne suven lapsia on sentään,
    ne kiiltää, kuultaa niinkuin veri, kulta...
    Kun synnyiniloissansa kuohuu multa,
    ne myrskyn eellä keväällä nyt lentää.




LAATOKAN RANNOILLA.


    1.

    Kati laulaa kangaspuulta,
    sukkula lankoja johtaa,
    kiiltää loimi ja kaiteet helskää,
    säteet sormilla hohtaa.

    Taatto tuvassa veisailee,
    ja äiti se liedelle liikkuu,
    siskot leikkivät lattialla
    ja kehto hiljaa kiikkuu.

    Pirtin vihreän akkunan alla
    aallot loiskivat santaan.
    aatos lentävi harhaellen
    ja kotipuoleen kantaa.

    Tuttu on seinän vanha sammal,
    ovi ja otsahirsi,
    tuttu on mulle iltalaulu
    ja vanha juhannusvirsi.

    Laulu sydäntä lämmittää,
    kun loimet laskee ja taipuu,
    katse harhaa hämärässä
    ja Katin silmihin vaipuu.


    2.

    Pois tieltä purlakat, -- plitsh ja plitsh,
    nyt Mantsjun Ontrei Gavrilovitsh
    taas ajaa telegass', sinkuu hiekka,
    hän paras Karjalan parasniekka,
    vaikk' onkin kuningas kukkaron,
    ain altis, mairea, suulas on.

    Hän vaihtaa, ostaa ja metsää myy,
    hän ketunnahkaansa vetäyy,
    ei proidi, proidi, hän vennääks' ääntää,
    hän mielen mittaa ja silmän kääntää,
    ja korot kasvaa ja kauppa käy,
    mut prameutta ei sentään näy.

    Hän viisas, viekas on laskuissaan,
    sai monet markat jo koukuillaan,
    lie kolme taloa kunnahalla
    ja sadat saatavat ryöstön alla,
    hän oisko kitsas, ei, tarkka vain,
    hän liukkaan häntänsä peitti ain.

    Hän Salmist' pohattomutsjon toi,
    pien Kostja kehdoss' jo vaikeroi,
    se perii konnut ja kultaruplat,
    (ne kumpuu Mantsjulle niinkuin kuplat),
    pien Kostja tatjansa kuva lie,
    ja aasi kultainen kauvas vie.

    Lie hällä kymmenet jaalat jo,
    on jauhon menekki mainio,
    ja Piiterille hän pyitä tuottaa
    ja hyvään onneensa muuten luottaa,
    hän vehnään veljeksi päästä ties
    ja yhtä hyvä on Suomen mies.

    Jos lie tää parjaus paha vaan:
    hän petti kruunua jauhoillaan,
    mut pöydän alle hän herrat juotti
    ja uuden kellon hän kirkkoon tuotti,
    taas nousi arvohon entiseen
    ja kulkee hurskaana hiljalleen.

    Hän synnin papilta anteeks sai,
    nyt kirkkoon käy joka sunnuntai,
    hän ristii silmiä pogostalla,
    pois lakit lentävät kaikkialla,
    kun telegassansa -- plitsh ja plitsh,
    taas ajaa Ontrei Gavrilovitsh.


    3.

    Tiellä ma kolme neitoa näin,
    kengät ne narskui ja heinissä kastui,
    kiertäen sauhuvan saunan taa
    hiljaa ne akkunan alle astui.

    Heli on hempeä laadultaan,
    silmissä näin minä hilpeän huolen,
    arkana Irja mäellä käy
    siintävän lahden toisella puolen.

    Kati se kaaresti kujeissaan,
    takkiaisia tukkaani heitti,
    letit ne leiskui ja välkkyi vyö,
    laihoon ne juoksi ja laiho ne peitti.

    Silmät kiilsi ja välkkyi vyö,
    kun minä Katille laihossa kostin:
    Irjan helminauhan ma vein
    ja Helin ma ilkkuen ilmaan nostin.


    4.

    Kati tuima ja tumma kisahan käy,
    jo äitisi tuvassa nukkuu,
    iloliekit rannoilla hulmuaa,
    ja kiihkeät käköset kukkuu.

    Täällä tuvassa hiillos himmenee,
    yöperhot hämyssä hyörii,
    oi, kuuletko laulua niemestä,
    parit siellä jo piirissä pyörii!

    Niin umpea tuvassa ilma on,
    ja ahtaat on sopet ja seinät,
    tuolla tuoksuu valkeat omenapuut,
    hajuyrtit ja apilaheinät.

    Nyt nouskamme rinnalle harjanteen,
    kun Laatokka laulaa ja läikkyy,
    miss' udussa taivahanrantojen
    sinisaaria sumusta väikkyy.

    Kun Laatokka laulaa ja läikkyilee,
    maa, meri kun halavi toistaan,
    kun veremme lemmen kisahan käy,
    ja niemestä valkeat loistaa.


    5.

    Ja saima souteli Laatokalla,
    se sousi kuin sotka suuri,
    ja yöstä hiljaisen hempeästä
    nous luostarin valkea muuri,
    kun sinitapulin risti kiilsi
    ja laine Laatokan nukkui.

    Mut luostar'rannalla raukealla
    yks munkki mustissa kulki,
    hän alle kauhtanan kahinan
    nyt sydänitkunsa sulki,
    kun sinitapulin risti kiilsi
    ja laine Laatokan nukkui.

    Hän itki illalla lempeällä
    ja Donin laineita muisti,
    kun huvipurressa Sonjan kanssa
    kuun kultajuopaan hän luisti,
    kun sinitapulin risti kiilsi
    ja laine Laatokan nukkui.

    Hän Sonjan kosijan yöllä tappoi
    ja kiiti arot ne aavat
    ja viimein luostarin muurin taakse
    hän peitti sydämmen haavat,
    kun sinitapulin risti kiilsi
    ja laine Laatokan nukkui.

    Ol' ennen tuima hän saporoogi,
    mies täynnä tulta ja verta,
    nyt valju munkki, mi suruissansa
    öin katsoo hiljaista merta,
    kun sinitapulin risti kiiltää
    ja laine Laatokan nukkuu.

    Hän nosti kätensä taivahalle
    kuin merta halannut oisi,
    kuin Sonjan laulua kuunteleisi
    ja Donin lainehet soisi,
    kun sinitapulin risti kiiltää
    ja laine Laatokan nukkuu.

    Pois painoi päänsä hän etelään
    ja hiljaa muurille nousi,
    kun laulu saimalta sammui pois
    ja saarten lehtoihin sousi,
    kun sinitapulin risti kiilsi
    ja laine Laatokan nukkui.

    Ja tuntui kuin aron aavikoilta
    ois käynyt henkäys suuri,
    kun merest' auringon kruunu nousi
    ja välkkyi luostarin muuri,
    kun sinitapulin risti kiilsi
    ja laine Laatokan nukkui.


    6.

    Ukko utra harmaaparta
    perässä purtta melalla suuntaa,
    nuorat juoksee ja kokka soi,
    rannoilla niityt vihannoi
    ja taloja kunnailta puuntaa.

    Teljoill' on Irja suruinen,
    nuori mieli ei karkele koissa,
    katsoo sinisten salmien taa,
    äsken tulista brishakkaa
    tanssi hän praasnikoissa.

    Laineissa lanteet laski ja nous,
    povi se kiihtyen läikkyi silloin,
    keskellä peshota-rahvahan
    näki hän hilpeän Tahvanan
    ja souteli polvilla illoin.

    Anuksen brihat ja neveskat
    hämyssä hiipi käsikäissä;
    konsa Irja on iloinen,
    saako hän kihlasormuksen
    ja pyöriikö omissa häissä?

    Irja katsovi salmihin pois,
    kylmä on käsi ja vaalea huuli,
    mieli niin läyli ja leino on,
    laulaa laine vallaton,
    ja Laatokan tuima tuuli.

    Eessä on sumuiset mantereet,
    pitkät syyskuun ikävät illat,
    aatos Tahvanan kanssa käy,
    sataa, sataa, ei päivää näy,
    ja tummat on taivaan sillat.

    Ukko utra kääntävi purtta
    sotkan soutuvalkamoihin,
    Irja silmänsä maihin luo;
    konsa Tahvana taasen tuo
    Irjansa praasnikoihin?


    7.

    Karjalan kuningas nuor' Ale on,
    keisari Anuksen laajoilla mailla,
    kruunu se meressä kimmeltää,
    Ale on kruunua vailla.

    Kruunu se meressä kimmeltää,
    kuplista kiiltää hopeavuori,
    vankina siell' sulo Seenia on,
    prinsessa Seenia nuori.

    Veteiset vuorta vartioi,
    ahvenheiniin ne heittää nuottaa,
    Seenia vuoressa itkevi,
    Alehen Seenia luottaa.

    Köyhä kuningas nuor' Ale on,
    simpukan etsijä, maantien veikko,
    Laatokan rantojen rauhaton,
    hurjasti naurava peikko.

    Ale on Seenian sulhainen,
    Seenia, Seenia vuoreen kuoli. -    Ale on kruunua vailla vain,
    Ale on mielipuoli.


    8.

    Vanha kello se naksaa ja lyö,
    tullut on hiljainen, hiipivä yö,
    katselen nuorta Karjalan viljaa
    ja pirtissä on niin hiljaa.

    Hiillos takassa tummenee,
    isä ja äiti uinailee,
    pankolla kuorsaa ruoti-ukki,
    ja vaiti on puolarukki.

    Pilvet ne piirissä hajaantuu,
    tummuu loimi ja kangaspuu,
    elämänlanka kiertää seinää,
    tupa tuoksuu palsamiheinää.

    Vuoteell' ei kaunista Katia näy,
    nuori kutoja hiipien käy,
    varpain varoen kuiskaa ja kulkee
    ja hiljaa oven hän sulkee.

    Nojaa olkaani nuoren pään,
    sulaa iloiseen ikävään;
    perhot lentää ja kello tykkii,
    ja sydämmet yössä sykkii.

Sanaselityksiä: purlakka = loinen; Piiteri = Pietari; pogosta =
kirkonkylä; saima = jaala; peshota = illatsu, iltaseura; neveska =
nuori vaimo; briha = poika.




KUJILTA JA KADUILTA.



    1.

    Etukaupungin kujien hämärään
    pois humusta jalka johtaa,
    katulyhdyt himmeesti liekehtii,
    ja kostea katu hohtaa.

    Täällä rikos nurkista väijyilee,
    tääll' on syvien syntien ukset,
    täällä salainen nyyhkytys seinistä soi
    tai julkeat kiroukset.

    Täällä köyhyys kurjuutta kannustaa,
    se silmät raukeiksi leimaa,
    maakuoppien krouviin souvit käy,
    yöpuvuissa portot keimaa...

    Ma astuin ali akkunain,
    ja kengät vettä vuoti,
    ma seisahduin ja oven näin,
    siin' oli pieni puoti.

    Kaks leipää, makeispönttö, vyö,
    ja posliininen nukki,
    ne akkunassa nähdä sain,
    myös myrtti siinä kukki.

    Ma akkunasta kurkistin,
    sen näin, ken kastaa kukkaa,
    näin kadonnehen Lyylini,
    hän suki tummaa tukkaa.

    Näin seinustalla varjonsa,
    näin korkeet aallot poven,
    näin silmät, joit' oon suudellut,
    ma tartuin ripaan, oven.

    Ja ovikello helisi
    kuin narritiuvun helke,
    hän nousi, katsoi, punastui,
    ja silmiin syttyi välke.


    2.

    Ma tiedän sun sukusi tarinan,
    sun veljes on lännen mailla,
    sun äitisi houruinhuoneessa on,
    ain isää olit sä vailla.

