E-text prepared by Tapio Riikonen



Note: Project Gutenberg has another volume of this work.
      Volume I: see http://www.gutenberg.org/ebooks/62594





KOIVIKOSSA II

Kirj.

IRENE MENDELIN





Tampereella,
Wesanderin kirjakauppa,
1899.




SISÄLLYS:

I. Isänmaa ja ihmiskunta.

Isänmaa.
Pyhä laulu.
Jerusalemissa.
Syysmyrskyssä.
Mut kun hän tulee.
Valon voima.
Valon kansa.
Kansalleni.
On yhteistyötä.
Keväinen muisto.
Maaliskuun 13 päivänä.
Laulun heimo (Jyväskylän laulu- ja soittojuhlassa 1899).
Uusi ura (Jyväsk.-Suolahden radan vihkiäisissä).
Se heräjää..
Salomaalle on saatuna koulu.

II. Muisto ja maine.

Z. Topelius..
Proloogi (Z. Topeliuksen syntymäpäiv. 14/1 1898).
Kevään kynnyksellä.
Valfrid Vasenius.

III. Luonto ja sydän.

Vuorelta mereen.
Lootoskukka.
Orvokki.
Pälve.
Rimpi.
Kalliolla.
Siinnä, siinnä!
Kuutamolla.
Rippuverkossa.
Lehtikatoksen alla.
Kuin unelmissa ma yksin.
Kevät.
Hämärissä.
Ulkona tuulee.
Alla lehmuksen.
Yksinäinen.
Kaihoa.

IV. Lempi ja ystävyys.

Laulukiven metsässä.
Suvannossa.
Itämainen tarina kertoo --
Koivun juurella.
Lumohetkinä.

V. Uskonto ja mietiskely.

Joulu-aattona.
Kirkossa.
Vainajain päivänä.
Uskovaiset.
Enkeli.




I, Isänmaa ja ihmiskunta.



Isänmaa.


    Isänmaa, isänmaa! sana kultainen,
    Ijankaikkista tenhoa soiva.
    Olet lahja sa taaton taivaisen,
    Pyhä riemumme, toivomme oiva.
    Sua työmme ja toimemme tarkoittaa
    Tulevaisien aikojen maa.

    Surun synkeä sun oli muinaisuus,
    Sotaratsu sun peltosi tallas.
    Oli luonasi surma ja onnettuus,
    Oli hurmeinen kenttä ja kallas.
    Sulokantelos silloin se kyynelöi
    Ja sun lapsesi pettua söi.

    Pyhä temppeli sortui ja kellot sen
    Oli ääneti aaltojen alla.
    Sadat kulkivat korpia kaihoten --
    Koti heill' oli taivasalla.
    Kupukannella kimmelsi tähtivyö
    Ja niin kylm' oli talvinen yö.

    Mutta hanget ne haihtui ja leipää taas
    Antoi tallattu, nurminen sarka;
    Salolainen kaskeksi hongan kaas,
    Visers' rauhassa lintunen arka;
    Sydän toivoa tohti ja uskaltaa,
    Kotilies taas leimuta saa!

    Taasen kauas yl' autioin seutujen
    Tutut kellot ne kutsuen kaikui,
    Suista vaimojen, lasten ja vaivaisten
    Pyhä virsi se värjyen raikui.
    Mutta miehet ja sulhot ne nukahtaa
    Sotahaudoissa suurissa saa. --

    Isänmaa, nyt on taivahas valoinen,
    Sodan, murehen myrsky on laannut.
    Kotikuusien kuisketta kuunnellen
    Sun on kansasi suureksi saanut;
    Se jo varjona hoippui, mut vahv' on taas,
    Nyt on rauha ja siunaus maass'.

    Isänmaa, pyhä, kallihin Suomenmaa,
    Sull' on tallella tenhoisa taikas.
    Se käy toivojen eelle ja muistoin taa
    Kuni taivahan tuulonen raikas.
    Sukupolvien töistä se kimmeltää,
    Tietä viitaten välkkyävää.

    Vielä kaukana määrä se siintelee,
    Ja sen peittävi aikojen saiho;
    Mutta saiho kun suoltuen hälvenee,
    Myöskin suoltuvi sielusi kaiho.
    Sinut kansasi rakkaus kerran saa
    Valoloistohon, syntymämaa!

    Isänmaa, isänmaa! sana kultainen,
    Ijankaikkista tenhoa soiva.
    Olet lahja sa taaton taivaisen,
    Pyhä riemumme, toivomme oiva.
    Sua työmme ja toimemme tarkoittaa,
    Tulevaisien aikojen maa.



Pyhä laulu.


    Suomi kuule, kuule: nyt pyhä laulu
    Heläjääpi halk' avaruuden laajan,
    Lennähtää luo Luojan ja kertoo, kuink' oot
                Armas sa meille.

    Pyhän laulun mestari muinen lauloi,
    Taivainen kun tenhosi hänen mieltään
    Koskettaen herkkiä, sointuvia
                Kieliä sielun.

    Ja se kertoo suuria muistojamme,
    Kunnian ja mainehen kulta-aikaa
    Täynnä kärsimystä ja tuimaa tuskaa,
                Hurmetta, surmaa.

    Kertoo jalon-ylpeät unelmamme,
    Toiveet, joita sulle me toivotahan,
    Kuinka kunniaas yhä rauhan työmme
                Vilpitön tähtää.

    Sävelten kun helkkyä Luoja kuulee,
    Joit' on suuren mestarin laulaa suonut
    Silloin taivaastaan alas katsoo Hän ja
                Sinua siunaa.

    Siunaa valon lahjoilla ihanasti
    Kansaa, jok' on maallensa uskollinen;
    Taivasta myös lempivi se, ken lempii
                Syntymämaataan.

    Suomi kuule, kuule: nyt pyhä laulu
    Heläjääpi halk' avaruuden laajan
    Lennähtää luo Luojan ja kertoo, kuink' oot
                Armas sa meille.



Jerusalemissa.


    On koolla korkea raati,
    Ja rahvas se raivoaa,
    Se janoo verta ja surmaa --
    Ja syyttömän kuolemaa.
    Ja tuomarinistuimella
    Pilatus on mietteissään,
    Totuutta etsivi -- mutta
    Se liukuvi käsistään. --
    Mut hornan henget ne valmistaa
    Kauneimman helvetin nielun
    Varalle Kaifaan sielun.

    On koolla korkea raati,
    Se syyttömän tuomitsee.
    Ja päivä pilvehen piilee
    Ja luonto se huokailee,
    Ja köyhä, pienoinen parvi
    Se seisovi mykkänä,
    Näin siltä kaikki on viety
    Tuki, toivo ja elämä. --

    Oi auta, Jehovah suuri,
    Suo toivoa hiukkanen!
    Näin ethän salline kuolla
    Sa turvamme ainoisen?
    Nyt peittää pimeys kansan
    Kun pyhin on poljettu,
    Kun vankkaan kalliohautaan
    On toivomme suljettu.

           *   *   *

    On yö.
    Se köyhä ja pieni parvi
    Se ompi niin onneton.
    Ei tohdi se toivoa aamua uutta,
    Ei luottaen vartoa vastaisuutta --
    Se on orpo ja puoleton.

    Sen nuoret ja kauniit toiveet
    Ne raukesi tyhjihin.
    Ne raukasi tuonelan tahmea talina,
    Ne katkasi kolkko ja kalsea kalma
    Käsin kylmin ja rautaisin.

    Se tahtoi se pieni parvi
    Myös valona valistaa.
    Sen aatos kotkana kauas kulki,
    Totuuden tahtoi se tuoda julki --
    Tahtoi nousta ja nostattaa.

    On yö
    Niin musta ja synkän synkkä.
    Pien' parvi se surren käy.
    Niin raskaasti huokaapi latvoissa myrsky
    Ja rannoilta vastaapi aaltojen hyrsky,
    Ja ei loimoa päivän näy.

    On yö. --
    Oi auttaos, Jehovah suuri,
    Ja voimoa meihin luo.
    Kas toivomme meiltä nyt vaino se kaasi,
    Mut vieritä, vieritä haudalta paasi,
    Ja sun päiväsi paistaa suo!

    On yö. --
    Mi väike ja kirkas loiste
    Kuin pitkäisen leimahdus!
    Pois loistava enkeli paaden se siirtää
    Ja kultainen päivyt se taivasta piirtää, --
    Surun suistavi siunaus. --

    Sa pieni ja ylväs parvi,
    Ei ain' ole aika yön.
    Voit toivoa kaunista aamua uutta,
    Voit luottaen vartoa vastaisuutta
    Lemmen voimalla sekä työn!



Syysmyrskyssä.


    Suvi suuri meilläkin ollut on:
    Oli riemun rikkaus suotu,
    Oli onni, tyyni ja talmaton,
    Oli taivaan valoa juotu,
    Ja kotkana toivomme kimmeltäin
    Se kohosi päivään päin.

    Ikitalven laidalla maa on tää,
    Sitä kiehtoo kylmä ja kirsi.
    Mutta hengen suvelle helkähtää
    Tämän kansan kaunihin virsi.
    Sen oppi se kuiskeesta kuusien
    Ja laulusta laineiden.

    Sen se oppi aikoina murheiden,
    Oppi surun synkkinä öinä.
    Ja se kasvoi katvessa valollen
    Ja sen voima tenhosi töinä;
    Ja polkua kulki se kaitaista,
    Mut kunnian polkua.

    Kesän kauniin maalleen se loihtikin,
    Nousi heelmähän hengen laiho,
    Ilo syttyi mielihin satoihin
    Ja niin kauas kaikkosi kaiho,
    Ja talven kansa se kukkia loi
    Ja suuria unelmoi.

    Suvi suuri meilläkin ollut on;
    Oli riemun rikkaus suotu,
    Oli onni tyyni ja talmaton,
    Oli taivaan valoa juotu.
    Ja kotkana toivomme kimmeltäin
    Se kohosi päivään päin.

    Suvi ollut on. -- Nyt on syksysää,
    Nyt on maassa synkeä suru.
    Vihan, vainon käypi nyt tuulispää,
    Rikas riemumme on vain muru.
    Mut hengenpä suvelle sittenkin
    Soi laulumme kaunihin.

    Kynän vaikka täytyykin vaieta,
    Vaikka pannaan paulahan sana,
    Eipä siltä kansaani uljasta
    Ole vielä voittanut Mana.
    Ken taivahan valoa juonut on,
    On vankka ja pelvoton!