    Lokakukkien keskellä kasvanut oot,
    monen perii aikainen hukka,
    mut Lyylini, Lyyli, et itkeä saa,
    sinä oot kuin ruusunkukka.

    Sinä varjon kaihova kukkanen oot,
    joka päivään pyrkii yöstä,
    sä oot mun lumottu prinsessain,
    sun peikon vuoresta ryöstän.

    Sun seitsenlasi-vaunuissa vien
    ohi rumien rakennusten,
    ja uuteen Riemun kaupunkiin
    me riennämme rinnatusten.


    3.

    Nyt kaikki kaupungin valkeat
    yön ylitse palaa sais,
    ja saatossa nauru, soitto sois,
    me joukossa juhlittais.

    Ei --, kahden kammios hämyssä
    on meillä salaiset häät,
    oi, vanno, ettet sä karkaa pois,
    nyt ijäksi luokseni jäät.

    Ma vavisten käteni kiedon näin
    sun valkeita rintojas kohden,
    ja lemmenjuhlaamme valaisee
    yölamppusi ruusuinen hohde.


    4.

    Yökukka olet kummallinen,
    sä piilet pimeillä mailla,
    sua janoova silmä ei päivin huomaa,
    oot silloin tuoksua vailla.

    Mut tulee yö, kun veri käy,
    sa tuoksuillas luoksesi kannat,
    sa hurmaat kulkijan yksinäisen
    ja syliisi syöksyä annat.


    5.

    Mua kadulla vilussa oottelit,
    sinä tyylini, silkkihiiri,
    ma viinituvassa maljoja join
    kera hilpeän ystäväpiirin.

    Sun, viluvarpuni, unohdin,
    lens aatos ruusuisin siivin,
    et sanalla mua soimannut,
    kun vihdoin luoksesi hiivin.


    6.

                 HUNNINGOILLA.

    Mies katuviertä hoipertaa,
    ja viina suusta löyhkää,
    hän teikaria työkkäilee
    ja porvaria pöyhkää.

    Hän manaa maan ja taivahan,
    ja kirot kimpoo suusta,
    hän nyrkkiänsä rintaan lyö
    ja kiljuu hirsipuusta.

    Hän tahtois hirttää kuninkaat
    ja piispat samaan nuoraan,
    hän näyttää naista ylhäisön
    kuin tarkoittais hän -- --
    Hän oli uljas uhmaaja
    mut taittoi peitsen kärjen,
    hän voimastaan on langennut,
    vei myrkky päästä järjen.

    Hän näki maat ne luvatut
    yön taisteluiden takaa,
    hän tahtoi kaikki tasoittaa
    ja pienimmälle jakaa.

    Nyt viha häntä kouristaa
    ja onnenlasten pilkat,
    on sielu epäkunnossa
    ja kiiltää takin tilkat.

    Hän tahtois maailmaa mullistaa,
    vain itseään hän sortaa,
    nyt käy hän niinkuin rikkoja
    pois yli luisun portaan.

    Hän syöksyy kerran syvyyksiin
    ja muita tempaa mukaan,
    hän oisi muita nostanut,
    ei ääntään kuullut kukaan.

    Nyt käheänä ääni soi:
    "ei herraa, eikä orjaa!"
    Kuin ilves hiipii vartija
    ja hänet yöhön korjaa.


    7
    Kas, yli loistavain akkunain
    me nostamme nuoret päämme,
    tämä tähtivuori kuin viitta on,
    sen liepeillä kaupungin näämme

    Ah, kuule iloista humua,
    se kasvaa, hurmaa ja huumaa,
    siellä kiertää laskiaiskulkueet
    pois elämän kisaan kuumaan.

    Kas, tornit loistaa ja kellot soi,
    ja soihdut ilmoihin lentää,
    oi, kuule, hetkeni kuningatar,
    on elämä ihana sentään.

    Sun päähäsi lasken kruununi,
    sen laulun huumeessa laitoin,
    ja tässä on vihanta laakeri,
    sen kärsimystieltä taitoin.

    Siit' usein uneksin tummin öin,
    kun katuja kuljin kuin aave,
    kun isosin ja leipäni
    oli kunnian kultainen haave.

    Kas, kaupunki vastaan ammoittaa
    kuin suurisilmäinen hauki,
    -- suuryleisö ihravatsoineen,
    sen löyhkäävä kita on auki. --
    Mut maatkoon nyt hauki haudassaan,
    tämä meidän on valtakunta,
    sun valta on, kaikki; on silmies syy,
    jos orjasi ei saa unta.


    8.

    Vielä muistatko Lyyli sen päivän,
    kun istuimme kuiskaillen,
    ja hyristen hautausmaalla
    kävi karkelo hyttysten.

    Ne hetken heiluvat lapset
    tuli luoksemme vieraisiin,
    kun turhia tarinoiden
    me nurmella soudeltiin.

    Ne ilman surisevat siskos
    ne pyörivät länteen päin;
    ma huomasin tunteesi tyhjyyden
    ja sentään luoksesi jäin.

    Sa sanojes piikillä pistit,
    sa pistit pintaani vain,
    ja sydämmeni nauroi sulle,
    kun illalla Sallia hain.


    9.

    Kuin viiniköynnös kiedot kätesi
    ja yli vuotaa annat hehkus ain,
    ma oon kuin mykkä rosorinta muuri
    ja mielikuvissani elän vain.

    Sun huules on kuin viinarypäle,
    oon muuri, sinä löysä köynnös vaan,
    mun täytyy erota sun syleilystäs,
    sua alastonna tulen kaipaamaan.


    10.

                   KADUN KASVATTI.

    Hän matkii hämyn tekoja
    ja pitkin kujia hän kahmii,
    lyö nakkia, juo, salaa tupakoi
    ja lokariemuja jo ahmii.

    Hän äidin nuuskaa varastaa,
    öin sillä hampaitansa hieroo;
    hän oppi mieron käskyt kymmenet
    ja maailmaa hän katsoo kieroon.

    Hän hiipii niinkuin varas jo,
    ei häpeä hän enään ketään,
    yön, vietin, vihan villiin pyörteeseen
    jo likavirta häntä vetää.


    11.

    Mun tempasit kuumaan syleilyyn,
    sait vereni vaahtopäähän,
    sä suutelit, itkit ja suutelit
    ja purit mua olkapäähän. --
    Ma näin sun yöhön häipyvän
    ohi iloisen impiparven,
    ma muita etsin, sun hylkäsin,
    mut olkaani jätit sä arven.






KERTOVIA RUNOJA.




LOPPIAISTARINA.


    Ylitse kirkon soutaa kelmee kuu,
    sen sarvenpäitä kiertää pitkät pilvet,
    sakastin akkunat ne välähtää,
    ja loistaa vaakunat ja vanhat kilvet.

    Ristikkoharjallansa kiljahtaa
    ikänsä ruostuttama vaskikukko,
    ja ovensuussa kättään ojentaa
    kuin almuun vanha puinen raha-ukko.

    Loppiaisyönä, kun on uusi kuu,
    -- niin iltapuhteillansa kertoo kansa --
    haudoista henget kirkkoon leijailee
    lävitse seinän kääreliinoissansa.

    Käytävän ristiin vainaat vaeltaa,
    ja heimot heimojansa siellä kohtaa,
    kynttiläkruunu syttyy itsestään,
    ja sinivihreet liekit yöhön hohtaa.

    Tapulitorniin ylös kolisten
    luurangot hajan syöksyy hurjaan piiriin
    lehterin kautta ohi urkujen,
    ylitse saarnatuolin aaveet kiirii.

    Ne kiskoo vainajata keskellään,
    ne alttarilla käyvät käräjöitä,
    edessä mies on messukaapussaan,
    ne tutkii syytettynsä synnin töitä.

    Pater Marcus oli hän nimeltään,
    hän turmeli sukunsa taimen,
    hän kerran kirkkonsa kirosi,
    Pater Marcus, sielunpaimen.

    Hän vainovuosien aikana
    vihan alttiiksi templinsä antoi,
    pyhät astiat, hopeat hohtavat
    ja kullat hän kätköistä kantoi.

    Sotahurtat kirkossa kiljua sai,
    ne pyhimyskuvia löivät,
    ja itse alttarin edessä
    sotaratsut kauroja söivät.

    Hän mässäsi joukossa ryövärien,
    Neitsyt Maarian kuvalle sylki,
    ja ehtoollismaljalla kilistäen
    hän vanhan uskonsa hylki.

    Oman siskonsa tyttären Valpurin
    hän salpasi sakastihin
    ja ilkkui: "nyt olet morsiamein,
    huvivaimoksein sinut vihin!"

    Ja janolla, nälällä näännyttäen
    pater Marcus hurskas ja siisti
    väen tallasi nuoren neitosen
    ja neitsytkunnian riisti.

    Pater Marcus kuulu ja kunnoton
    pahan pidoissa juopui ja paatui
    ja kerran kiroten syntyään
    hän kirkon portaille kaatui.

           *    *     *

    Ylitse kirkon pilven varjot käy,
    varjosta kirkkovaahterat ne haastaa,
    se vanha kirkko kummittelee öin,
    vainajat vainajata pieksee, raastaa. --
    Maantielle vihreet liekit heijastaa
    sakastin kaari-akkunoiden jäästä;
    suntionpoika kerran näki sen,
    sen jälkeen vialle on tullut päästään.




MUORI KUNINGAS.


    Olen nuori, nouseva kuningas,
    ma tornista katselen merta,
    huvihaahdet rannalla kelluaa,
    on vihreä aalto ja vihreä maa,
    ja pilvill' on kultaa ja verta.

    Meren taa minä tahtoisin laskettaa,
    -- niin uneksin useat kerrat -    satusaaria tahtoisin valloittaa,
    mut neuvonantajat varoittaa,
    ja kapinoi aatelisherrat.

    On hovini haamujen joukkio,
    jalot neidit peijaita matkii,
    isän narri huonoa leikkiä lyö,
    hovimiehet kuiskien juo ja syö
    ja hapanta viiniä latkii.

    Homekorvat ovissa supsuttaa,
    ja hiipivi silkkisukka,
    mun luonani matala maire soi,
    mulle ranskan kuoseissa pokkuroi
    silonaamainen jauhotukka.

    Ei ritarisalissa nauru soi,
    ei torvet kisoja toista,
    surun kummitus linnani liepeillä käy,
    huvihuoneess' ei lemmen paria näy,
    ilotulet ei puistosta loista.

    Ja sen vanhan näyttämön loukoissa
    vain sirkat lauluhun kiihtyy,
    tomun peitossa kirjatut pilarit on,
    heloluuttu on nurkassa ullakon,
    missä öiset lepakot viihtyy.

    Minä taiturit linnaani kutsun taas,
    pois unienselittäjät häädän
    ja joukossa suorien soturien
    ja kaijussa soiton ja kauneuden
    minä totuuden lakia säädän.

    Hei, juomanlaskija, haarikka tuo,
    tuliviiniä tahdon ma maistaa,
    pois aatelisherrat kalpeat,
    ja tehkäämme väljät akkunat,
    että päivä pitoihin paistaa!

    Jos vielä on nuoria nousemaan,
    ne saakohon panssaripaidat,
    ne taiston taljalla varttukoot,
    papit vaimoille kirkossa messukoot
    ja jääkööt sairaat ja saidat.

    Pois merelle, merelle kauas pois,
    miss' on suuria seikkailuita,
    sinne vainopurtemme puskea saa,
    mistä kaupunkitornia kajottaa
    ja tuuheita palmupuita.