    Senpä aatos kotkana liitelee
    Ja se tekee tyynenä työtä,
    Tarinaa se aikojen kuuntelee,
    Sill' on toivo tenhoisa myötä.
    Ei ijäksi myrsky ja pilvisää
    Voi päivyttä pimentää.

    Joll' on taivaan hattarat hallussaan,
    Joka vallan pilvissä pitää,
    Hänen, Hänen myöskin on kansat maan
    Ja Hän silmää länttä ja itää.
    Se soi kuni taivahan tuulahdus:
    Jo tulkohon valkeus!

    Silloin päivyt meitä se suutelee,
    Meille, meille se kultia valaa,
    Julkivääryys tyhjäksi raukenee,
    Sekin raukee, mi sortaa salaa.
    Ja pilvetön Suomen on taivas taas,
    On rauha siunaus maass'.

    Kynä tehdä tenhoista työtä saa,
    Omantunnon se lausuvi kieltä,
    Ja se valloille huutaa ja julistaa
    Sanoin vallaten mahtavain mieltä:
    On pyhinnä perheessä Jumalan
    Ain' oikeus heikomman!



Mut kun hän tulee.


    Voi miks' ei, miks' ei kantelo nyt kaiu,
    Kuin kaikui kannel suuren soittajan?
    Miks' kieliltään ei tenhosävel raiu
    kirkastain hyvän, kauniin, oikean?

    Sydämmen sorrettua oikeutta,
    Elämän ihaninta auvoa,
    Ikuista, pyhää, suurta rakkautta
    Sen helkkyis soitto kauvas kaikuva.

    Sen helkkyis soitto, ett'ei tahraan, multaan
    Sais kenkään painaa kuvaa Jumalan,
    Ei myydä turhuuteen, ei kuoreen, kukaan
    Sais aartehia hengen rikkahan.

    Sen helkkyis soitto tenhoin ihmismieltä,
    Pyhästi nuoria se innostais,
    Ikuisten vakain kuolotonta kieltä
    Ne sydämmessään silloin kuulla sais.

    Ja pois ne haihtuis halvat harrastukset,
    Pois riennot itsekkäät ja matalat,
    Ja silloin suuret syntyis ajatukset
    Ja hyvään suuntaantuisi toiminnat.

         *   *   *

    Näin ihmekannel
    Jos helkkyin soisi
    Niin olot oudot ne uudistuis.
    Ja aineen orjat,
    Nuo kehnot, kurjat
    Ne vapautuisi ja jalostuis.

    Ja ihmishenki
    Se tuntis riemuin,
    Ett' ompi osa se Jumalaa,
    Ja ymmärtäisi:
    On suuri synti,
    Kun sitä lokahan painaltaa.

    Ja pyhä silloin
    Ja kallis oisi
    Sydämmen sorrettu oikeus.
    Ja ihmislapsi
    Ois auvoisampi,
    Jalompi hällä ois vapaus.



Valon voima.


    Nyt on kesä ja kukkien aika,
    Nyt on valkeus voittanut;
    Vilun valjun on päivyen taika
    Kauas Suomesta suistanut.

    Kuni luomisen päivänä armaat
    Ovat veet sekä mantereet;
    Ihmismielistä miettehet karmaat
    Kera talven on haihtuneet.

    Niinkuin ruoho on ihmisen lapsi,
    Hetken lyhven hän kukoistaa,
    Pian harmahaks käypi jo hapsi --
    Hauta kolkkona aukeaa.

    Mutta rintansa kaihova sulkee
    Ikuisuudesta sakenen,
    Valon lähteestä ollen se kulkee
    Valon luo ijankaikkisen.

    Kasva leimuksi sakene rinnan,
    Kasva korkeaks ajatus!
    Käyös suojihin mökin ja linnan
    Kuni taivahan tuulahdus.

    Poista kaikki, mi siellä on halpaa,
    Mädännyttä ja kehnoa;
    Murra kahleet, mi henkeä salpaa
    Jalolentoista, ikuista.

    Nosta kaikki, mi maassa on pientä,
    Unhotettua, ylvästä;
    Vala voimaa kuin lumouslientä,
    Tue, lohduta, virkistä!



Valon kansa.


    Silloin suojassa Urosten sulhon,
    Suomen suurena suvena,
    Sees oli taivas ja kukkea maa,
    Murhe se solui jo muistojen taa --:
    Alkoi onni jo ouruta.

    Lempiluottehet laulaja löysi,
    Kannel tenhoten kajahti,
    Helkkyili riemua, toivoa soi,
    Mielihin voimaa ja intoa loi,
    Herätti, nosti ja hurmasi.

    Valkain välkähti, palkehet paisui,
    Säkenet säihkyen soilehtii.
    Tenhoisa sampo se onnea tuo,
    Soiluvan suonkin se tähkihin luo --
    Valoa kansa se uneksii.

    Laulun luottehet laajalti soikoon,
    Kajakka olkohon tiedon koi!
    Suomea työ yhä eespäin vie,
    Viitottu sillä on valohon tie --
    Rauhassa ruostua miekka voi. --

    Silloin suojassa Urosten sulhon
    Onnen suurena suvena,
    Laidalla ainaisen lumen ja jään
    Kohotti valistus kukkean pään
    Jumalan päivyen paisteessa.

           *   *   *

    Mut sitten taivas se talmastui
    Ja onnen aurinko vaipui,
    Kun käsi voimakas hervahtui
    Ja alle kuoleman taipui.
    Niin Aleksanteria itki kansa,
    Kuin itkee lapsonen taattoansa. --

    Sai pilvi pimeä idästä,
    Kaakosta sankea saiho,
    Se on niin musta ja synkeä,
    Se painaa niin kuni kaiho.
    Ja murhe, murhe se kansan valtaa,
    Kalmaanko päin sen jo onni kaltaa.

    Turhaanko kaikki on tehty työ
    Elämän myrskyisen vuolla?
    Seuraako aamua synkkä yö --
    Maineetta täytyykö kuolla?
    Kun ei oo oikeus kansan ohja,
    Niin elon vaaruvi vankka pohja.

    Me ollaan kolkassa pohjolan
    Pien' valon vartijajoukko,
    On työmme määränä uutteran
    Valaista varjoisin loukko,
    Herättää henki, mi vielä nukkuu,
    Pelastaa veljyt, mi muutoin hukkuu.

    Me valon valtoja palvellen
    Tahdomme suureksi saada,
    Se kell' on säkene taivainen,
    Ei konsaan maassa se maada.
    Se tekee työtänsä tyynnä, hiljaa,
    Se kylvää kaukaisten aikain viljaa.

    Viel' aika uusi on nouseva,
    Se surun Suomesta suoltaa,
    Ikuisten lakien voimalla
    Takaisin onnemme vuoltaa.
    Pois katoo mailtamme katku kalman,
    Pois haihtuu myrkkyisä tahma talman.

    Ja lempiluottehet riemuin soi
    Kuin taian tenholla silloin,
    Ja Suomi suuria unelmoi
    Ja hulmuu valkeat illoin,
    Ja kansa kiittävi taivaan Luojaa,
    Hän, Herra, maatamme pientä suojaa.

    Kun valon työtä me teemme vaan,
    Kuin tehty on aikoja ammon,
    Niin kerran Suomi on kukassaan
    Loistaissa sovinnon sammon,
    Näät kansaa -- oikeus, jonk' on voima --
    Ei kaada vaino, ei salasoima.

    Niin valon kansa on kansa tää
    Ja valon kansana säilyy,
    Jos kuinkin myrsky se myllertää
    Ja vainon aallot ne väilyy.
    Se tietää: oikeus voittaa kerran,
    Se turvaa voimahan valon Herran.



Kansalleni.


    Ma soisin kansani suureksi
    Ja mahtavaks', mainehikkaaks!
    Ma soisin kansani nöyräksi
    Ja alalla hengen rikkaaks!

    Ma soisin, että se myöskin ois
    Ajan nousevan uljas kansa,
    Mi taistoon aatteiden käydä vois --
    Ei pettäisi muistojansa.

    Perillä pohjolan ollut on
    Se vahtina työn ja valon:
    Se pelloks perkasi louhikon,
    Se viljeli soisen salon.

    Se kirkon korpehen rakensi --
    Ja harrasna kaikui virsi;
    Sen viereen koulu se kohosi --
    Ja hiljahan suli kirsi.

    Ja täytyi hälvetä hengen yön
    Kun sampoa kansa laati.
    Vuos'satojen vei se pitkän työn,
    Vuos'satojen voimat se vaati.

    Mut hengen kukkaset kumpusi,
    Ne kumpusi kansan työstä!
    Muu mailma kummana katseli
    Kun kohosi Suomi yöstä!

         *   *   *

    Kansani nuori ja voimakas,
    Lujana seiso vahdissas
    Kolkassa Euroopan.
    Vahtina valon ja työn
    Vastassa hallan ja yön
    Perillä pohjolan.

    Työsi ei vaan ole Suomelle
    Työsi on ihmiskunnalle,
    Työsi on Jumalan.
    Säkene rintasi on
    Säihkyvä, sammumaton
    Löytävä korkeimman.



On yhteistyötä!


    Ma seison vuorella korkealla,
    On pyhä hiljaus kaikkialla.
       Kauas, kauas siintämättömiin
       Annan hurmauneena silmän lentää;
       Kauas, kauas aikoin hämäriin
       Laulun lentimillä aatos entää.

    Näin isänmaani, sa lahja Herran,
    Ihaili kansani sua kerran.
       Altain rintehiltä tultuaan
       Yöpyi tänne, ja kun aamu koitti
       Hennonut ei jatkaa kulkuaan --
       Uhras uhrit, kiitosvirret soitti.

    Uus tunne valtava sielun täytti,
    Päämäärän suuren se sille näytti.
       Kaunoisena siinti eessään maa.
       Siin' on onnen, siin' on voiman mahti!
       Kuusten suojaan mökki kohoaa.
       Riistaa antaa Tapio ja Ahti.

    Lepikon pelloksi astuvoipi,
    Kukuntakoivu se huminoipi.
       Onnea saa käki kukkumaan,
       Taatto taivaan siunaa uutistyötä.
       Kannel helkkyy, hiljaa solmitaan
       Suomen runottaren helmivyötä!

         *   *   *

    Voi aikaa suruisaa,
    Voi aikaa katkeraa
    Kun heimo heimoa raastoi!
    Kun vainon mieltä
    Ja kalvan kieltä
    Vain veljyt veljelle haastoi.

    Ei noussut yhteistyö,
    Vaan synkken' surman yö --
    Ja sortui Kullervo ylväs.
    Ja Väinö soitti,
    Mut viha voitti --
    Ei noussut onnemme pylväs.

    Se kaatui terhekäs tammi Taaran,
    Se sortui siimekäs pyhä puu.
    Se myrskyn kestänyt oli vaaran,
    Mut heimoriidassa kukistuu.

    Ja huolten hattarat
    Niin synkän varjoisat
    Vapaustoivehet peitti.
    Ja kylmää kalmaa
    Ja tuonen talmaa
    Ne Suomenniemehen heitti.

    Ja virret vaikeroi
    Ja kannel murhein soi
    Valittain outoa aikaa.
    Mut alta kaihon
    Ja sankan saihon
    Ja toivon tuikkivi taikaa.

    Ei turhaan kaatunut tammi Taaran,
    Ei suotta sortunut pyhä puu,
    Kun latva katkesi monihaaran,
    Niin aika uusi se sarastuu.

    Saa alta vaivojen
    Ja mustain murheiden
    Jo onni Suomelle hiljaa.
    On yhteistyötä,
    Se poistaa yötä
    Ja toivon tuutivi viljaa.

    Ja joskin hallasää
    Voi viljan jäädyttää,
    Ei yhteistunto se jäädy.
    Nyt Suomen kansa
    On valveillansa,
    Sen onni yöhön ei päädy.

    Niin yhteistyössä on onni Suomen,
    Sovinnon sampo on tenhokas;
    Hallussaan koituva sill' on huomen,
    Se valvoo, Suomi, sun onneas.



Keväinen muisto.

(13/5 1848).


       Kevät on tullut toivojen aika,
       Kukkien kantaja kaunoinen,
       Ilmojen halki tenhova taika
       Kiirivi lauluja helkkyillen,
    Ja kaunis on taivas ja kaunis on maa,
    Ja vaarat ne kaukoa kangastaa.

       Katkesi kahleet läikkyvän laineen,
       Ahtolan immet leikkiä lyö;
       Elpyvän luonnon mehevin maineen
       Verhovi kuulava kevätyö!
    Yön helmassa ihana kantelo soi,
    Kun muistojen hengetär unelmoi.

       Kuuntele hetki helkettä soiton.
       Menneitten aikojen tarinaa!
       Tenhoa siin' on aamuisen koiton,
       Siinä on riemua valtavaa.
    Oi kuuntele, kuuntele, kantelo soi,
    Kun muistojen hengetär unelmoi.

       Meri loisti ja laaksot, vuoret
       Kuulsi laskeissa päivyen.
       Mailla Gumtähden juhli nuoret,
       Juhli kunniaks keväimen.
    He tunsivat keväimen tullehen,
    Ei luontohon yksin, mut henkehen.

       Sinivalkoinen lippu siellä
       Ensi kerran se liehuili,
       Mies henkevä hehkumiellä
       Sadat sydämmet sytytti.
    Ja kaikuen valtavat sanat soi,
    Kun suurinta maassa hän kunnioi.

       Silloin valtasi nuoret mielet
       Pyhä, ääretön innostus;
       Silloin vapisi ilmapielet,
       Jalo kajahti riemastus,
    Ja kauaksi tuul' yli aaltojen
    Se kuljetti riemua nuorien.

       "Maamme" laulu se silloin raikui
       Yli laaksojen, kunnaiden,
       Kohti taivahan kantta kaikui
       Jalolentoisna tenhoten.
    Se kaikiksi ajoiksi pyhittyi,
    Ja syömmihin suli ja syventyi.

       "Maamme" laulu ja puhe ylväs
       Ja tuo liehuva lippunen
       Ovat henkinen muistopylväs
       Murrosaikamme aatteillen,
    Mi kirkasti pyhäksi isänmaan,
    Mi herätti kansamme unestaan.

           *     *     *

    Helky kantelo ihanasti,
    Soios muistoksi vainajain.
    Jalot nukkuvat rauhaisasti
    Alla kumpujen kukkivain.
    Työnsä ja toimensa unhoon ei nuku,
    Muistonsa maasta ei konsana huku
    Vuossadat vaikka vierähtää.

    Fredrik Cygnaeus, lentomieli,
    Älköön painako paatesi!
    Fredrik Pacius, satakieli,
    Kauan soittosi helkkyvi!
    Humaja hongikko haudalla tuolla,
    Laulujen joutsen ei koskaan voi kuolla,
    Laulujen joutsen Runeberg!



Maaliskuun 13 päivänä.


    Oi Aleksanteri,
    Sa Suomen ihastus!
    Oi Aleksanteri,
    Sa valtain kaunistus!
    Ne vierii vuodet ja vuosisadat,
    Mut Sun ei muistosi katoa;
    Ne syntyy, sortuvat tähtiradat,
    Mut nimi Sun se on loistoisa.

    Sen lempi säilyttää,
    Sen kaartaa kunnia,
    Ja meille kimmeltää
    Se valon soihtuna.
    Kuin aamun auteren rusohäivä
    Sa sumut Suomesta suistit pois,
    Ett' armas, loihtiva, kirkas päivä
    Valoa, lämpöä meille lois. --

    Sai kummut kukkihin
    Ja lehdot aaluvoi,
    Ja surun soittokin
    Jo iloäänin soi.
    Ja rauhan työhön sai kansa Suomen,
    Se tohti toivoa, uskaltaa,
    Jo sille koituvi uusi huomen,
    On taattu, turvattu isänmaa.

    Oi ylväs ruhtinas,
    Sun silmäs kirkastui
    Kun katsoit Suomeas':
    Tääll' aattees toteentui!
    Tää pieni, syrjäinen, köyhä kansa
    Tajusi mielesi korkean,
    Se Sua lempi kuin parhaintansa,
    Sa lahja taivahan Jumalan.

    Oi Aleksanteri,
    Sa valtain kaunistus!
    Oi Aleksanteri,
    Sa Suomen siunaus!
    Ne vierii vuodet ja ajat vaihtuu,
    Mut Sinun muistoas siunataan.
    Kentiesi Suomelta onni haihtuu.
    Mut Sua lempii se ainiaan!



Laulun heimo.

(Lausuttu Jyväskylän laulu- ja soittojuhlassa Kesäkuun 15 p. 1899.)


    Mi aatos Luojalla ollut lie
    Kun tänne Hän kansamme johti?
    Kun poikki mannerten aukes tie
    Tulevaisia vaiheita kohti?
    Kun kolkkaan pohjolan ohjas sen
    Laidalle lumien ainaisten?

    Ne huojui korkeina kokkapuut
    Ikisalojen suojassa silloin,
    Ne välkkyi viehtäen salmein suut
    Kun aleni aurinko illoin,
    Ja laaksot lauloi ja lehdot soi
    Ja vaarat vartoi ja unelmoi.

    Ne vartoi pilvien kulkijaa,
    Ne odotti heimoa laulun,
    Mi voisi kinokset kukittaa,
    Ja viljelis soiluvan aulun,
    Ja luonnon soittoa kuunnellen
    Myös lempiluottehet kuulis sen.

    Ja silloin, silloin sa tulitki,
    Sa kansani kumma ja kallis;
    Ja kannel sun oli ilosi
    Ja taikasi tenho sun vallis.
    Sa tunsit taivaan ja tunsit maan,
    Sulle haastoi urpukin oksaltaan.

    Sun täällä kylvösi kaunis nous
    Ja täällä sun savusi sauna,
    Ja täällä ruuhesi riemuin sous --
    Oli kaukana kateus, kauna.
    Ja kumma kantelos helkkyin soi,
    Se sur' ja itki ja ilakoi.

    Se soitti lempeä lehtojen
    Ja salojen suurta rauhaa,
    Se huokui kastetta kyynelten
    Ja aaltojen tenhoa lauhaa.
    Niin syvä siitä soi kaipaus
    Ja mielen murhe ja riemastus.

    Se äidin lempeä kertoili,
    Mi pyhää on, taivaista juurta,
    Ja sammon synnyn ja ryöstönki
    Ja valon taistoa suurta.
    Laidalla lumien ikuisten
    Se viittoi suurehen suvehen.

           *   *   *

    Mut vuosisatojen peitossa
    Ja pitkäin talvien takana
    Se nukkui se suuri suvi.
    Sotaratsut peltoja tallasi,
    Ja miekat, tapparat välkähti
    Ja kannel se vaientuvi.

    Voi aikaa tuskain ja murheiden,
    Voi aikaa näljän ja hurmehen
    Kun kansoa vaani kalma.
    Kun milloin lännestä länkä nous
    Ja milloin idästä surma sous, --
    Maan varjosi tuonen talma.

    Se kulki kuoleman niittomies,
    Ja mustaks kylmeni lämmin lies,
    Sotahaudat suurina aukes.
    Ja parvet miesten ja sulhojen
    Ne sortui kuolohon urhojen, --
    Maan valtavoima se raukes.

    Jäi työhön vaimot ja vanhat vaan,
    Mut mahti jouda ei rakoon maan,
    Se puhkes uutena ilmi.
    Se piili povessa kansan sen,
    Mi leikki haudoilla isien
    Ja lasna maatansa silmi.

    Oi kansa pilvien kulkija,
    Sun täytyi suuria tuntea
    Kun aikoja kestit näitä!
    Ken leipähuolissa mataa vaan,
    Se sortuu, sortuu kuin mato maan,
    Ei kestä se myrskysäitä!

           *   *   *

    Siellä, missä korven hiljaisuus
    Luonnon suurta mahtivirttä säistää,
    Siell' on salon tyyni rauhaisuus,
    Jot' on pakko vihan, vainon väistää.
    Sydänvesillä soiluvilla
    Vain rauhan ruuhi se sous,
    Ja vaarojen kaltahilla
    Koti suojaan kuusien nous.
    Ja siellä, siellä Suomen soitto säilyi,
    Kun vainon aallot kaikkialla väilyi.

    Taittoi siellä toivon terhoja,
    Poimi siellä unten ulpukoita.
    Niissä, niiss' on taian tenhoa
    Lemmenluottehia ihanoita.
    Niiss' on voima ja valonvalta,
    Mi kirkkahaks yönkin saa,
    Mi talven ja tuiskun alta
    Kesäkukkia nostattaa.
    Kun yli maan ne kerran välkkyin vuoltaa
    Niin niiden helke surun saihot suoltaa!