    Sinne kuuluisan saarikansan luo
    käy vaahtinen, vallaton tiemme,
    missä portilla kumartaa kuninkaat,
    ja verolle laskemme maireat maat
    ja kauneimmat naiset viemme.

    Sotatorveen tahdon ma toitottaa,
    kun raukoilta rannoilta lähden,
    en taistele viljavan mullan vuoks,
    sodan oltta en maistele kullan vuoks,
    vaan korkean kunnian tähden.

    Kotirannalle taas kun lasketaan,
    saa soida hilpeä taide,
    ja kun nurkissa paukkuu talvinen yö,
    runoniekkamme iloista kannelta lyö
    ja maine se käy yli maiden.




KUISMA JA HELINÄ.


    Kaunis Kuisma kasakkapäämies
    -- kylässä majaili Sankolassa,
    talossa Helinä hienohelma
    kulki hyräillen hämärissä
    ja kullalle kimelsi kassa.

    Kasakan halatti oli niin musta,
    tummempi tukka, kun ketoa viilsi
    raisuna ratsu, kun kannus pisti,
    vyöstä välkkyi pistoolin piiput,
    mut tuimemmin silmät kiilsi.

    Kuin on joella hento ulpu,
    niin oli Helinä, neitsyt nuori,
    kulki silmillä sinisillä
    tuvasta aittaan ja talliin katsoi,
    kun Kuisma suppua suori.

    Helähti heinässä kavion kenkä
    rantakedolla lähellä viljaa,
    Kuisma hevosen seljällä tanssi,
    kansan seassa povessa polte
    se Helinä seisoi niin hiljaa.

    Tömähti tanner, sävähti silmä,
    Helinä ihanaa ilmaa henki,
    hurjaa lentoa hyväili silmä,
    syrjässä mykkänä hammasta purren
    se seisoi Isma renki.

    Illalla Isma pihalta hiipi
    luhdinsolalle porraspuuta,
    siellä Kuisma kiihtyen kuiski
    mustanmerisiä muistojansa
    ja antoi immelle suuta.

    Niin meni kesä kuin iloinen ilta,
    niinkuin levoton liverrys puissa;
    tuvasta aittaan armas astui,
    kaivolla Kuisma hevosta juotti,
    mut Isman miel' oli muissa.

    Synkkä Isma metsiä yksin
    samosi suven kuin etelän yössä
    mustan lempensä pimeydessä,
    luhdille hiipi kuin valju varjo
    ja päivin tanasi työssä.

    Talven tullen kasakkaparveen
    tsaarilta muuttokäsky tuotiin,
    virtasi viina, remahti nauru,
    balalaikat ja laulut soivat,
    kun eron maljoja juotiin.

    Helinä, hieno ruusuposki,
    Kuisman polvilla surren sousi,
    Isma joi ja haluja hautoi,
    tuijotti Kuismaan tulessa katse
    ja kiroten pöydälle nousi.

    Tasajalkaa hän hyppi ja hihkui,
    kaatoi kannut ja vilkutti veistä,
    hoippuvat kasakat seisaalle lensi,
    Isman ne köytti ja läävään heitti
    ja ilkkuen uhkas ne peistä.

    Vihelsi Kuisma, vaahtosi ratsu,
    Helinä riippui ohjaksissa,
    riehui, rukoili, polvin ryömi,
    hajalla hapsin laahasi maata
    ja kiljui kuin metsän kissa.

    Laineissa lumi pihalla pyöri,
    korskui ratsut ja piiskat vinkui,
    ratsunsa pystyyn kannusti Kuisma,
    heltyi ne hienot käsivarret
    ja Helinä hangelle sinkui.

    Tulta iski hevosten kengät,
    portaat parkui ja hallit haukkui;
    heräsi Helinä tähtiyössä,
    tapasi sydäntä, kättä väänsi,
    kun sillalla kaviot paukkui.

    Sylissä syksyn kylmä lapsi
    huusi hurjana sulhoa luoksi,
    näki vain samean virran juovan,
    umpipolkua ryöppyhyn kahlas
    ja ratsukentälle juoksi.

    Tuuti lasta, laulatti lasta,
    puisti päätä ja lunta kouri,
    eikä itkenyt äiti nuori,
    istui paatena penkereellä
    ja hämärää aatos houri.

    Hei, miten pyryssä huiskien häntää
    lumiset varsat ketoa kiiri
    ylös ja alas kuolassa rinta,
    vaahdossa vatsa ne piehtaroivat
    pois sakeaan ilmapiiriin.

    "Hahhahhaa, on Kuismalla kiire,
    pois mene... ei tule... auki on kuisti,
    taivas on kiinni... kätesi polttaa,
    Kuisma, Kuisma!" -- Helinä nauroi
    ja virran railohon luisti.

    Oi, sitä nuorta virran ulpua,
    oi, sitä Helinä rikko raukkaa,
    sataa lunta ja tähdet sammuu,
    -- rantoja yksin harhaa Isma,
    ja kaukana kaviot paukkaa.




GEISHA.


    Esirippu nousta alkaa,
    virtaa hienot univiinit,
    Geisha nostaa pientä jalkaa;
    vinosilmä mandariinit
    lohikäärmekuva-matoillaan
    heiluttavat palmikkojaan.

    Hän hiipii, hyppii kuin Kiusiun kauris,
    kuin viiniköynnös hän kiemuroi,
    kun punapaperi-lyhdyt heiluu
    ja bambupillit ne nurkass' soi.
    Käy povi laineissa, helskyy vyö,
    on hällä silmät kuin mustin yö,
    ne palaa, maahan ne miehen lyö;
    mut Geisha, Geisha ei saa koskaan rauhaa.

    Hondosaaren tytär sorjin
    liitää lailla iltaperhon,
    kuningatar sadoin orjin
    on hän alla silkkiverhon,
    kuningatar kiivaan karkelon
    vallalla nuoren vartalon.

    Hän lavall' liikkuu, hän hymyy, hurmaa
    kuin yli ruusujen lentää vois,
    Mikadon poika, niin huhu kertoo,
    jo linnan tarjonut hälle ois.
    Ei Geisha sydäntään antaa voi
    vaikk' kiihkeen katseen hän moneen loi;
    kuin keltalumme niin vieno, oi,
    on Geisha, Geisha ei saa koskaan rauhaa.

    Lyhdyt sammuu, verho taipuu,
    huvihuone on jo himmee,
    katsojat ne yöhön vaipuu,
    prinssi noutaa ilo-immen,
    Geisha hovivaunuiss' soiluu pois,
    kuin hän sadun prinsessa ois.

    Hän prinssin polvilla kiehtoo, kuiskaa,
    mut aatos saarella vaeltaa,
    soi Hondon palmut yön vihkivirttä,
    Koliibri lemmestä kuhajaa.
    Ja köydenpunojan poikaa vaan,
    -- min rantaan jätti hän suremaan --
    hän itkee, -- -- prinssi on kiihkoissaan,
    kun Geisha, Geisha ei saa koskaan rauhaa.




PAAVO RATSASTAA.

(Äiti laulaa.)


               Ihahahaa!
    Pieni Paavo se ratsastaa,
    silta häilyy ja kumahtaa maa,
    ja hopeakuolaimet hohtaa.

    Kaukana Paavo jo ratsastaa
    kuninkaan kultaisen kujan taa
    ja huovin hän holvissa kohtaa.

               Ihahahaa!
    -- "Missä kuninkaan tavata saan?"
    -- "Kuningas on kultatuolillaan
    ja hyviä lakia säätää!"

    Paavo hovissa kumartaa:
    -- "Saanko ma tytärtäs rakastaa?"
    Ja kuningas puistaa päätään.

               Ihahahaa!
    --  "Ehkä prinssi sanoa voi,
    mitkä merkit sallima loi
    prinsessa Sinikan kaulaan?"

    -- "Avaimen, ristin ja kruunun kai,
    kuninkaan tytär ne synnyssä sai,
    ja hänelle päiväkin laulaa!"

               Ihahahaa!
    "Sulla on tiedot taidokkaat,
    komeimman linnan ja Sinikan saat
    ja puolen valtakuntaa."

    Kotihin Paavo nyt kannustaa,
    äidin sylissä maata saa
    ja näkee prinsseistä unta.




MARJATAN HELMI.


    Marjatta se nuori neiti
    kulki rantaa pitkin,
    iloissansa lauleli
    ja kukkia hän kitki.

    Istui meren kivelle
    ja meren vettä maistoi,
    näki sinisimpukan,
    kun päivä siihen paistoi.

    Päivä lauloi, leivot lauloi,
    taivas laulun toisti,
    neiti poimi simpukan
    ja siinä helmi loisti.

    Helmi helkkyi silmissänsä,
    nytpä neitsyt telmi
    metsän kultakanervalle,
    silloin hukkui helmi.

    Itki impi, etsi, itki,
    itku metsään hukkui,
    ilta hiipi kanervalle,
    siihen impi nukkui.

    -- -- Tuli kyttä metsätietä,
    hiipi mättään alta,
    löysi helmen, vei sen helmen
    maire Marjatalta. --
    Unnissansa Marjatainen
    väänsi valkokättään
    valitellen, vavahdellen
    päällä pehmeen mättään.

    Kyttä kulki muilla mailla
    valtateitä pitkin,
    sitä iltaa impi aina
    yksinänsä itki.

    Itki kunnes nukahti,
    ja tähdet alkoi loistaa,
    mut ei koskaan enään nähnyt
    unta simpukoista.

    Rannalla hän itki kerran
    kaihon kyyneleitä,
    kyynelhelmi mereen vieri,
    vieri tuulen teitä.

    Vesikaari helmen nosti
    Luojan akkunalle,
    Luoja puotti valkokyyhkyn
    maire Marjatalle.

    Nyt se kyyhky neijon päällä
    välkkyy sekä väikkyy,
    neitseen pyhän katseen alla
    meri tyynnä läikkyy.




VANHA KAUPUNKI.


    Näin usein unissa sen kaupungin,
    sen ahtaat kujat salaa sokkeloita,
    pihanperill' on vihreetä hämärää
    ja kirjatuita lyijyakkunoita.

    Sitä matala muuri ympäröi,
    on tulliportiss' suuri salalukko,
    ja raastuvan tornit ne kimmeltää
    ja vanha ravistanut vaskikukko.

    Ja taittoharjat ne nuokkuilee
    kuin nukkua ne tahtois seisaaltansa,
    ja tiilikatot ne kaartelee
    kuin kummat valaat punasuomuissansa.

    Yli laskusillan sotilaat käy,
    ja rummut pärrää, kaikki kasket kiiltää,
    kotihaahdet satamaan purjehtii,
    ja oudot purret muille maille viiltää.

    Siellä aatelisneidit silkeissään
    käy suippokengin pyökkikujan varjoon,
    ja porvarit kultaansa punnitsee
    ja ostajille saksan oltta tarjoo.

    Siellä suihkukaivosta kyyhkyset juo,
    ja vesikarpaloita ilmaan pirskuu,
    tytöt kertovat öisistä vehkeistään,
    ne vuoroin ammentaa ja vuoroin tirskuu.

    Yli tuomiokirkon päivä käy,
    ja mustat naakat kirkuu kimmahdellen,
    jo torninkello kahta lyö,
    ja sakaristoon paistaa kirkas helle.

    Ylä-ilmasta siipien kahina soi,
    kun nuori teini suuren oven sulkee,
    pää kallella ilmaan hän tähystää,
    kun kurjen aura pohjaa kohden kulkee.

    Hovisuutari kiivaasti katsahtaa
    ja naskalinsa polvinahkaan naulaa,
    hän lestinsä hetkeksi unhoittaa
    ja vanhaa kevätpolskaa alkaa laulaa.