           *   *   *

    Oi maani, jälkehen myrskyjen
    Jo koitti lempeä laimi.
    Ja surun alta ja murheiden
    Sun kohos onnesi taimi,
    Ja takaa hohtavan rusohäivän
    Nous salo säihkyvä nuoren päivän.

    Sun vanhat virtesi helkkyin soi
    Yl' Suomen suuren ja laajan,
    Ne syömmet sytti ja toivon toi
    Ne kansan keskelle taajan.
    Sen valontyöllä on syvät juuret:
    On Väinön virret nuo soivat, suuret.

    Ja kansan valtasi innostus:
    Suo Herra siunaus myötä!
    Nyt viittaa valo ja valistus --
    Niin kauan kesti jo yötä!
    Ja seuraten parhaita poikiansa
    Käy mielin lämpimin työhön kansa.

    Se perkaa soita ja korpia
    Ikilunten laidalta alkain.
    Saa säilä säihkyvä ruostua --
    On työssä välkkyvä valkain.
    Ja hengen herkeät hetteet herää,
    Ja valon kukka se tekee terää.

    Ja "Maamme", "Maamme" se tenhoin soi,
    Se työhön kutsuvi jaloon,
    Korkeinta maassa se kunnioi,
    Se kansan vihkivi valoon.
    Sun valon kansaksi Luoja sääsi,
    Oi nosta, kansani, nosta pääsi! --

    Taas murheen pilvi luo varjoaan,
    Taas vainon aallot ne väilyy,
    Mut totuus perivi aina maan
    Ja valon kansa se säilyy.
    Niin, totuus meidän on voima, määrä,
    Sen tieltä väistyä täytyy väärä,

    Jos emme työtämme petä vaan,
    Niin meill' on taivainen voima,
    Ei vie meilt' onnea vallat maan,
    Ei salaa hiipivä soima,
    Isäimme taisto ei mene hukkaan,
    Vaan hengen suvena käy se kukkaan.

    Oi katso, kansani, maasi tää,
    Se loistaa laidalla lunten,
    Se kiehtoin, loihtien kimmeltää
    Kuin saari siintävä unten.
    Sen sulle kukkia Luoja salli,
    Sa sitä suojaa kuin vankka valli!



Uusi ura.

(Jyväskylä--Suolahden radan vihkiäisissä.)


    Terve tänne viettoon lyhven illan!
    Terve tänne kunniaksi työn!
    Työn, mi kansain välille luo sillan
    Liittäessään maahan rautavyön,
    Korven kolkon asutuksi saapi,
    Kodit nostaa salon sydämmeen,
    Olot elvyttää ja uudistaapi,
    Tempaa myötä työhön yhteiseen.

    Terve tänne! Pohjoisessa siintää
    Vedet väljät kauniin Keiteleen,
    Kimmeltävä kiskotie sen kiintää
    Poukamahan pitkän Päijänteen.
    Syrjäseudun asukkaille meille
    Ura uusi siinä urkenee
    Edistyksen, valon valtateille,
    Missä työ ja kunto kilpailee.

    Enemmän kuin ennen onni Suomen
    Vaatii koko kansan toimintaa,
    Päivätöinnä siltä nuori huomen
    Vaipua ei öiseen varjoon saa.
    Meidän kansa ompi hengen kansa,
    Miekkavaltaa ei se tavoita,
    Mut se tahtoo -- laki turvanansa --
    Nousta, valistua, varttua!

    Terve tänne läheltä ja kaukaa
    Työtä kunnioivaan illatsuun!
    Toivomielin iloitsee nyt Laukaa
    Kera syrjäseudun monen muun.
    Ura uusi auennut on sille,
    Edistyksen kirkas kiskotie.
    Kiitos kaunis siitä taivahille.
    Työhön yhteiseen se meidät vie!



Se heräjää.


    Mahtavana hallitseepi vielä talven haltia,
    Metsämailla mökit pienet ovat hankiin hukkua.
       Mutta annahan viikkojen vierähtää,
       Niin hankien harjat ne haipuen hukkuu
       Ja luonto, mi nukkuu,
       Taas heräjää
       Ja kunnahat kukkien kimmeltää.

    Kaunihina silloin luonto soittaa jättikanneltaan,
    Soittaa soilla, soittaa mailla, soittaa siniaalloillaan,
       Ja soitto se helkkyvi riemuiten
       Ja kertovi keväimen voimoa luovaa
       Ja auvoa suovaa,
       Kun suvinen
       Taas huokuvi sää yli seutujen.

    Niinkuin aikaa hiljaa jatkaa vuoroin päivä, vuoroin yö,
    Jatkuu luonnon riemutessa hiljaa kevään luomistyö!
       Maan suonista nestehet elämän
       Käy suonihin puiden ja ruohon ja viljan,
       Syys kunnekka hiljan
       Tuo täytelän
       Ja kypsän ja runsahan hedelmän. --

    Hengen vainioilla myöskin kevättyötä tarvis on.
    Kevättyö on hyvän työtä, tähtää valon voittohon.
       Se lippua aatteiden kannattaa,
       Ja öisiä varjoja lämpöisin rinnoin
       Ja hehkuvin innoin
       Se karkoittaa, --
       On vapaus hengen sen määrämaa.

    Suomen saloilla on monta taloa ja tölliä,
    Joit' ei vielä hengen kevät valaise ja lämmitä
       Ja niissäkin lapsia karkeloi,
       Ja nekin on koituvain päivien kansaa.
       Ei henkistä ansaa
       Muu poistaa voi
       Kuin kirkasna loistava tiedon koi.

    Davidin kun istuimella istui nuori Salomo --
    Vuosituhansien jälkeen vielä kuulu, mainio --
       Hän rukoili tietoa totista.
       Sä pyydä myös tietoa, kansani kallis,
       Sun kilpes ja vallis
       On tiedossa,
       Mi johtavi töitä ja toimia.

    Nöyryyttä ja viisautta ano lailla Salomon,
    Silloin vaihtuu takaloilla hengen yöhyt valohon.
       Ja viikot kun hiljahan vierähtää,
       Niin synkeät varjot ne haipuen hukkuu.
       Ja henki, mi nukkuu,
       Se heräjää
       Ja uhkuvi voimaa ja elämää!



Salomaalle on saatuna koulu.


    Salomaalle on saatuna koulu,
    Sitä kauan jo kaivattiin.
    Kylän lapsoset riemuiten rientää
    Koulun suojihin valoisiin.
    Ilomielin ne leikkiä lyövät,
    Kelkat kiitävi kilpaillen,
    Siroruusuilla talvinen tuuli
    Punaa poskuet pienoisten.

    Ja ma katselen parvea nuorta,
    Se on hilpeä, huoleton!
    Työskennellen ja leikkien vuoroin
    Käy se polkua opinnon.
    Aamun nousevan kansa se ompi,
    Aika uus' sill' on hallussaan,
    jos se jaloksi varttua voipi,
    Taattu silloin on onni maan.

    Riennä vaan sinä pirteä parvi,
    Opin alkeille kouluhun! --
    Mutta tarkemmin sua kun katson,
    Suru hiipivi mieleen' mun:
    Ohut liian on monella nuttu,
    Kovin kulunut, huono on,
    Ja niin kylmä on Pohjolan talvi,
    Sen on tuuli niin armoton. --

    Talonisäntä taitava, kuule,
    Hyvät sulla on mannut, maat.
    Sadot runsahat peltosi antaa,
    Täyteen aittasi ahtaa saat.
    Kelpo vaimo sun kotias hoitaa,
    Hyvät lapses on tavoiltaan. --
    Nämä kaikki on antia armon --
    Tokko tuota sa muistatkaan?

    Talos' laidalla tuossa on mökki,
    Siin' on lapsia, siinäkin.
    Ja ne nääntyvät puuttehen alla,
    Puute nääntävi sielunkin.
    Hyväin lahjojen antaja vartoo,
    Että käyttäisit leiviskäs,
    Että maksaisit velkasi Hälle
    Auttain köyhiä veljiäs.

    Jos ne puuttehen painosta sortuis,
    Pahan poluille poiketen,
    Sua syyttäisi tuomari silloin
    Lahjomaton ja ikuinen.
    Omat lapsesi maallesi annat,
    Anna lapsoset köyhän myös,
    Auta heitäkin oppia saamaan,
    Silloin siunattu sun on työs.

    Monen monelle puute ja köyhyys
    Nostaa pystyhyn tiedon tien.
    Sielu nääntyvi -- singota sille
    Edes sätönen pienen pien'.
    Luoja jakavi lahjoja hengen,
    Miten tahtoo hän milloinkin.
    Mökki matala, halpa on ollut
    Koti Kiven ja Lönnrotin.

    Siksi toimios innolla, että
    Yhä suurenis parvi tuo,
    Joka hilpehin, riemuisin mielin
    Valon rientävi lieden luo.
    Aamun nousevan kansa se ompi,
    Aika uus' sill' on hallussaan.
    Jos se jaloksi varttua saapi,
    Taattu silloin on onni maan.




II. Muisto ja maine.



Z. Topelius.

(11.1.1818-14.1.1896)


    On talvi taasen Suomessa ja kinos kimmeltää
    Ja suvilaineen lämpöisen nyt salpaa jäykkä jää;
    On kukka aikaa kuihtunut, on lehto lauluton,
    Ja harvoin kasvot armahat saa nähdä auringon.

    Yöt on niin pitkät, pimeät. On niinkuin Louhi ois
    Taas taivahalta päivyen ja kuunkin vienyt pois.
    Käy kalman kylmä henkäys nyt yli kaiken maan --
    Mut ihmisrinnan toivoa ei saa se sammumaan.

    Tietäähän luonto aikansa! -- Se herää uudestaan,
    Se kirkastuu ja kaunistuu, se loistaa kukassaan.
    Vapaina virrat välkkyvät ja lehdot ailakoi,
    Sinessä silloin taivahan taas leivon laulu soi.

    Sa muistat ajan kolkomman kuin konsaan talvi tää,
    Niin monen monta sydäntä se jääti lämpimää:
    Kevättä hengen harva vain se tohti toivoa,
    Harvempi vielä toivon tän voi maalleen lausua.

    Sa tohdit silloin toivottaa, oi vanhus ylevä,
    Sun maalles valon voittoa ja hengen kevättä!
    Iloksi lauloit kansasi ja kansas kuunteli,
    Ja laulut syvät, kaunihit ne sitä lohdutti.

    Pimeimmän ajan painaissa loit laulut Sylvian,
    Jäänlähdön Oulujoesta -- tuon runon valtavan.
    Ja Suomen kansa kuuuteli, sen heräs innostus:
    Myös kahleet hengen katkova on työ ja uskallus.

    Vaiheita vanha Välskäri kun kertoi kansan tän,
    Niin historian hiedikko sai voimaa elämän,
    Ikuiset aatteet selveni, ne johti toimintaa,
    Ja pyhäks' silloin kirkastui ja suureks' isänmaa.

    Ne eli taas nuo sankarit ja urhot uljahat,
    Ja tykit paukkui, välkähti taas miekat, tapparat.
    Ja nimettömät miljoonat, ne nousi unhostaan
    Puolesta uskon taisteluun ja maan ja kuninkaan.

    Siell' oli tuskaa, itkua ja nälkää, kuolemaa,
    Ja jaloutta, uljuutta ja maineen kunniaa!
    Ol' niin kuin oisit sanonut: "oo uskollinen vaan,
    Sa kansa pieni, itselles ja turvaa Jumalaan.

    Ken vallan pitää pilvissä, Hän muistaa meitäkin
    Ja onnen päivän paistaa suo taas sätein lämpimin." --
    Tää sydämmesi tervehdys se lohdutusta toi,
    Lomista synkkäin pilvien taas tuikki toivon koi.

    Se tuikki taas ja kirkastui, kun hengen vapaus
    Se huokui yli Suomenmaan kuin kevättuulahdus.
    Ja salomailla valkeni ja poistui musta yö
    Ja riemuisasti, innolla käv' edistyksen työ!

    Se työ se Sua viehätti, Sa sitä rakastit,
    Ja aarteet kuninkaalliset Sa sille uhrasit.
    Ja polvi nuori, nouseva se sai ne omakseen.
    Ja totuutta ja lämpöä ne luovat sydämmeen.

    Se kiittää sua nöyrästi parhaista tunteistaan,
    Se oppinut on lempimään myös "suurta kotiaan."
    Se kiittää, siunaa Sinua, oi vanhus ylevä,
    Oot sille sadun koivuna ja sadun tähtenä.

    Myös Keski-Suomen kunnailta ja mailta takalon
    Soi Sulle kiitos lämpöinen ja harras, koruton.
    Säteillen liedet leimuaa, ne yötä kirkastaa,
    Valossa niiden kuunnellaan nyt suurta laulajaa!



Proloogi.

(Lausuttu Suom. Teaatterissa Z. Topeliuksen syntymäpäivänä 14/1 1898.)


    Tullos tyttönen taivaan pyhä ja puhtoinen,
    Tullos hetkeksi tänne luokseni leijaten.
    Kuollut on kukka ja aalto on vanki,
    Peltoja peittävi hohtava hanki,
    Rauennut rantojen riemu on,
    Lehto ja laakso on lauluton.

    Mut on kukkia, joita talvi ei taittaa voi,
    Hengen kukkia, joita vuossadat ihanoi.
    Nostatti kukkaset kiitävä tiima,
    Mut kuni välkkyvä, siintävä siima
    Viittovat tietä ne tenhoisaa
    Kertoen aikojen tarinaa.

    Tullos tyttönen taivaan, helkytä kanneltas,
    Suo mun kuunnella hetki laajoja laulujas.
    Suomeni murhe ja kansani kaiho
    Suoltui kuin päivässä sankea saiho;
    Päivänä loisteli rakkaus,
    Hehkuva into ja innostus.

    Tullos tyttönen taivaan, tuokio tarinoi,
    Päivän paistetta kuinka laulaja maalleen loi,
    Viitaten tietä ja maalia suurta,
    Lemmellä takoen sammon juurta,
    Pukien morsioks synnyinmaan
    Sadoilla kauniilla lauluillaan.

           *     *     *

    Suru oli Suomenmaassa, kevään äsken koituneen
    Surmas tyly takatalvi sortain lehdot lauluineen,
    Huokuin umpuihin ja lehtiin säälitöinnä kylmää kalmaa,
    Huokuin yli nuoren nurmen tahmeata tuonen talmaa.

    Ja ne kuihtui ja ne kuoli helpeet, toiveet, unelmat,
    Ja ne lakkas ilolaulut kevätpäivän nostamat.
    Ol' kuin elo kuollut oisi, kuin ei nousis päivän salo,
    Ol' kuin piilisi se pilviin, sammuis maasta ijäks valo.

    Silloin kuule, mikä helke hellä, kirkas lumoova!
    Toivoa ja lohdutusta lauleleepi Sylvia,
    Yli maiden, yli vetten sävelvirta vieno soipi,
    Hiljaa elpyy ilo jälleen, auvo armas aaluvoipi.

    Nousee nurmi, puhkee kukka, kevään voima voiton saa,
    Oulujoki vapahana koskiansa kuohuttaa,
    Kimaltaen sini Saimaa maammoansa merta kaulaa,
    Valoa ja vapautta mer' ja maa ja ilma laulaa.

    Valoa ja vapautta, hengen ikikevättä
    Helkkyy laulu ihmeen kaunis, lempeä ja ylevä.
    Kevään armaan liittolaisna keväimen se tekee työtä:
    Sulattaapi rinnan roudan, hälventääpi hengen yötä!

    Sydän syttyy, laajeneepi; aatos kohoo, kirkastuu,
    Valon työhön toivomielin kansa hiljaa vannouu,
    Valon lippu puhdas liehuu, sarastaapi onnen huomen,
    Valon suurta laulajata kiittää kaikki kansa Suomen.

           *     *     *

    Äyräiltä Suomenlahden äärihin Lapinmaan
    Se katsoi kansa toivoin suurehen laulajaan.
    Mut lentomielin ja nöyränä
    Nuor' laulaja kuunteli,
    Kun historian hengetär
    Hänelle haasteli.

    Se haastoi Suomen kansan vakaita vaiheita,
    Se kertoi kärsimystä ja tuskaa, murhetta,
    Se voimaa kertoi ja nöyryyttä
    Ja voittoa, kunniaa,
    Ja jaloutta, uljuutta --
    Ja työtä rauhaisaa.

    Ken kesti Isonvihan, mit' ei se kestää voi,
    Jos oikeata tietä vain käydä ahkeroi?
    Luo ajatuksia suuria --
    Ja kansasi kukoistaa!
    Luo valistusta, valoa --
    Ja suur' on Suomenmaa!

    Näin valon laulajalle hengetär haasteli,
    Ja silloin sumu suoltui, taas päivä pilkoitti.
    Hän tohti toivoa, uskaltaa,
    Hän lohtua laulaa voi,
    Siks kannel hengen kevättä
    Sulosti unelmoi.

    Ja siksi talvi-illoin Välskäri tarinoi,
    Ja hyvyyttä ja voimaa, kuntoa kunnioi.
    Ja siksi satujen maailma
    Se lapsille aukeaa,
    On siksi kaiken määränä
    Jumala, isänmaa!

    Äyräiltä Suomenlahden äärihin Lapinmaan
    Se katsoi kansa luottain suurehen laulajaan.
    Hän kantoi lippua aatteiden,
    Ja sampoa sovinnon
    Hän takoi Suomen onneksi, --
    Se onnen ehto on,

    Valon laulaja kallis, pilttisi pienoisen
    Murhein multasit maahan Suomesi povehen.
    Nuor' oli piltti kuin kukkanen tuomen,
    Mut olis kasvanut kunniaks Suomen.
    Leikkien lempeä kuningas
    Elävi ainian laulussas'.

    Poiss' on pilttisi, mutta kansasi nuori tää
    Mielin lämpimin Sua taattona tervehtää.
    Viittasit tietä ja maalia suurta,
    Lemmellä taoit Sa sammon juurta;
    Laulelit maallesi lohtua,
    Loit ajatuksia suuria.

    Kaunis itsesi olkoon, kaunis ja rauhainen,
    Kunnes seestyvi aamuks maassa se kirkkauden.
    Valoa lemmit ja valoa soitit,
    Lemmellä kansasi nostit ja voitit.
    Sinulle kiitos ja siunaus,
    Valon laulaja Zachris Topelius!



Kevään kynnyksellä.


    Kevään kynnyksellä
    Tuli Tuonelan tytär tumma
    Valon laulajan luo.
    Katsoi ääneti, katsoi kauan --
    Käden vaipua suo.

    Katkaista ei henno
    Miehen lempeän elonlankaa. --
    Hiljaa liukuvi sää,
    Kerimään kun kuontalolle
    Tytär Tuonelan jää.

    Päivä kultaa seinää,
    Sammuu siunaten lännen rantaan
    Metsän huurteisen taa.
    Vaippaan yöttären pehmoisesti
    Peittyy meri ja maa.

    Kerii tytär Tuonen,
    Kiertää hellästi kuontalolle
    Elonsäikehen pään.
    Silmä sammuvi, henki liitää
    Valoon välkkyävään.



Valfrid Vasenius.

(Entisten jatko-opistolaisten puolesta 21.5.1898.)


    On hiirenkorvalla valkovyöhyt
    Ja kummut kukkia nostattaa.
    Niin lyhven lyhyt on Pohjan yöhyt
    Se valon voittoa julistaa.
    Kevättä kertovi taian tuomaa,
    Jumalan päivyen taian luomaa.

    Ja ilmass' on kuni juhlamieltä.
    Niin  suur' ja kaunis on Suomenmaa!
    Ma kuulen viehtyen luonnon kieltä,
    Se oman henken' on haastamaa;
    Ja on kuin soisi ja soisi yhä
    Alhoista, vaaroilta "Maamme" pyhä.

    Ja muistoin taakse ja toivoin e'elle
    Ajatus lämmin se liitelee.
    Nyt tuoksuu Tapion tanhut me'elle,
    Nyt päivyt Suomea suutelee,
    Nyt tuutii tuulonen toivon viljaa,
    Suomen suuret ne kylvi hiljaan.

           *   *   *

    Sa lentomielin kirkastit
    Tät' aimomiesten työtä,
    Me näimme tähtein syttyvän
    Ja valaisevan yötä.
    Me näimme yönkin poistuvan
    Edestä päivän kirkkahan.

    Ol' meille tutut miehet nuo
    Jo kotikunnahilta,
    Lukeissa heidän kirjojaan
    Vierähti moni ilta.
    Ja sydän nuori lämpeni,
    Se toivoi, hehkui, uneksi.