    Hovikeittäjä kätensä yhteen lyö
    ja virkkaa vilkuessaan pilven kaistaa:
    "huvilinnaan nyt herttua ikävöi,
    kai kevään herkut 'armon' suussa maistaa."

    Pilataiturit kiertävät kaupunkiin,
    maan näyttelijät taivasalla viihtyy,
    sillä kevät tuli niinkuin kiireissään,
    ja silloin poskipäissä veri kiihtyy.

    Pyhävaatteissa rahvas vaeltaa,
    ja pienet piiat valtatielle hyökkää,
    kas, herttua uljaana ratsastaa,
    ja töyhtö heiluu, kun hän päätään nyökkää.

    Mut kurjassa ullakkokammiossaan
    taas köyhän runoniekan riemu täyttää,
    hän toisella kädellä sulkaa vie,
    ja toisella hän kitarataan käyttää.

    Hän lemmensonettia sepustaa
    ja laulaa Kaarinalle ihanalle,
    hän huutaa salattuja kiihkojaan
    ja soittaa, soittaa koko maailmalle.




NUUSKAMUORI JA PRINSESSAT.


    Oli kerran kolme prinsessaa,
    kolme maailman kauneinta prinsessaa,
    oli kaikista kaunein se nuorin;
    ne sipsutti kruunut kulmillaan,
    ja kutreilla kimmelsi helmiä vaan
    ja ne näkivät vanhan muorin.

    Hän töllinsä töyryllä huokaili,
    ja pitkin päivää hän nuuskasi, -    ne prinsessat piiritti muorin.
    Ja muori pippurisilmäinen
    nyt ojensi rasian tuohisen:
    "ota tästä, sä prinsessa nuorin".

    Ne kauniit, keimeät prinsessat,
    ne nuuskasivat, ne naurelivat:
    -- "miss' opit sä nuuskurin taidon?"
    Ja se vanha muori huokasi:
    "möin kerran kauniin kunniani,
    sen yhteen yöhön ma vaihdon.

    Hahhaa, pieni pikkuinen prinsessain,
    ma taatoltas kerran kihlat sain,
    minä myös olin nuori ja norja,
    oli mullakin suvi ja sunnuntai,
    hän köyhän ainoan onneni sai,
    nyt oon minä nuuskan orja. --
    Hän ratsasti illalla ikkunan luo
    ja kuiskasi: 'malja vettä tuo,
    sun puen ma silkkiin ja kultiin,
    ma tahdon sun iloksi itsellein. --'
    Ma hälle maljan vettä vein, --
    niin ystäviksi me tultiin.

    Hän nosti mun kultasatulaan,
    ja lempi leimahti katseestaan,
    voi, mieltäni onnetonta,
    ma rintaansa vasten laskin pään,
    me lensimme metsän hämärään...
    mut siit' on jo vuotta monta. --
    Kolme maailman kauneinta prinsessaa,
    siks nuuskaan ja itken, hahhahhaa,
    ette tunne elämän puuskaa,
    se tulee kuin kaunis kiusaaja
    kuin prinssi valkeella ratsulla,
    viel' ettekö huoli nuuskaa!"




HEBLA.


    Ja Hebla, tytär Flemingin ja neitsyt ihana,
    hän istui torniss' suruissaan ja katsoi luotoja,
    kun Auran aallot hiljaa loiski linnan rantaan.

    Ja kamarineiti suki hänen kultakutriaan,
    ne soljui yli luutun, jok' oli polvillaan,
    ja luuttu värisi kuin nuori sydämmensä.

    -- Niin Hebla virkkoi: "miksei jo nuo Puolan laivat näy,
    van Wyk mun suuri sulhoni kai kannella nyt käy,
    ja lokin lailla aatoksensa luoksein liitää."

    Hän Sigismundon kalpa on ja uljain merimies
    ja Heblan nuoren sydämmen hän valloittaa jo ties,
    hän valloitti sen hymyllä ja hyväilyillä.

    Van Wyk käy niinkuin salama, lyö laivat herttuan,
    kuin vihaan Kaarlo herttuaa, niin häntä rakastan;
    mut kuule kuinka Ahvenalta meri mylvii!

    Nyt nouse pieni piikani, käy tornin ikkunaan,
    ma tykin jyskeen kuulen kai, van Wyk noin ampuu vaan,
    pois mustan suruhuntuni nyt heittää tahdon!

    -- "Ei armon neiti, ukkonen se merellä ajelee,
    ei tykin ääntä kuulla voi, miks kätenne vapisee,
    oi, jospa eläisi nyt Klaus, rautamarski!"

    -- "Nyt portilla rusoharsoissa ma häntä tervehdän,
    ja voiton ruusun rintaansa ma riemuten kiinnitän,
    mut kuule, kuka linnan porttiin kolkuttaapi?"

    Ja kamarineiti näppärä hän portille juoksi pois,
    mut Hebla kulki hymyillen kuin morsian hän ois,
    häähuilut, torvet kuin ois soineet korvissansa.

    -- "Miks, piikani, oot kelmeä kuin kuuhut syksy-yön,
    jo päästä sanat suustasi, sun muuten maahan lyön
    ja rintaneulani ma pistän sydämmeesi!"

    -- "Mun viestini on viluinen, siks vapisen ma niin,
    van Wyk,  hän luodoll' Ahvenan jo tuonnoin ammuttiin,
    ja tänne valkosiivin hertun laivat lentää!"

    -- "Oi hyvä äiti Jumalan, miks Luoja tämän soi,
    nyt mestar' Risto kaivuri mulle haudan tehdä voi
    tai Auran aallot saa mun kauas kantaa!"

    Ja Hebla neitsyt hiukset heitti yli kasvojen,
    hän päivät istui mykkänä, yöt istui itkien,
    ja silloin suruansa Auran aallot lauloi.




PERSIAN PERIJÄ.


    Mä en oo hevospaimen vain,
    oon nähnyt suurta unta,
    ma olen Persian perijä,
    mun on Indian valtakunta.

    Ma ratsastan kuin ruhtinas,
    vaikk' on ryysyinä viitan poimut,
    kuin simitaarin salamat
    on katseeni tummat loimut.

    Oli vieras mulle viluinen työ
    ja kylmä kyntäjän aura,
    kun pitkää keihästä heilutan,
    ei uljain sheikki naura.

    Ma varastin ja vainosin
    löin tikarin isännän rintaan,
    mulle ihana on vapaus,
    en myy sitä daadelin hintaan.

    Ma riennän pyhään kaupunkiin,
    minne kulkevat karavaanit,
    kas, hopeasuitset välkkyilee,
    on ratsuilla ylhäiset khaanit.

    Siellä korkeilla palmukummuilla
    öin minareetit väikkyy,
    ja kaupungin valkomuureilta
    mulle mustasilmät säikkyy.

    Hai, Indian, Persian perijä,
    nyt kannusta musta varsas,
    Zobeida silmiäs suutelee,
    jos tumma silmäs on karsas.

    Siis lennä heppani joutuisaan
    yli aron kuuman sannan,
    ma vihellän, soitan ja seljällä tanssin
    ja tuulille ohjat annan!

Simitaari = itämaalainen käyrä miekka.






SEKASOINTUJA.




ITKEVÄ HUILU.


    Tein minä pajusta hilpeän huilun,
    mut en ääntä ma siihen saanut;
    aattelin: ei ole onneni haltia
    soittajan lahjoja mulle jaannut;
    soi, seli, soi, seli, lahjoja jaannut,
    ja ma kaikille huilua näytin.

    Näin minä hyttysen: hyttynen kuule,
    puhalla huiluuni sielu ja henki!
    "Aurinko paistaa, ei ole aikaa",
    hyrisi hyttynen, hämärän renki;
    soi, seli, soi, seli, hämärän renki,
    ja huiluni päivässä kiilsi.

    Kuljin ma metsään, huutelin, kuuntelin,
    palolla kuhersi illalla rastas:
    Opeta tarkkaa taitoas mulle!
    "Käki sen vei!" niin vallaton vastas;
    soi, seli, soi, seli, vallaton vastas,
    ja ma vaijeten huilua katsoin.

    Aholla asteli laulajaneitonen:
    sirukin äänesi sointua anna!
    "Lähteellä laulan, kun ylkäni saapuu,
    suotta en morsiuskruunua kanna;"
    soi, seli, soi, seli, kruunua kanna;
    ma huilusta silmäni siirsin.

    Kuljin ma maailman markkinateitä,
    säveltä kysyin tuolta ja sieltä.
    Päätä ne puisti ja sormin ne haastoi,
    eikä ne tainneet kysyjän kieltä;
    soi, seli, soi, seli, kysyjän kieltä,
    ja huiluni rumaksi ruostui.

    Kuljin ma kuulun tietäjän luokse:
    sanele taikojas, taitava ukko!
    "Ei ole huilusi tiedossa tehty,
    salassa sulle on luonnon lukko;"
    soi, seli, soi, seli, luonnon lukko,
    ja ma huiluni poveeni kätkin.

    Nousin ma pyhälle vuorelle, huusin:
    puhu sinä Jumala huiluuni ääni!
    Salama juoksi ja ukkonen jymisi,
    pitkäisen leimaus huumasi pääni;
    soi, seli, soi, seli, huumasi pääni,
    ja huiluni mustaksi muuttui.

    Silloin ma ilmoille itkuni päästin,
    kelmeät kasvoni pimeään peitin,
    aattelin: nyt minä kuolla tahdon;
    huonon huilun ma maahan heitin,
    soi, seli, soi, seli, maahan heitin,
    ja silloin helisi huilu.

    Helisi huilu ja illalla itki,
    hellästi itki ja minua moitti,
    latvat ne lauloi ja puroset pulppui,
    hauet polski, kun sirkat soitti;
    soi, seli, soi, seli, sirkat soitti,
    ja ma huiluni huulille nostin.

    Humisevan huilun huulille nostin,
    sormet ne sousi ja säveltä toisti,
    suru suli, vilisi virsien tulva,
    ihana aurinko sieluuni loisti;
    soi, seli, soi, seli, sieluuni loisti,
    ja huiluni ilosta itki.




SUUR'ITSE MINÄ.


    Suur'itse Minä istuu jääkristalli-linnassaan
    ja kylmin kiiltävin silmin hän katsovi maailmaan,
    kas, holveihin heijastuupi lumitähtien kimmallus,
    ja lävitse kammioiden käy huurteinen huokaus,
    jos sinne käyt, oi, matkamies, käyt kuolemaasi!

    Suur'itse Minä vanha on vihaaja auringon,
    oli ennen sydän hällä, nyt sijalla tyhjyys on,
    on hällä ystävä korppi ja pohjaton, musta yö,
    ja ainoa hupi on hällä, kun ahne korppi syö;
    hän monen onnen, monen lujan toivon kaasi.

    Öin onnen onkijajuokot ne hiipivät istuimen luo
    ja silmissä kiinteä ilme veriuhreja hälle ne tuo,
    ne antavat sydämmensä hänen lempikorpilleen
    ja sitte ne valansa vannoo kuin kuiskais ne itsekseen,
    Suur'itse Minän eteen ne nyt maahan luistaa:

    "Suur'itse Minä! Vannon, nyt unhotan kaikki muut,
    ma unhotan armaani lemmen ja kotini kauniit puut,
    ma unhotan unelmat kauniit, ne kunniaan, kultaan myön,
    jos isäni tielle astuu, niin isäni maahan lyön,
    vain itseäni tahdon aina auttaa, muistaa.