    Unohtumattomat ne on
    Nuo tiimat, jolloin siellä
    Me kuuntelimme Sinua
    Innostuin hehkumiellä,
    Jaloa henkes lentoa
    Kun saimme seurata.

    Oi kiitos kaikesta kauniista,
    Mi maass' ei koskaan maada!
    Oi kiitos kaikesta suuresta,
    Jota kalman käs' ei kaada!
    Se sielussamme nyt unelmoi, --
    Se kerran kukkia voi!

    Mut vasta Sinä aukaisit
    Kuin uuden mailman meille,
    Kun lämpömielin meidät veit
    Sa runon, aatteen teille.
    Niin suureks Suomi laajeni,
    Niin kalliiksi, niin pyhäksi.




III. Luonto ja sydän.



Vuorelta mereen.


    Metsäisen vuoren rinteillä
    Pulppuili lähde siintävä
    Taivasta kuvastain.
    Sen tunsi taivaan tuuloset
    Ja pilvet, päivän sätehet
    Ja sammalmätäs vain.

    Se siinteli ja välkkyili,
    Se pulppusi ja uneksi
    Ja suhisi ja soi.
    Mut sinivyötä katsellen
    Sen heräs kaiho mielehen --
    Se kauvaks vaiteloi.

    Ja katsoin vyötä yllänsä
    Se uursi maata eessänsä
    Ja solui laaksoon näin.
    Ja kautta kukkaniittyjen
    Ja ohi lehdon liepehen
    Se vieri kylään päin.

    Oi ihanuutta maailman,
    Min luonut suuren Jumalan
    On lemmen runsaus! --
    Mut kylää lähemmä kun käy,
    Ei enää suloutta näy --
    Kaikk' katoo kauneus.

    Siell' on niin rajoitettua
    Ja halpaa, kurjaa, ahdasta,
    On ruma ruokottuus.
    Se silokalvon röyheltää,
    Se heloaallot pimentää
    Tuo kylän siivottuus.

    Se puron mieltä painaltaa
    Se ikävöi, se halajaa
    Pois metsään vilpoisaan.
    Mut sinne kotiin lapsuuden,
    Metsäisen vuoren rinteillen
    Ei pääse konsanaan.

    Ja siksi yhä eespäin vain
    Se rientää, rientää kiiruhtain
    Merehen päästäkseen.
    Ja sinne päivän paistaissa
    Ja meren laajan loistaissa
    Puhtoisna kuollakseen.



Lootoskukka.


    Syvältä aallon alta
    Nous lootoskukkanen.
    Vilpoisa veden valta
    Kasvatti kaunoisen.

    Kun helpeet hienot aukes
    Kuu valoi loistoaan,
    Ja päivän ruso raukes
    Taa tumman metsämaan.

    Niin tyynnä luonto nukkui.
    Yö tuoksui tenhoten,
    Ja vuorten huiput hukkui
    Sinehen pilvien.

    Sulosti kukka kaino
    Kalvasna kimmelsi,
    Yöviiman vieno paino
    Se sitä tuuditti.

    Ja kuuhut valoi sille
    Kirkkainta loistoaan,
    Sen painoi helpehille
    Suloja suukkojaan.

    Ja kukka kaino lempi
    Väreillen autuutta,
    Kunnekka hohtoisempi
    Ol' aamun salava.

    Sen silloin helpeet hienot
    Ne hiljaa sulkeentui,
    Unessa kuvat vienot
    Kukalle kangastui.

    Kun soluu mailleen päivä
    Kuu kukan herättää,
    Ja valon rusohäivä
    Taa metsän hälviää.

    Ja lootoskukka havaa
    Suloimpaan auvohon,
    Ja helpeet hienot avaa
    Syleillä kuutamon.



Orvokki.


    Suojassa tuuhean tammipuun
    Valolle umpusi aukes,
    Kun ensi leivo sai lauleluun,
    Kun kahleet aaltojen raukes.
    Säteelle päivän sa hymyilit
    Ja sulosatuja uneksit.

    Mies muuan asteli verkalleen
    Ja huomas hohtehes hienon.
    Ja silloin lyhveksi ilokseen
    Hän taittoi orvokin vienon,
    Ja hetken hellästi ihanoi --
    Ja leinon liukua maahan soi.

    Sun hetken oikku se surmasi
    Ja sulle laskihe päivä,
    Elosi sortui, kun sumeni
    Unelmais' hohtoisa häivä.
    Miks' julma noin oli ihminen,
    Miks' sorti orvokin pienoisen?



Pälve.


    On viidakon varrella vuokko
    Kevätpäivyen loihtima;
    Ylt' ympäri lunta ja jäätä,
    Pälve pieni vain vihanta.

    Ma katselen sitä ja mietin:
    Se on kuva mun elostain,
    Ylt' ympäri talvista huolta,
    Mutta lämpöä rinnassain.

    Se lämpö se keskellä talven
    Luopi kukkia laulelon,
    Ja toisenpa kaiholle myöskin
    Sillä kyynele kirkas on.



Rimpi.


    On rannalla rimpi tuulien tuutima.
    Sun hentonen, hieno, myrsky on murtava!
    Nyt lainosten lailla sa liikut
    Ja huojut ja heilut ja kiikut,
    Niin notkea vartesi on.
    Mut hyinen kun vinkuvi viima,
    On mennyttä riemusi tiima
    Ja tuuli sun taittava on.

    On kukkanen kalvas varrella valtatien.
    Voi oikkujen julmain uhrina oot sa pien'!
    Sa tuoksut ja vienosti häilyt
    Ja hymyät, päivässä päilyt,
    Niin puhtoset helpehes on.
    Mut lapsonen leikkivä, armas,
    Tai kulkija kylmä ja karmas
    Sun, vienoni, polkeva on.

    Oi sykkivä sydän rinnassa ihmisen,
    Laps' hentonen, herkkä riemun ja murehen,
    Sa lemmit ja laulat ja värjyt,
    Ja toivot ja kaihoat -- särjyt,
    Sun murhe se murtava on.
    Oot heikompi rimpeä, kukkaa,
    Oot lähempän' onnesi hukkaa
    Ja kohtalos -- kärsiä on!



Kalliolla.


    Jo laskihe päivä,
    Tuliliekkiä taivaalla ui,
    Ja metsän latva ja järven laine
    Suloauvosta punastui.

    Tää kallio kaunis,
    Koko seutua halliten,
    Se katsoo kauas ja korkealle
    Yli surujen, riemujen.

    Se nähnyt on monta
    Sukupolvea ihmisten.
    Ne hetken kukki ja kuoli sitten
    Kuni rimpyet riutuen.

    Sen rinne on jyrkkä,
    Sieltä kuolema ammottaa;
    Mut yli kuilun, jos tyynnä katsot,
    Näet laajalti maailmaa.

    Käy kulkija tänne,
    Tääll' on ääretön avaruus.
    Voit täällä kaihoas lauleskella,
    Pyhä täällä on hiljaisuus.

    Tän kallion tunnen,
    Täällä onneni kukkia loi.
    Mut varo! Pieninkin harha-askel --
    Ja sun kuilu se niellä voi.

    Ja silloin sa tuolla
    Alla aaltojen nukkuisit.
    En tiedä nukkuisko kaihos siltä,
    Vaikka itse sa nukkuisit?

    Sit' eiköpä kuiskais
    Rannan rimpyet toisilleen?
    Ja tuuli kuulis ja laakson lapset --
    Yhä eläis se edelleen.



Siinnä, siinnä!


    Humajaapi honkametsä,
    Laulaa ikivihanta,
    Sitä kuullen vienoon kaihoon
    Viehtyy mieli lentoisa.

    Kaukaa tuolta usvan halki
    Saari kaunis kangastaa.
    Siinnä, siinnä kaukoranta,
    Toivojeni määrämaa!

    Sinne liitää ajatuksein
    Kun on maassa musta yö,
    Rinnassani rauhatoinna,
    Suruisna kun sydän lyö.

    Sinne liitää, kuulakkaampi
    Siell' on ilman sinervyys;
    Kevään, laulun kukkasia
    Siell' ei sorra hyinen syys.

    Siinnä, siinnä kaukoranta,
    Ihanteeni ihmemaa!
    Saavutanko sinut koskaan
    Toivojeni määrämaa?



Kuutamolla.


    On kuutamo-ilta.
    Satumaisen viehkeä valaistus
    Yli seudun on.
    Maa on kuni Jumalan ajatus,
    Niin valtava, verraton.

    Ma käyskelen tietä
    Neitseellisten koivujen saartamaa
    Ja ne kimmeltää.
    Suurta rauhaa Jumalan julistaa
    Nyt metsä, vuoret ja jää.

    Mun syömmeni värjyy,
    Hurmauneina sieluni kielet soi.
    Rauhaa Jumalan,
    Pyhäkössä luonnon se unelmoi
    Kera taivahan tuikkivan.

    Miks tuonelan tietä
    Yhä kolkon synkäksi ajatella?
    Se on huurteisten,
    Neitseellisten koivujen saartama
    Ja lempeän valoinen. --

    On kuutamo-ilta.
    Satumaisen viehkeä valaistus
    Yli seudun on.
    Maa on kuni Jumalan ajatus,
    Niin valtava, verraton.

    Ei, pyydäpä rintaas
    Ilonaihetta ainaista,
    Saa laakson lapsoset silloin sulta
    Riemun raittihin muistoja.



Rippuverkossa.


    Kun sa vilpoisa tuulonen
    Rippuverkkoa heilutat,
      Huojun kuni heinän helve,
        Lintu olalla oksan.

    Vaivun vienosti unelmiin
    Taivaan sineä silmäillen,
      Joka välkkyin ihanasti
        Koivuin lomitse loistaa.

    Unelmat yhä hienontuin
    Hiljaa lauluina helmeilee.
      Hengen helpehinä liitää
        Kesän kukkien luokse.

    Kesän kukkaset koivuillen
    Niitä kuiskivi ihmeissään.
      Koivut hiljaa huminoivat
        Niiden kaihoa kuullen.



Lehtikatoksen alla.


    Oi jos kaikki puiston lehdet
    Päällein putoais,
    Jos ne hiljaa liihoitellen
    Peitokseni sais.

    Silmän' silloin kiinni painuis,
    Sydän kylmeneis
    Ja mun surun', kaihon' kaikki
    Ijäks hälveneis.

    Laulaisithan silloin puisto
    Mulle hiukkasen,
    Lapsuus-aikaa muistutellen
    Laulun riemuisen.