    En mitään keinoja kammo, kun himoni hulmuaa,
    sen kenkäni korolla poljen, ken minua vastustaa,
    en lasten itkuja kuule, en ääntä hukkuvan
    ja ylitse raunioiden ma huoneeni rakennan
    ja kuiluhun ma tahdon kilpaveikot suistaa.

    Suur'itse Minä, sä kaikki, sua tahdon ma ylistää,
    ma sulle suitsutan, uhraan, en muuta tunne, en nää,
    näin itsetiedossa väikyn, käyn kunnian vuorta näin,
    sen lumihuippuja astun pois ikuisuuttani päin,
    ja alla maailmoiden tummat tulet palaa.

    Ja taivaan kantta vasten ma suuren varjoni nään,
    kuin itse Luoja oisin ma korkeelle nostan pään,
    ja kuolkoon herätysääni mun omassatunnossain
    ja kuolkoon elämä kaikki, kun minä elän vain,
    Suur'itse Minä, kuule palvelijas valaa!"

    Suur'itse Minä koskee heitä taikasauvallaan,
    ja huume joukot tempaa, ne syöksyvät maailmaan,
    ne suuruuden hulluina huutaa ja muita ne tallaa ja lyö,
    ne palaa, paatuu, ne hyytyy ja tulee kerran yö,
    kun omaa itseään ne kaikki kiroo salaa.




KUOLEMA KANNELTA LÖI.


    Ma yksin kannelta soitan,
    niin hiljaa hiipii yö,
    niin kummasti sävel värjyy,
    niin oudosti sydän lyö.

    Oli kerran sairas laulaja,
    hän kuunteli sydäntään,
    kuin katkennut kieli siellä soi,
    hän heltyi sen helinään.

    Hän ei kuullut niin kaunista milloinkaan,
    hän kuunteli kaikuja rinnastaan,
    kun syksy sydäntä söi;
    se sairas laulaja nukkui pois,
    ken uskonut ois,
    että kuolema kannelta löi.




VUORELLA ISTUJA


    Nyt ihana juhannus on,
    ma vuoren vihreellä kaltaalla istun
            säteissä auringon.
    Näen notkossa valkean kirkon,
    meren selkää haahdet kiitää
            siivillä suvettaren.

    Kansa Herran templihin käy,
    soi urkujen humina korkeaan kattoon.
            Hongat kun huminoi,
    en kirkkohon käydä tahdo,
    sillä sininen taivahan luhti
            kirkkaampi, korkeempi on.
    Nyt ihana juhannus on,
    käy kunnailta kasken ja tuomen tuoksu
            suvea suitsuttaen,
    en kuuntele ihmisääntä,
    mulle puhuu paremmin tuuli
            mereltä kulkeva.

    Ma katson laaksosta pois,
    sen riitaiset kääpiöt kokoo ja kiskoo
            multaan tuijottaen,
    mun henkeni laajalle lentää
    pois kentille avaruuden,
            sieluni säteissä ui.

    Nyt juhtien juhannus on,
    ma, kuningas, kunnian loistossa istun
            purppuraviitassain,
    ma voimani huumeessa läikyn,
    kun kuningasaatos kiitää
            sfeerihin sekeisiin.

    On päässäni välkkyvä kruunu,
    ma pyhää kultaista kannelta soitan
            mun luomisinnossain,
    yli sokean ihmispiirin
    mun synkkä katseeni tunkee
            kuoleman varjoihin.

    Käyn kanssasi painimaan,
    sinä Rakentaja suuri, Rikkojahenki,
            joka kaadat, mitä loit,
    jok' et kuule kieltäjän ääntä,
    kun hän uhmaa sun pyövelivaltaas
            janoten elämää.

    Mun soittoni samoilee
    yli vuorten kaukaisiin jättiläisvuoriin,
            ma vuoreen jalkani lyön,
    ma käteni taivaille nostan
    ja maailmoita ma halata tahdon
            hekuman huumeessa.




SOINTUVAT SIRPALEET.


    Näin kerran unta, mun armahain,
    ma nurkass' soittelin häissäs,
    sun päässäs kimmelsi helykruunu
    ja lilja valkoinen käissäs.

    Ja seura hienosti karkeloi,
    ma katsees säihkyä väistin,
    soi säkkipillit ja sitrat, harput,
    ma lavall' viululla säistin.

    Mut kuinka viulua soitinkaan
    se sydämmekseni muuttui,
    se huusi, itki ja tahti taukos,
    muut soittoniekat ne suuttui.

    Sun pitkä, solakka sulhosi
    nyt viulun salihin nakkas,
    sen yli karkeli kaunokaiset
    ja sydän lyömästä lakkas.

    "Oi, kuulkaa, poljette sydäntäin,
    se alla jalkainne nyyhkii,
    se soi kuin punainen, hieno viulu,
    kun sitä hellästi pyyhkii!"

    Vaan et sä kuullut mun huutoain,
    pois silkkikenkäsi liehui,
    kuin johtanut olis paholainen,
    taas harput ilkkui ja riehui.

    Ja viulun sointuvat sirpaleet
    ne lensi nurkkia pitkin,
    ma niitä poimin ja yöhön hiivin,
    sua kerran katsoin ja itkin.




TUONELAN RANNALLA.


    -- Lautturi, lautturi, hoi,
    myrsky mylvien soi,
    yli virran venhosi souva! -             -- "En jouva, en jouva,
    viekkaasti verkkoja teen
    turvaksi tumman veen,
                 en jouva!"

    -- Laupias lautturi, hei,
    kuolo jo armaani vei,
    unen unhoon muistini nouva!
             -- "En jouva, en jouva,
    käski mun viikatemies,
    Tuonelta sulkea ties,
                 en jouva!"

    -- Minusta saaliin saat,
    hylkäsin taivaat ja maat,
    Manan suojiin sieluni nouva!
             -- "En jouva, en jouva,
    uusia toiveita luo,
    lemmi, nauti ja juo,
                 en jouva!"

    -- Nouse ei aurinko,
    surmasin sieluni jo,
    elon erheistä ruumiini nouva!
             -- "Kai jouvan kun jouvan,
    sielus ei painaa saa,
    vien sinut varjojen taa,
                 kun jouvan."




HYMNI KULTAISELLE VASIKALLE.


    Kaikki kansa, maassa madelkaa
    ja heilutelkaa savi-astiaanne,
    te isäst', äidistänne luopukaa
    ja olkaa sidottuina nautajumalaanne!
         Kultainen jumala, veremme juo,
         alttariltasi armoas suo,
         me ryömimme luo!

    Taivaan ruusu paistaa otsallas,
    oi, sinun ihanuuttasi, ku hohtaa,
    mit' ovat taivaan tähdet, kirkas kuu,
    kun ihmissilmä sinun silmäs kohtaa.
        Maassa mataamme eteesi näin
        parissa alhaisten ystäväin
        maan toukkina jumalaa päin.

    Sä pimität jo päivän varjollas,
    käyt käräjiä yli kuninkaiden,
    sä tapat omattunnot tuhannet
    ja painat va'assa yli kansain, maiden.
        Suurista suurin päällä maan,
        sua ei mitata milloinkaan,
        sua siunaamme vaan.

    Suuret ennusmerkit ilmoittaa:
    nyt tänään jumalamme muistaa meitä,
    siis toivo, totuus hälle uhratkaa
    ja päästäkäätte kiimasäveleitä!
        Päältämme putoo hyvyyden ies,
        ukko ja lapsi, vaimo ja mies,
        käy, ryvetä ties!

    Nöyrään piiriin veljet rientäkää,
    nyt jumal'nauta meille juhlan antaa,
    koiheinää syö hän, kultaa ulostaa
    ja säkkeihimme tuhlaa helolantaa!
        Varjossa kiiltävän sarviluus
        kulta on ihme ja ihanuus,
        siis avaa jo suus!

    Taivaan mannaa sataa sakeaan,
    kas, pyhä vatsa liikkuu, häntä häilyy,
    ja katso, kultaa, kultaa, kultaa vaan
    nyt käsissämme palaa sekä päilyy!
        Polville, jumala salamoi,
        mylvinä maailman kohdusta, oi,
        jo sieluihin soi!




IKUISEN VAELTAJAN VALITUS,


    Ma kuljen läpi mustan maailman
    ja hullun houreita ma yössä mietin,
    ma huutaisin, vaan en mä huutaa voi,
    ja pilkkanauru takanani soi
    ja vallassa ma kuljen kurjan vietin.

    Ja ryysyviitta maata laahustaa,
    sen poimuiss' soi ja uhkaa kalman kauhu,
    ma poltin kotini, nyt hiivin pois
    kuin tulilieskat kiireelläni ois
    ja eelläin samoilisi harmaa sauhu.

    Mun viittani on tulipunainen,
    ja mustaa mustempi on viitan päärme,
    ma harhaan ohi kolkon karsikon,
    ja elon erämaa mun eessäin on,
    ja polullani kierii vihree käärme.

    Mua kaikki väistyy niinkuin ruttoa
    kuin mestaaja ja murhamies ma oisin,
    ma tuskan tulta paoss' olla saan
    ja pyövel'vuorta minä etsin vaan,
    miss' suruni, oi, mestata ma voisin.

    Vaikk' kelmeet, kauniit ovat kasvoni,
    niin sieluni on murheinen ja musta,
    ei taivahalla toivon tähti näy,
    taas varjon maille harha-aatos käy,
    kun ootan sovituksen kajastusta.

    Kuin hylky hyrinään ma lyyhistyn,
    kun nälkää, kiimaa huutaa aron hukka,
    mun vilu on, ma tunnen kylmän hien,
    nään kalmantarhan, kieron ristitien
    ja sieltä löyhkää rutsataudin kukka.

    Mua koirin kodistani häädettiin,
    kuin murhapolttaja maantielle syöstään,
    koi, ruoste, rikos tätä rintaa syö,
    ja hirmuhaluja vain siittää yö,
    kun tahrata ma tahdon, lyödä, ryöstää.

    Ma sikopaimenia seurasin
    ja varkaan vuoteilla ma olen maannut,
    mua piestään kaduilla ja pilkataan
    ja ovelt' ovelle ma käydä saan,
    oon monen kirouksen kuulla saanut.

    Haa, yli maailmoiden synkän yön
    ma suuren soihtuni nyt tahdon nostaa,
    ma poroks poltan kylät, kaupungit;
    niin käy mun miekastani mainingit,
    muut mulle, minä muille tahdon kostaa.

    Mut vaiti niinkuin varjo vaellan,
    ja punaviitta vanhaa selkää painaa,
    kuin viattoman verta liepeill' ois,
    ei pyhät, rakkaat sitä pestä vois,
    ei kirkkain kyynel armaan äiti vainaan.

    Näin monta vuotta oon jo kulkenut,
    en suruani mestata ma voinut,
    en anteeks' antanut ma itsellein
    ja turhaan katumuksen töitä tein,
    oi, tyhjyys, tyhjyys minussa on soinut.

    Ma lepopuuni kielsin Häneltä,
    siks synnin ristiä ma kannan kauvan,
    ma Herraa herjasin ja sanan söin,
    siks rauhatonna kuljen päivin öin,
    siks kunnes Hän pois ottaa mieron sauvan.




KULTAISEN OKSAN ETSIJÄ.


    Sinne aatos ennen lenteli
    jo ruskossa aamun varhaan,
    sinne sinisten kumpujen, merien taa,
    sinne unelmien ruusutarhaan.

    Sinne vielä illoin ma ikävöin
    mun eloni sunnuntaina,
    siell' onnen kultaisen oksan näin,
    niin kirkkaana loisti se aina.

    Nyt päivä on pilveen peittynyt,
    muut omaa onnea onkii,
    mun onneni kultapuuta syö
    maanmyyrät ja -- siat tonkii.






LEIKILLISIÄ.




KAIKKI ON ENNALLAAN.

(Kaupunkikuva.)


        "Autuaat ovat hengellisesti vaivaiset."

    Hämärässä välkkyy ikkunaverhot,
    talvinen päivä on laskussaan,
    lumihiuteet kuin valkeat perhot
    peittävät katuja hurstillaan.

    Kuurassa seisovat naapurin tammet,
    Birgerin linna se häämöittää,
    Vanajaveden jäiset lammet
    puiden puitteista kimmeltää.

    Ikkunalaudalla tintti hyppii:
    titi, ti, talia, talia saan;
    pihlajamarjoja tilhi nyppii
    viippuen vaappuen varvullaan.

    Ruskea Poku se tallissa rustaa
    joulukauroja purressaan,
    tallissa laulaa renki-Kustaa
    piippunsa pohjat sammumaan.

    Päätään nyökkää tutulle tuttu,
    tullinsuustapa kulkuset soi,
    porteilla käy jo vilkas juttu,
    siellä ne tiimoja seistä voi.

    Lahdelta pesurin kurikat paukkaa,
    jäiset korennot heilahtaa,
    "pitkällä sillalla" hevoset laukkaa,
    asemalle neidit tepsuttaa.

    Torille vaarit mennä heiskuu,
    silkkihatut on kallellaan,
    vanhanaikainen sortuuki leiskuu;
    kaikki on aivan ennallaan.

    Kuperan kirkon puistikon puolla
    "lintumaisteri" hiihtää pois,
    kanslistit seisovat kulmassa tuolla
    niinkuin senaattoreita ne ois.

    Hautaan vei ne jo lukkarivaarin,
    sitä sen keväinen yskä ties;
    mitalin saanut on, eihän maarin,
    koikkuva, uninen poliisimies.

    Raastuvan salissa ruunut hohtaa,
    porvarit pohtivat aivoissaan,
    samat puheet ne samaan johtaa;
    kaikki on aivan ennallaan.

    Iltatoitotus valliin raikuu
    Parolan nummien perien taa,
    yhtätoista jo kello kaikuu,
    porvarit suojissa kuorsata saa.

    Öiset vartijat katuja kulkee
    kolkkien kuhmurasauvoillaan
    kaikki kapakat ovensa sulkee,
    enkeli käy kai nyt yli maan...

    Viisarit kääntyy ja väärin ne näyttää;
    ihmiset kuolee ja ihmiset nai,
    hyvä kun oikein lahjansa käyttää,
    unessa ei ole syntiä kai.

    Maailman humusta huoletonna
    vuos'sadan vanhassa loukossaan
    kaupunki nukkuu kuin kilpikonna;
    kaikki on aivan ennallaan.




AASINAJAJIEN MAASSA.


    1.

    Aasinajajat.

    Ma lensin raisulla ratsullain
    yli savisten estevallein,
    ohi kyttyräkansan räyhääjien,
    ohi suurten aasintallein.

    Mulle huusivat aasinajajat,
    ne selkääni lokaa viskas:
    "puti, pui, sinä syöksyt surmaa päin,
    sinä matkalla taitat niskas!"

    Ne hurskaat aasinajajat
    lihapadoista joivat lientä,
    ne piirissä istui piipattaen,
    mik' on tyhmää, tyhjää ja pientä.

    Ma korkeat tunkiotornit näin,
    siat tonkivat raitin suulla,
    ma pitkät tuhmuuden sarvet näin
    joka miehen portin puulla.

    Ma sienenmuotoisen kirkon näin,
    papit rummutti pukinluilla:
    "nyt kiittäkäämme me Jumalaa,
    niin viisasta ei oo muilla!"

    Ma siveys-sienipellot näin,
    ne satoja korkoja antaa,
    sillä niiden runsaana höysteenä on
    vain aasin pyhää l.....


    2.

    Ritari Pässinpää.

    Hän huusi kuin muut, hän syntyi kuin muut,
    pää eellä hän maailmaan pääsi,
    hälle Jumala suuresta armostaan
    eri tyhmyyden lahjat sääsi.

    Hän sudelta myrkkyisen sapen sai,
    ja koiralta kiljuvat hampaat,
    nyt aatteen leipäpappi hän on
    ja palvelijoina on lampaat.

    Hän tyhmyyden voimalla nousi näin,
    sai tuhmuuden suorat sarvet,
    ja nuuskien jaloja jälkiään
    kävi kiltit lammasparvet.

    Hän istui kerran, miss' istui muut,
    missä tuomion vasarat paukkui,
    hän huomasi, mitä ei nähneet muut,
    että lampaat huonosti haukkui.

    Hän haukkuu niinkuin ei hauku muut,
    kuin koira hän haukkui kuuta,
    vaan kuu ei siit' ole kulunut,
    rakin tähden ei rataa se muuta.

    Kynäherra ja ritari Pässinpää
    nyt lampaiden päitä johtaa,
    hän on suuri mies, hän on aatteen mies,
    kerran sarvensa tähdissä hohtaa.


    3.

    Suur''mestari Stultus.

    Tien polvessa ma ison linnan näin,
    -- se matka mulle on kuin unta;
    suur'mestarina Stultus hallitsi
    ja aasiritarien kunta.

    Hän nyökkyi istuimellaan lallattain:
    "mui, muuli, mui, sa pikku muuli,
    viim'yönä isäntäsi unissaan
    sun herätyksen huutos kuuli.

    Mui, muuli, lauhkea mun muulini,
    kas, isäs lallattaa ja nauraa,
    hei, homekorva, knaappi Paksupää,
    käy, katso, saiko muuli kauraa!

    Nyt itseni ma tahdon sonnustaa,
    mun hurskas rintani nyt huokaa,
    nyt tänne kypärä ja keihääni,
    myös aasinhäntä-töyhtö tuokaa!

    On nähty vihollinen rajalla,
    tuo Järjen pojanpoika häijy,
    hän tänne samoo kompajoukoillaan
    ja puuro-aivojani väijyy.

    Kas, Järki täällä ennen ruhtinoi,
    mut siit' on ehkä sata vuotta,
    hän mullin mallin valtakunnan vei
    ja vanhat tavat muutti suotta.

    On täällä maattu unta makeaa,
    ja harvoin uni syntiin puottaa,
    nyt nuori nulkki Meitä ahdistaa
    ja vanhaan perintöönsä luottaa.

    Ma pukeudun tylsyyspanssariin,
    mun tunnussanani on suuri:
    kun tuhmuus aasin päällä ratsastaa,
    ei estä aatostenkaan muuri!

    Mui, muulini, mun viisas muulini,
    ei isäntäsi ketään pelkää,
    kun kiinni pidän sinun hännästäs,
    niin pääsen vaikka pilven selkään!"

    -- Hän nousi, hieroi hetken silmiään,
    hän lallatti ja eteen taipui,
    "mui muulini!", hän puhui unissaan,
    taas valtaistuimelleen vaipui.




KUMARTAJA.


    Hän Espistä puhteilla purjehtii
    ja suippopartaansa vääntää,
    hän polttaa hienointa havanaa
    ja ruusupuukeppiä heiluttaa
    ja -- senaatissa hän kääntää.

    Hän on mielevä mies à la Parisienne,
    hän sotilaspiireissä viihtyy,
    ei pienintä pilkkua huivissa oo
    ja kaikki on uutta ja come il faut
    ja harvoin hän kiistahan kiihtyy.

    Hän on hieman väsynyt maailmanmies,
    ja kaljuna päänsä jo hohtaa,
    hän nuoruuden haaveet jo heittää ties,
    hän on kuiva ja päättävä järkimies,
    joka seuransa makua johtaa.

    Hän on tätien lemmikki leikillään
    ja äitien toivo ja valtti,
    hän perheissä luovii ja huopailee,
    hän valloittaa ja hän hurmailee
    ja hällä on maku ja maltti.

    Hän usein on vaiti kuin miettisi vaan
    ja itse-ivaa hän sietää,
    hän taiteen tarhoissa vaeltaa
    ja symbolismia arvostaa
    ja Ibsenin hulluksi tietää.

    Hän oikeustiedettä suosittaa,
    mitä aatteista --? Leipä on aate,
    uus suunta se taiteen ojaan vie
    ja tokkopa siinä ees järkeä lie,
    sehän on kuin himmeä vaate.

    Hän tuntee maa-alan mahtavan,
    joka kuokkien paljon tuottaa,
    hän tietää, mistä ne tuulet käy,
    vaikka taivaall' ei yhtään merkkiä näy,
    niin tähtien lentoon hän luottaa...

    Hän virkarappuja tepsuttaa
    ja katsovi kulmainsa alta,
    hän matalana mairii ja pokkuroi,
    missä vallasherrojen kannus soi
    ja missä on vaara ja valta.

    -- Hän kulkee ja keppiä heiluttaa
    ja hämyssä hiljaa häärää;
    jo eilen hän kiiltävän salkun sai,
    jo huomenna vallassa istuu kai
    ja tuhansien kohtalon määrää.




RÄKÄTTIRASTAS.


    Räkättirastas ruma lintu
    näki kerran suurta unta,
    närhit istui ympärillään
    sekä varislautakunta.

    Vanhasta vaivaispetäjästä
    kurotti se käheen kaulan:
    "kuulkaa tyysten, lintuin loiset,
    kun ma teille laulun laulan.

    Opissa olen kauvan ollut,
    varikset sen aina myöntää,
    vaikka jotkut tuhatniekat
    halveksien nokkaa työntää.

    Tarkastin taiteen mittakaavat,
    teoriiat, säännöt tiedän,
    pyhää yksinkertaisuutta
    taiteessa ma yksin siedän.

    Alastomuuden kauneutta,
    tahdon, lemmen vapautta
    laulaa joka kiiltonokka;
    rappeutta, rappeutta!

    Kiittäkööt sata-sekakielet
    intohimon kuninkuutta,
    nuoren veren oikeutta
    sekä hengen joustavuutta!

    Kirkukoot kotkat kirmaellen
    taivaan salamoissa uhmaa,
    me vain hyväntiedon puusta
    ylistämme pientä, tuhmaa!

    Eläkööt hyveen kamasaksat
    taiteen esikartanolla,
    eläköhön nöyrä tuhmuus,
    suojass' sen on hyvä olla!

    Kulkevi tyhmyys kruunattuna
    turhuuksien markkinoilla,
    meill' on kunnia ja valta
    oman hyödyn tunkioilla.

    Täytämme uskon rääkynällä
    maailmoiden kaikki loukot,
    tulevaisuus meille loistaa,
    meitä seuraa sotajoukot:

    Professorit, virkaveljet,
    nyt on uudistuksen hetki,
    siveästi avaan suuni,
    kuulkaa närhit, variksetki:

    Käkkärä -- kärä -- käkkärä, krää,
    siin' on tunnussana syvä!"
    "kraa, kraa!" vaakkui varislauma,
    närhit rääkyi: "hyvä, hyvä!"

    Räkättirastas kähisteli,
    mut ei enään käynyt nuotti,
    häpeissään ja salavihkaa
    nahkamunan pesään puotti.




REMU RYMYSEN PÄIVÄKIRJASTA.


    Viinakurrilta lainan sain,
    siksi juon minä maanantain;
    jotta poistan höyryn häivän,
    juon ma vielä tiistaipäivän;
    koska keskiviikko paistaa,
    tahdon tiistain maljan maistaa;
    tuorstaina kun täysi oon,
    katson tyhjään kukkaroon;
    kun ei mua vaatteet paina,
    voin ne juoda perjantaina;
    lopetan kuin alkaa sainkin
    täsmällensä lauvantainkin;
    pyhänä ei maistu viini,
    silloin, nääs, on krouvit kiinni.