    Muusta ellös humuele --
    Vaikene sa vaan,
    Mustaa mulle muu on kaikki
    Ollut päällä maan.



Hämärissä.


    Oi hämärissä
    Kun suojassani
    Ma istun yksin ja haaveilen,
    En silloin muista
    Ma mailmaa muuta,
    Miel' on niin tyyni ja rauhainen.

    Ei kadun pauhu
    Se tänne kuulu,
    Ei elon räikeä riemukaan.
    Unelmoi kaiho
    Ja suru nukkuu,
    Kuin nukkuu lintunen oksallaan.

    Ja liesi leimuu
    Ja hiipuu hiljaan
    Ja kuvat piirtyvi hiilokseen.
    Ma katson niitä
    Ja pitkä sarja
    Herääpi muistoja verkalleen.

    Oi lapsuus-aika
    Ihanan hertas,
    Miks kuni siivin sa lensit pois?
    Jos uskos lämmin
    Ja toivos kirkas
    Ja raitis riemusi mulla ois!

    Ens' nuoruusaika
    Suloisen armas
    Ja öisen synkeä, muistan sun.
    Sun innostukses
    Ja riemus raukes
    Pois sielukellojen kaikuhun.

    Siks laulun kukat
    On kyynelissä,
    Siks kaiho kietovi kantelon,
    Kun paljon, paljon
    Ois määrä tehdä,
    Mut voima, voima se lamass' on.

    Olalla oksan
    Ei kauan lintu
    Se malta nukkua kesäisin.
    Povessa polon
    Ei niinkään kauan
    Voi murhe vaipua unihin. --

    Jo sammui liesi,
    Jo hiipui hiilos,
    Sen kuvat tuhkaksi tummeni.
    Ja hämyhetki
    Ja levon tunne
    Ja tyyni rauha ne kaikkosi.



Ulkona tuulee --


    Ulkona tuulee, tuulee,
    Luonto ei rauhaa saa;
    Syömmeni värjyin kuulee,
    Koivut kun valittaa.

    Kaihoten koivut sorjat
    Kevättä ikävöi,
    Vinkuen oksat norjat
    Kattoa äsken löi.

    Suojata puisto kallis
    Tahtoisi huonettan',
    Surun ei tulla sallis
    Syömmehen laulajan.

    Suru ei siitä huoli,
    Laulajan luo se saa,
    Kunnekka ajan nuoli
    Poloisen pelastaa. --

    Ulkona tuulee, tuulee,
    Luonto ei rauhaa saa;
    Syömmeni värjyin kuulee
    Koivut kun valittaa.



Alla iehmuksen.


       Istun alla lehmuksen ja lehmus huminoipi,
    Kuulen kuinka sielussani muiston kellot soipi.
       Soipi helkettä riemujen,
       Soipi suloa toiveiden,
       Soipi synkkyyttä surujen.

       Rannan kaisla kahisee ja lakkapää se ärjyy,
    Heinän helve heilahtaa ja lehdet vinhaan värjyy.
       Minä värjyn ja vaikeroin,
       Toivon, uskon ja unelmoin,
       Lemmin, laulan ja ilakoin.

       Putoo lehdet lehmuksen ja poispäin pääsky lentää,
    Hetket herkkään vierähtää ja kauas aatos entää,
       Entää kauas yl' lahdelmain,
       Halki ilmojen avarain
       Sinitaivoa tavoittain.



Yksinäinen.


    Ken mailman rannan
    Käy koulua kovaa yksin,
    Sen rinnassa sydän ei riemuita voi,
    Sen sielussa sävele suruisa soi --
    Sävel kaihon ja kärsimyksen.

    Ja unelmansa
    Ja lempeät toivehensa
    Se haudata sielunsa soppehen saa,
    Niin syvälle kaihon ja murehen taa,
    Ett'ei tunne niit' omiksensa.

    Luo auvottoman
    Jos sattuisi tiesi viedä,
    Käy ääneti eespäin, oi onnekas sa,
    Kuin kuolevan kauriin on katseensa -- ja
    Se ei vierahan silmää siedä.



Kaihoa.


    Murhe mieltäni mun kauan on painanut,
    Riemun helkettä ei kantelo kaiukaan,
             Sielun tuikea tuska
    Huoliharsohon verhoi sen.

    Koska suoltuvi pois surujen saiho tuo,
    Mi mun mieltäni nyt pilvenä painaltaa?
             Koska päivyt se mulle
    Paistaa täydeltä terältään?

    Toisin kielinpä sois kantelo kajahtain
    Auvon tunnetta jos helkkyä, vieno, sais.
             Rinnan rauhaisa riemu
    Silloin mieleni aatelois.




IV. Lempi ja ystävyys.




Laulukiven metsässä.


    Autio on Laulukiven metsä,
    Impi heloääni poissa on,
    Mäen männyt kaihoisasti kuiskii:
    Kaukana on unhoittumaton.

    Tenhoisasti nyt ei laulu kaiu,
    Loitolla on "tytär kuninkaan",
    Muilla mailla muiden iloks laulaa
    Kaipaustaan sekä toiveitaan.

    Souti tuolla järven tyyntä pintaa,
    Katsoi kuinka aaltoon kuvastuu
    Rannat rakkaat, sinilaki kuulas,
    Kesäillan haaveileva kuu.

    Kevät saapi, saapuu laululinnut,
    Mutta sin' et saavu kuitenkaan.
    Autiona Laulukiven metsä
    Kaipaa kadonnutta leivoaan.

    Koivikonkin lehdot sua kaipaa,
    Asujain sen ehkä eniten,
    Soisi taasen kasvot kauniit nähdä,
    Nähdä syvän silmän välkkehen.

    Kuulla, kahden kesken istuttaissa,
    Aatoksia hienon henkesi,
    Niiss' ol' kevään tuoksua ja tulta
    Ja ne lämmitti ja viehätti.

    Kauas siirryit, kotirannat heitit,
    Suokoon elo sulle auvoaan!
    Mont' oon nähnyt, harvoja mä muistan
    Sua unhoita en milloinkaan.



Suvannossa.


    Tuoksuu kaunis kanervikko, metsä huminoipi,
    Luojan taivas kirkas on ja linnun laulu soipi.
         Tyynnä Alvajärvi päilyy,
         Vienosti vain rannan ruoho häilyy,
    Hiljaa liitää perho kukkasensa luo,
    Ilomielin sille suukon suo.

    Luonnon riemutessa hiljaa sylihisi vaivun,
    Mielialoihin ja suuteloiden hehkuun haivun,
         Auterehen sinihäivä,
         Rannat rauhaiset ja Luojan päivä
    Meille siintää, tuoksuu, loistaa, huminoi,
    Luonto lempeämme kunnioi.

    Auvoisna ja autuaina jumalien lailla
    Käymme riemuin rinnatusten hetken huolta vailla.
         Kaukana on mailman melu,
         Kaukana sen taisto, kilvoittelu.
    Meitä saavuttaa ei voi sen myrskysää,
    Armas, autuas on hetki tää!



Itämainen tarina kertoo --


    Itämainen tarina kertoo
    Tähden syttyvän taivaallen,
    Joka kerta kun mailmaan tänne
    Pieni syntyvi lapsonen. --

    Säteillen sun tähtes kun tuikki
    Minun usmana vielä ui,
    Sinun siellä loistossa seilas,
    Minun syrjässä kirkastui.

    Ja ne sinilaella siellä
    Toinen toisensa sivuutti;
    Radat niiden loitolla kulki,
    Kunnes kerran ne läheni. --

    Niinp' on käynyt meidänki täällä
    Elonlaaksoa kulkeissa,
    Sinä mailman melskeissä liikuit,
    Kodin nurmella leikin ma.

    Enkä tiennyt sinusta silloin,
    Sua nähnyt en milloinkaan,
    Eikä soinut äänesi mulle --
    Ventovieras sa olit vaan.

    Sitten kerran talvisen illan
    Hämärissä me tavattiin --
    Hetki lyhyt -- mut ei se meiltä
    Joudu konsana unhoksiin.

    Ja sa heitit melskehet mailman,
    Ristiaalloista riensit sen,
    Kuni rauhan tyynehen rantaan
    Tulit suojahan koivujen.

    Silloin alkoi talvinen hanki
    Kevätkukkia nostattaa,
    Mailma soi ja säteili meille,
    Kaikk' ol' armasta, ihanaa. --

    Mutta myöhään, liiaksi myöhään
    Yhteen tähtemme osuivat;
    Ken ei usko onnehen, siltä
    Kukat kuihtuvi kauniimmat.



Koivun juurella.


    Me koivun juurelle istuttiin
    Vihantain oksien alle,
    Ja koivun latva se huminoi
    Ja rastaan laulu se sieltä soi
    Armaalle kuuntelevalle.

    Ja silloin kerroit sa minulle
    Elosi synkeän tarun,
    Sen kuinka kuihtuivat kukkaset,
    Sen kuinka murtuivat toivehet
    Pakosta kohtalon karun.

    Ma sua ääneti kuuntelin
    Ja sielun silmälle aukes
    Elämän kalsea onteluus,
    Ja kolkko, pimeä pohjattuus,
    Sun johon onnesi raukes.

    Kevättä luonto se soitteli --
    Mun kaiho painalsi mieltä.
    Sun synkkää taruas kuunnellen
    Myös oman kuuntelin sydämmen
    Suruisen armasta kieltä.

    Kun Luojan päivyt se kevään toi,
    Niin järvet jäistä ne irkos,
    Viritti lintuset laulujaan,
    Maa nuori nostatti kukkiaan
    Ja koko luonto se virkos.

    Sun elos' synkeä tarina
    Keväimen herätti mulle,
    Herätti kukkaset laulujen --
    Mut niiss' on kastetta kyynelten
    Ja hiljaa soipi ne sulle.



Lumohetkinä.


    Lumohetkinä kahden kun istutaan
    Minä katselen hiljaa sua.
    Näen kunnian kaartavan otsaasi
    Ja se tenhoo niin jalosti mua,
    Ja ma riemuitsen:
    Ylväs oot
    Sinä sieluni ainoinen!

    Sinun henkeäs hienoa kuvastaa
    Silmäs säihkyvä sinisyvyys,
    Jalo luonne se kirkasna kimmeltää,
    Jalo luonne ja syömmen hyvyys.
    Ja ma vaikenen,
    Pyhä on
    Silloin miel'ala sydämmen.