SANANKUULIJA.


[P:vedellä sattui, että saarnan aikana tuli porsas kirkkoon.]

    Ja oottekos kuulleet kummempaa
    ja syntiä suurta ja tummempaa,
    miks meidän pappi sen jauhaa,
    hän mieliimme helvetin teroittaa
    ja syntikuormaamme veroittaa
    ja elämän loasta pauhaa.

    Ja oottekos kuulleet kummempaa,
    kylän porsasta ei ole tummempaa
    kuin se meidän, se kiitosta niittää;
    se pappien puuhia uurastain
    tuli kirkkohon tuonoin tuurastain,
    "veli!" mietti se, "kyllä jo riittää!"

    Oven suussa se röhkötti: noh, noh, noh,
    ja seinät ne vastasi: oh, oh, oh;
    "pyhän nimessä, säästä jo vaivas,
    pilapiispaksi luulet hassun mun,
    mut kuulehan oppia nassun mun:
    myös lokaan päilyy taivas. --"




NURKKASIHTEERI HANSNERUS.


    Hän kimnaasissa oli aikoinaan,
    jo siellä teki lurjuskujeitaan,
    ja vieras hälle oli amo, mensa,
    hän peräpenkillä vain elämöi
    ja custos'ta hän raamatulla löi,
    pois potkituksi tuli kompeinensa.

    Hän kynäherran köyhän viran sai,
    siin' oli vuoden sekä viikon kai,
    kun haukkui tuomarit ja naimakaaren.
    Nyt tietää partaalla hän hunningon:
    ens sääntö oikeuden kieltää on,
    principium summum juris est negare.

    Hän ryypyn riivaama on viekas mies,
    jo monen torpparin hän pettää ties,
    hän häikäilyttä hävyn pään voi purra,
    hän kiertää lakia ja ansaan lyö,
    ja kättä huitomalla sanans' syö,
    ei tapansa oo juuri mitään surra.

    Hän kylissä vain jouten renttuaa
    ja riitajuttujansa rupattaa
    ja saunoissa hän viettää usein yönsä,
    siell' lauteilla hän viinan houreissaan
    nyt istuu tuomarina tuolillaan,
    näin alkaa hän nyt kuulustelutyönsä:

    "Käy eteen syytetty, pois lakkisi,
    noo, vallesmanni, vanha rakkari,
    kuin partaveitsi järki mull' on aina,
    nyt olet loukussani, hahhahhaa,
    kuin hiiri... paksu silmäs muljottaa,
    nyt vaa'assa ei valhees paljon paina.

    Heh, vallesmanni, ensin syytän sua,
    sä kylän heittiöksi kutsuit mua,
    'sus sentään, -- monen kunnian oot vienyt
    niin kerran syyttömän sä lakiin hait
    ja viinakurrilta sa lahjan sait,
    sä korven viinapoltoista oot tiennyt.

    Hys hiljaa...! Miksi virkani sa veit,
    vain itsellesi suden kuoppaa teit,
    nyt makaat siellä, et voi ketään pettää,
    ja vaikka vetoisit sa senaattiin,
    niin sotken, seulon tämän juttus niin,
    sä että vielä maistat leipää, vettä.

    Ja sinä vanha, kiero laamanni,
    ain' kultatakkiin peitit syntisi,
    on sulla seutu täynnä tenavoita;
    ja sinä, henkikirjuri ja kyy,
    sun verolippus aina myöhästyy,
    sä vouti kotonasi oot kuin noita.

    Nyt tuomarina viisas Hansnerus
    on rikkaan rosvojoukon kauhistus,
    nyt häntäherroille hän kerran näyttää,
    ne hyppii, nuijaa kun hän huiskuttaa,
    ne nurkkiin hiipii, kas, ne kuiskuttaa,
    ei auta, toimensa hän tarkkaan täyttää.

    Ja kaikki lautamiehet, kuulkaa siis,
    nyt vallesmannin ottaa itse hiis,
    ja tuomio se lankee aivan tälleen:
    hän virkavirheistänsä sakot saa
    ja passitetaan Aurajoen taa,
    niin kunnes kunnon miesi hän on jälleen."

    Ja kuulijoiden kesken suhu käy:
    "ei Hansneruksen vertaa maassa näy,
    ei kunnan kettuja hän suotta säästä,
    kas, Hansnerus, hän mies on paikallaan,
    jos itseään ei joisi hutikkaan,
    maaherraksi hän kerran voisi päästä."

    Niin Hansneruksen korviin kuiske soi,
    hän harhakuvillensa ilkamoi,
    ja aatos hämärihin usviin hukkuu,
    maaherran unimyssy silmillään
    hän maiskuttaa ja nauraa mielissään,
    pois saunanoljille hän vihdoin nukkuu.






ALEKSIS KIVEN MUISTOLLE.




          Motto: "MINÄ ELÄN!"
                 Kiven viimeiset sanat kuolinvuoteella.


    I.

    Seisoo vuorella kumma mies
    ja katsoo pohjoista taivaanrantaa,
    katseessa heijastaa ruskon lies;
    hän kätensä vaipua antaa.
    Katsoo maahan ja metsiin taas
    ja seisoo kuin mykkä kallionpaas',
    kuuluu kohina, huuhkain huhuu
    ja kalsea korpi puhuu.
    Tuli hän ahkeran auran tieltä
    ja nousi onkalon pihtipieltä,
    tuli hän laaksosta lauhkeasta,
    miss' ei ole suurta rauhaa,
    tahtoi ilmoihin yläisihin,
    miss' Ukon ämyri pauhaa,
    missä avaruus salamoi
    ja puhdas, iloinen ilma soi.

    Hän katsoo metsähän syvimpään
    kuin katsoisi sielunsa hämärään,
    hän katsoo kaikesta pois,
    kun ois hän tunturin tulta vain
    ja muille viluinen vieras ois.

    Oi, katsos, katsos, mi syvä liemu,
    mi outo hymy ja synkkä riemu,
    kun lähenee valkea yö;
    mut musta on sydän, mi lyö!

    Sinne pohjoisen perille
    hän unten haahtensa suuntaa,
    mist' onni ootettu hajottaa
    ja lempi levoton puuntaa.

    Seisoo vuorella kumma mies,
    seisoo, seisoo ja silmää siirtää
    ja aatos kuvia piirtää.


    II.

    Hän muisti mestarinsa muinoisen
    Williamin suurimmista suurimman,
    mi taitoon, tietoon nosti runoniekan
    ja antoi taikakalut etsijälle,
    loi silmät auki hengen maailmoille
    ja luomisvoiman antoi alkavalle.
    Sai taiteen pyhän innon runoniekka,
    tuns' syyt ja synnyt, elämän ja sielun
    ja ristiriidat, raivot ihmisrinnan,
    hän oppi kaavat, puitteet, teon teikit,
    niist' ottain sekä viisaat neuvot maksain
    loi itsestänsä uuden maailman
    ja maailmasta oman tunteen taustan,
    löys' itsensä, lens, nousi, kasvoi
    ja kaaresteli taivaissa ja maissa
    ja antoi tunteen viinikuohun käydä
    ja mielikuvain kauvas kuljetella,
    hän itki, iloitsi ja lauloi julki,
    näin uraa uutta jumalihin kulki.


    III.

    Ylitse pitkän kohisevan korven
    kuuluvi pauketta pyssyn ja torven,
    hiessä joukko joutio raataa
    ja kontioita kaataa
    voimalla seitsemän miehen,
    pirtti on tehty honkapuista,
    pirtiss' on elämän kiistaa,
    sudet ne ulvovat korven suista,
    metsä se tiukkuvi riistaa,
    siellä ei lainehdi kultaiset pellot,
    siellä ei soimaa kirkon kellot,
    ei ammota julkea jalkapuu
    ja poissa on maailma muu.
    Sinne he läksivät pois
    kuin kiireillä tulta ois
    paeten maailman menoa kurjaa,
    etsien elämää suurta ja hurjaa
    voimalla seitsemän miehen.
    -- -- Mut katso, pimeä pirtti palaa,
    pakkanen paukkuu ja kyntensä salaa,
    sieltä he läksivät pois,
    kuin kiireillä kirous ois;
    sieltä he läksivät kohdusta korven
    seitsenluotina pyssyn suusta
    vaihtaen auraan raikuvan torven,
    maistaen marjoja tiedonpuusta,
    palaten miehinä yhteiskuntaan,
    muistaen unena korven untaan.


    IV.

    Tiehaarassa klanetit soi,
    häihin sulhanen iloiten astuu
    ja kuuluvi kunnailta huljan huiske,
         härkien ammuessa
         kulkevi Härkä-Tuomo
    ja rakkaita juhtia kaitsee
         illalla lempeäll'.

    Kas, Esko se huimapää
    nyt omissa häissään leiskuu
    ja kuokkavieraana pöydät kaataa:
         morsian viety on.
         Tutut ja tupalaiset
    pihall' oottaa jo parikuntaa
         mielellä lempeäll'.

    Kotihin ylkä käy,
    on aatos kuin pitkäisen pilvi,
    ja kuuluvi pihalta itku ja ilve
         sydäntä hellyttäen.
    Klanetit heikosti kiljuu,
    pois palavi olkilyhteet
         illalla lempeäll'.


    V.

    Kankaalla hongat huminoi,
    koivuissa Kalevan kannel soi.

    Ken synkkänä yössä yksin käy?
    Se kurjista kurjin Kullervo on,
    jonk' otsall' ei onnen välkettä näy,
    vain orjan merkki kuulumaton.
    Hän käsiä vääntää ja kivet nostaa
    ja sukunsa tahran tahralla kostaa,
    hän on sankari suuri ja jylhä puu,
    jolle aurinko on kuin kuu,
    kun harhaa hän kimman työssä
    tai voihkivi hurjana yössä,
    hän kosken kuohuun juoksevan
    näki siskonsa aamuisin, armahan,
    häntä aaveet alati ympäröi,
    hän himovan miekan rintaansa löi,
    hän kostosta kiveksi paatui,
    ja Riekkokankaalle kaatui,
    häntä kalvoi mustat murheiden kyyt,
    ja sovitti syntinsä syyt.


    VI.

    Kymbaalit pajujen oksilla soi.
    Palmun oksat käissä
    Israilin ihanat immet käy
    uuden yljän häissä.
    Lempeistä lempein Lea
    suree isänsä kultaa,
    Aramilta armahalta
    salaa hän lemmen tultaan,
    Sakeus kultaa punnitsee,
    ilkeä Joas himoitsee.

    Kansassa kulkee kohina,
    itkevi tumma nainen,
    kulkevi kuiske kultainen,
    saarnavi Natsarealainen...
    -- -- -- -- -    Jerusalem päivässä hohtaa,
    loistaa valkea muuri,
    ylitse mustan maailman
    käynyt on kajastus suuri.
    -- -- -- -- -    "Lea", "Lea", itämaan kukka,
    sydäntäs Jumala johtaa,
    onni, autuus ja rauha, lempi
    silmistäs ijäti hohtaa.


    VII.

    Miks varjo otsalla korkealla
    suupielen iloa tummentaa,
    miks runoniekka ei rauhaa saa?
    Kas, käsi sydäntä synkkää tapaa,
    kuin sammuis aurinko, hukkuis maa,
    ja kauvas himmeiden vuorten taa
    pois virtaisi ilma vapaa.

    Ne tulee, tulee ne tummat joukot,
    ne rajut äänet ja aatteet kummat,
    ne aivoin verkoissa ottelee;
    hän kuuntelee,
    ja piiriss' seisovat metsät tummat.

    Hän painii Jaakopin painiaan,
    hän häätää hirmuja rinnastaan,
    kuin iskuun nostaa hän käden nuoren,
    ah, tuskaa! -- tuskin hän hengittää,
    kuin tähkä hervahtaa raskas pää,
    hän vallass' on tuskan vuoren.

    Oi, Jumala, kahleista päästä,
    on jyrkkä tie,
    älä valoas vie,
    ettei jalka kuiluja kohtais,
    oi, säästä, säästä!
    Hän liian nuori on kuolemaan,
    hän kirkkain toivo on synkimmän maan,
    sen soihtuja vielä hän johtais.

    Kas, salama kasvonsa kirkastaa,
    ukon ämyri pilvissä pauhaa,
    hän muistaa äitinsä kasvot armaat,
    ne valkeet hapset, ne silmät harmaat,
    hän tuntee niin kummaa rauhaa.


    VIII.

    Kuin laaksossa hän kulkee taas
    ja luikku vasten olkaa häilyy,
    niin kaukaa jahtitorvi soi
    ja sinikellot päilyy.
    Hän sadun ihmeprinssi on,
    hän on räätälin poika Al'addin,
    hän on nähnyt kerran unta,
    hän taikalampun löysikin,
    hän sillä hurmaa maailman,
    on hänen kulta, kaikki maa,
    ja prinsessan hän saa
    ja puolen valtakuntaa.

    Hän kuulee kun kirkon kellot soi,
    ne lapsuuden muistoja soivat,
    pyyt, teirit pensaissa karkeloivat
    ja kruunatut hongat huminoi.
    Hän ei muista menneitä murheitaan,
    ei maailman kavalaa paulaa,
    kuin astuis hän kautta seikkailun maan
    nyt kirkas hymy on huulillaan,
    kun sinipiiat laulaa.


    IX.

    Sinipiikojen laulu.

      Käy kisahan,
      jo kuultaa koi,
      ja salon sima      pillit soi,
      jo mettiset
      ne mettä juo,
      ja linnut pesään
      korren tuo,
      kas, päivä paistaa
      yli maan
      ja luonto soittaa
      laulujaan.
      Maan Luoja sekä
      auringon
      myös sulle antoi
      kantelon,
      siis vaivu soittos
      helinään,
      taas kulje alas
      elämään.
      Vaikk' kuolis kangas,
      kuihtuis puu,
      jos loppuis ilo,
      onni muu,
      jos tulee tuska,
      maahan lyö,
      jos tulee turma,
      tulee yö,
      sun soittos käy
      kuin aamun koi,
      ei silloin Suomi
      kuolla voi.

    Ääni korvesta:

      Sinä kuolet!

    Kaiku:

      Minä elän!

    Seisoo vuorella kumma mies,
    seisoo, seisoo ja silmää siirtää
    ja aatos kuvia piirtää.






KUOLEMA VAELTAMASSA.




Kuolema, se suuri velkoja ja hyväntekijä, peljätty ja toivottu ajoi
kuulumattomilla kulkusilla meren aukealla, aavalla jäällä. Meren
sulassa jyskähteli jää, sen yöllinen soittelu suli pimeään avaruuteen.
Kuolema ajoi maata kohden. Kuusipeitteiset neitsyeelliset niemet
syöksyivät kuin mustan merilinnun siivet valkoiseen rantaan. Kesäinen,
keltainen ahvenruoko kahisi kuin sannalla silkki, kuolemalla oli
musta hevonen, mustat valjaat, musta oli kulkunen, jonka sisusta oli
heinillä täytetty. Sillä kuolema tahtoo tulla joskus hiljaa, näkymättä
ja kuulematta ja hän on hiljainen mies. Jää vongahteli rannalta
rannalle, hienot hileet helistellen vierivät avaralla lumi-aavikolla
kilvan hangella kiitävien pilvenvarjojen kanssa. Kavio kapsahti, jalas
suhahti ja kuolema katsoi eteensä. Ja hänen katseensa oli lempeän
ankara. Hän ajoi salmen suusta lahden jäälle. Molemmin puolin kohosivat
vuoret kuin jättiläiskameelin kaksoiskyttyrät äänetöntä taivasta
kohden ja peittivät varjoillansa puolet lahtea. Mutta kuolemasta ei
langennut varjoa eikä hänen hevosestansa. -- Oikealla rannalla näkyi
kylä. Se nukkui ja se oli kuin aaltoilevan poven alla sykkivä sydän
ja ystävällisten polkujensa kautta puhui se hiljaista kotikieltänsä.
Suuri päivä sen ylitse kulki ja kultasi iltaisin sen satoja vihreitä
akkunaruutuja. Nyt tuikki ainoastaan kahdesta akkunasta tulta, kuin
kaksi silmää yössä, joista toinen oli pienempi ja suora, toinen isompi
ja kiero. Kuolema ajoi hiljaa rantatietä ja näki kuolleita varpusia
tien ohessa. Hän tuli rantamökkiläisen pihalle, nousi kuistille ja
naputti ovelle. Ei se ollut lukittu, sillä mökeissä ei varkaita peljätä
ja sen ainoalla asujamella oli valkoinen omatunto. Kuolema astui
huoneeseen ja toi tullessansa jääkylmän, ikuisen tyhjyyden henkäyksen.
Vuoteella kamppaili sairas mökkiläinen, kuolema istui hänen vierellensä
vuoteelle ja asetti viileän kätensä hänen kuumalle otsallensa.

"Ken sinä olet?"

"Unen veli, kuolema."

"Kiitos, että tulit."

"Miksi kiität?"

"Lepoa tahdon, unta tahdon."

"Vihaatko elämää? Kovaa olet kokenut ja okaita sinä olet niittänyt,
rikas naapurisi sinut talostaan hääti, maineesi tahrasi ja voimasi
varasti."

"Enkä vihaa. Vitsa hän oli, hyvä vitsa. Anteeksi annan hänelle, hän
esti minua itseilosta, ja unta ei hän ole minulta varastanut. Silmäini
alla lapseni kasvoivat ja päivänpaiste oli minun huoneessani, jos
ulkona oli pimeys. Maailma lapseni vei, se on elämän määrä. Talvi on
nyt minussa ja viha rinnassani kuollut."

"Pelkäätkö minua? Kynttilä palaa pöydälläsi?"

"En pelkää. Tupaani tahdon katsella, silmäni hyväilee ovea, jota
elämänlanka kiertää. -- Ehtiiköhän se ensi jouluksi kellon luo.
-- Oveni kautta lasteni nuori nauru kulki, elämä oli hyvä vieras,
joka pellonpientareelta lempeästi työtäni katseli ja antoi minulle
päivien työssä unohdusta ja iloa, hyvä vieras, joka illan tullen
istui vierelleni tarinoimaan kuin isä ja veli. Ikkunata katson, joka
minulle aina hymyili ja oli minun toinen silmäni, pöytää katson, jolla
leipäni pyhänä lepäsi, kelloa katselen, jonka sydän tykki omani kanssa.
Tämä huone on minun muistojeni pyhäkkö, siksi sitä katsella tahdon,
ennenkuin täältä lähden."

"Oletko jo katsellut?"

"Olen, sammuta kynttilä! Kiitos, että tulit, olet yhtä hyvä minulle
kuin elämänikin oli!"

Ja kuolema sammutti kynttilän ja oli ikäänkuin tupa olisi elänyt ja sen
seinät olisivat itkeneet. Hellällä kädellä katkaisi kuolema mökkiläisen
elämän langan, joka oli hienompi hienointa kuninkaan silkkirihmaa.

Kuolema kulki taas pihalle, poisti heinätukon kulkusesta ja ajoi
rikkaan miehen taloon; koleasti soitti kulkunen: minä vien, minä
vien. Hän koputti ovelle, se oli pönkitetty. Mutta kuolemata ei estä
rautalukot, ei kivilinnat, eikä hiushienot saivarrukset. Ovi aukeni
itsestänsä ja niin kulki hän monen lukitun oven lävitse ja tuli
viimeiseen huoneeseen.

"Ken siellä?"

"Kutsumaton vieras."

Vuoteella makasi kalpea mies. Hän tuijotti veristävin silmin samaan
paikkaan. Hän torjui vasemmalla kädellään ikäänkuin näkyä, jota hän ei
voinut silmistänsä siirtää. Hän katseli omaan hirveyteensä, sillä hän
näki oman, paljaan itsensä edessään ja hän voihki kammon kahleissa.
Kuolema istui hänen vierellensä ja asetti kylmän kätensä hänen kylmille
kantapäillensä.

"Kuka sinä olet? En minä ole mitään tehnyt."

"En minä kysynyt, mitä olet tehnyt."

"En minä ole varastanut enkä väärentänyt, en ole onnen onkija enkä
konna, en vihaa muita enkä itseäni, olen joskus vaan hairahtunut
niinkuin muutkin, eikä muut ole minua parempia."

"Sinulla on hyvä muisto, se elää ja syö sinua."

"Puhuitko kullastani, annan minä, annan kolmannen osan köyhille,
mökkiläiselle omansa annan. Ah!"

"Hän kuoli äsken, eikä enään tarvitse sinua."

"Hehhehhee... rauha hänen sielullensa, kunnon mies, perin kunnon mies,
hm, hiukan tyhmä vaan. Oh, valoa, valoa, enemmän valoa, yö on niin
pimeä eikä pimeys ole mykkä."

"Sinä pelkäät, kaikki kynttilät jo ovat kruunussasi sytytetyt."

"He... en minä pelkää, minä tahdon vaan katsella salia."

"Tiedätkö, kuka olen?"

"Tiedän sen."

"Kauhun veli, kuolema."

"Säästä, sääli, tahdon elää, tahdon parantua ja parantaa."

"Mitä sinä näet?"

"Minä katselen tuota hienotekoista ovea, sen kynnyksellä minä poikani
kirosin. Minä olin pyöveli, joka ruoska kädessä vaanin muiden työtä.
Minä poljin elämää jalkojeni alle ja minä näen viattomia silmiä, näen
pieniä ruusuisia käsiä, jotka minun jalkojeni ympärille kietoutuvat,
jalkoja polttaa, polttaa... Minä kokosin kultaa, sillä minä tahdoin
unhoittaa, illoin istui tyhjyys vieressäni ja nauroi ontosti. Minä
katselen korkeata ikkunata, joka oli kuin pahansuova katse, minun
peilini, pöytää minä katselen, joka vihasi minun leipääni, kelloa
kammon, joka laski omantuntoni tuhannet tuskan lyönnit, katson vihassa
kattoa, joka kuuli yksinäisen vahingon nauruni ja sen lävitse näen ja
katselen kuin alaspäin mustiin himon hautoihin, joissa ikuinen pimeys
käy."

"Vieläkö tahdot katsoa? Sammutanko kynttiläkruunusi?"

"Älä sammuta, älä! Annan kaikki, kaikki minä annan!"

"En sammuta, sillä vaikka sinulla olisi tähdet kynttelinä ja kuu
tuohuksena, niin pimeys sinussa olisi sitä suurempi. Päivällä sinä
taas sanot: viime yönä minä näin pahaa unta. Palakoon siis kynttiläsi
joka yö, kunnes ne itse voit sammuttaa ja valkeus sinut täyttää.
Silloin tulen taas."

Ja kuolema kulki hiljaa pois. Hän täytti taas heinillä heleän, mustan
kulkusensa ja ajoi jäälle. Mutta mereltä kuului kolea kohina ja
kaislassa soitti vihuriviima pilliänsä. Pimeys vaelsi kuin musta hursti
yli seudun ja sen pohjasta välkähti yksi ainoa tulen tuike, joka ei
sammunut.