    Pyhä syttyvi välkkyvä aavistus,
    Luopi sieluhun kirkkaan valon.
    Miten suuri on hän, joka kaiken loi,
    Hyvän ihmisen loi ja jalon!
    Häntä aavistan,
    Kun ma nään
    Kasvos ilmehen kirkkahan.

    Lumohetkinä kahden kun istutaan,
    Minä katselen hiljaa sua,
    Näen valmihin ihmisen eessäni
    Ja se tenhoo niin jalosti mua.
    Ja ma riemuitsen:
    Ylväs oot
    Sinä sieluni ainoinen!




V. Uskonto ja mietiskely.



Joulu-aattona.


    Oi sa joulu-ilta
    Herttainen ja armas,
    Vieno, rauhaisa!
    Ilon puhtahimman,
    Sovun, soinnun tuoja,
    juhla korkea!

    Kaikuessa maisten
    Virsien ja lauluin
    Kuulee sydämmein,
    Kuinka kirkkahasti
    Halki ilman helkkyy
    Hymni enkelein.

    Kuulee nöyrtyin, kuinka
    Enkelit ne tuopi
    Hyvän sanoman.
    Vaikk' on synti suuri.
    Ihmislaps' ei sorru --
    Löytää taivahan.

    Pyhä, puhdas ompi
    Pelastajaks tullut
    Kurjan syntisen.
    Kristus eksyväiset
    Johtaa Isän luokse,
    Antaa autuuden. --

    Oi sa joulu-ilta
    Herttainen ja armas,
    Vieno, rauhaisa!
    Ilon puhtahimman,
    Sovun, soinnun tuoja,
    Juhla korkea!



Kirkossa.


    Kaunis seisovi temppeli Herran
    Valoloistossa auringon,
    Yli kuulean alttariristin
    Lehdet kiertävi kasviston.
    Ja niin kauaksi kaikuvi valtava virsi,
    Sitä kuullessa sulavi sydänten kirsi.

    Visers' ulkona lintunen pieni,
    Sekin herkesi kuulemaan,
    Kuinka kuorissa nuorille noille
    Jalo jakavi neuvojaan.
    Ijankaikkisen, korkean sanan hän heille
    Oppaaks antavi maaelon hirmuille teille.

    Aamun auteren valosta äsken
    Kautta laps'ajan laaksomaan,
    Tulit nuoriso templihin Herran
    Valan kallihin vannontaan.
    Ja sa seisot nyt sykkivin sydämmin siellä,
    Halu sulla on kulkea kaidalla tiellä.

    Halu lämmin ja harras on sulla
    Käydä jälkiä Kristuksen,
    Sydän sykkivi tuntoa pyhää,
    Miel' on nöyrä ja lentoinen.
    Tämä tunnelma aina, oi aina jos säilyis,
    Elonpursi jos kuinkakin myrskyissä häilyis!

    Tuolla ulkona riemuten kuohuu
    Elo uhkuva, keväinen;
    Siell' on intoa, työtä ja tointa,
    Siell' on taistoa aatteiden.
    Sinne käyös, sa nuori, käy nimessä Herran,
    Siell' on siunaten Mestari kulkenut kerran.

    Siellä tulkitsi Mestari muinen
    Pyhää oppia elämän,
    Valtakunnasta, pieninpä jossa
    Sijan saava on ylimmän.
    Suurin laulaja suurinta aatetta siellä
    Vielä julisti Golgatan kolkolla tiellä.

    Käyös nuori, sa totisin tunnoin
    Ulos työhön ja elämään,
    Pyhän Mestarin jälkiä seuraa
    Hän ne leimasi verellään.
    Itses unhoita, heikkojen kuormia kanna,
    Tue, lohduta, kieltäy ja anteheks anna!

    Mitä povesi puhtainta tuntee,
    Sit' on Herrakin tuntenut;
    Mitä aatteli korkeinta mieles,
    Sit' on Herrakin aatellut.
    Ijankaikkinen rakkaus rintahas sulje,
    Hämärästä sa valohon voittaen kulje!

    Kerran kuu sekä aurinko sammuu,
    Luomakunnass' on mustin yö,
    Mailma hukkuu ja taivahat sortuu --
    Mut ei Kristuksen huku työ.
    Syntyy uusia taivaita, uusia maita --
    Niihin johtavi sieluja tie tuo kaita.

    Kaunis seisovi temppeli Herran
    Valoloistossa auringon,
    Yli kuulean alttariristin
    Lehdet kiertävi kasviston.
    Ja niin kauaksi kaikuvi valtava virsi,
    Sitä kuullessa sulavi sydänten kirsi.

    Vakamielisnä nuorukaisparvi
    Ompi ääressä alttarin,
    Ijankaikkisen kasvojen eessä
    Valan vannovi kallihin. --
    Pyhä hujaus vienosti mielihin hiipi,
    On kuin koskisi nuoria Jumalan siipi.



Vainajain päivänä.


    On päivä vainajain.
    Oi nukkujia Herra siunatkoon,
    Hän siunatkoon myös valvojia meitä! --
    Käy kanssain äänetöinten kartanoon,
    Käy maahan hiljaiseen,
    Ja arkihuoles hetkiseksi heitä.

    Tääll' on niin rauhaisaa.
    Vain tuuli latvoissa se huminoi,
    Ja keltalehdet kattaa kummut kultaan.
    Maan lapsen lehteen verrata myös voi.
    Noin lailla lehden myös
    Hän vaipuu elon lyhven jälkeen multaan.

    Mut elon mimmoisen? --
    Jo aikain aamusta siin' ollut on
    Niin paljon murhetta ja pettymystä.
    Tiepuoleen usein vaipuu voimaton,
    Ja tylyys rehoittaa
    Ja sorto laulaa väärän ylistystä.

    Yks ainut, ainut vaan
    On pyhä ollut päällä laajan maan,
    Mut Hän se ainut oli armollinen.
    Hänellä nim' on rauhan ruhtinaan,
    Ja veljen rakkaus
    Povessa Hällä oli taivahinen.

    Siks yksin Hänellä
    On oikeus ja valta tuomita
    Maan eksyviä lapsosia meitä.
    Hän näkee syyt, Hän katsoo aikeita,
    Ja kaikki ymmärtäin
    Hän harhaan käynyttä ei luotaan heitä.

    Tääll' alla kumpujen
    Niin monta siunattua nukahtaa,
    Ja monta, joist' ei paljon hyvää muista.
    Mut armoos, Herra, uskoa ne saa,
    Sa näet syvempään,
    Ikuiseen tuskaan Sin' et heitä suista.

    On päivä vainajain.
    Oi nukkuneita Herra siunatkoon,
    Hän siunatkoon myös valvojia meitä!
    Me ihmislapset kalman kartanoon,
    Asuntoon hiljaiseen,
    Tulemme kaikki elon eri teitä.



Uskovaiset.


    Uskovaiset usein valittavat:
    "Mailm' on paha sekä syntinen.
    Erillään on elettävä siitä,
    Ett'ei koituis hukka sielullen."

    Näin he valittaa, mut minä mietin:
    Mailmakin on Luojan laatima;
    Toinen puu on suora, toinen käyrä,
    Oma kauneus on kummalla.

    Toinen vuor' on jyrkkä, toinen luisu,
    Harja kummankin on pilviin päin;
    Toinen virta vuolas, toinen tyyni,
    Kumpikin käy mereen vierähtäin.

    Ihmisetkin ovat monenlaiset
    Muodoltansa että lahjoiltansa.
    Kaikkein kehnoimmallakin myös sentään
    Jotakin on hyvää povessaan.

    Oi niin kaunis ompi Luojan taivas
    Ja niin kaunis ompi Luojan maa.
    Pahan rinnalla on paljon hyvää,
    Paljon ylvästä ja ihanaa.

    Siks' en mailmaa kuohuavaa kammo,
    Siell' on taistoa ja elämää;
    Miss' ei luulis, piilee puhtahinta,
    Helohelmi ilmi välkähtää.



Enkeli.


    Jumalan kaunis
    Ja kirkas enkel'
    Pois paratiisista lennähti.
    Ja alas maahan
    Luo ihmislasten
    Halk' avaruuden hän ennähti.

    Ei kauan siitä
    Viel' ollut aikaa,
    Kun oli enkeli lapsi maan.
    Kun maiset riemut
    Ja surut, tuskat
    Ja vastariidat ol' osanaan.

    Hän maasta kanssaan
    Vei kysymyksen,
    Mi vielä vastinta vailla on.
    Autuuden maassa
    Hän sitä etsii
    Yhtyissä enkelikuorohon.

    Ja kun ei löydä,
    Käy murheiseksi
    Hän ihanuudessa Eedenin.
    Mut taivaan Herra
    Hymyillen viittaa
    Ja kutsuu luoksensa enkelin.

    "Sa valkosiivin
    Nyt maahan lennä,
    Käy kautta maiden ja mannerten.
    Kun enkel'-silmin
    Elämää katsot
    Saat kysymykseesi vastimen."

    Ja siksi kaunis
    Ja kirkas enkel'
    Pois paratiisista lennähti.
    Siks' alas maahan
    Luo ihmislasten
    Halk' avaruuden hän ennähti.

    Ja näki kaikki
    Nuo monet sadat
    Miljoonat maailman ihmiset.
    Ja näki myöskin
    Yksilön kunkin,
    Sen ilot, surut ja kyynelet.

    Niin pien' ol' ilo
    Suruhun nähden
    Kuin kyynel aaltohon verraten.
    Ol' yksilökin
    Miljooniin nähden
    Kuin lehti metsähän suurehen.

    Mut sama silmä
    Se valvoi heitä
    Ja sama tahto se hallitsi.
    Ja sama Isä
    Ylhäinen heille
    Hän ilon soi sekä surunki.

    Ja kaikki, kaikki
    Ne toimi, hyöri,
    Rakasti, toivoi ja taisteli.
    Näk' enkel', kuinka
    Sai hyvyys voiton
    Ja totuus toimia leimasi.

    Ja vastariidat
    Nuo ihmiselon
    Ne sulosointuhun sulivat
    Ja enkel' riemuin
    Hän katsoi, kuinka
    Toteentuu aattehet korkeat.

    Niin monen monta
    Jaloa sortui
    Totuuden puolesta taistellen.
    Mut totuus voitti
    Ja kyynelissä
    Kiils' silmät enkelin ylhäisen.

    Ja maasta ylös
    Pois enkel' liiti
    Ikuiseen ilohon Eedenin.
    Kun elkel'-silmin
    Elämää katsoo
    Käy selväks tarkoitus korke'in.