E-text prepared by Tapio Riikonen



RUNOPISAREITA

Kirj.

LAURI SOINI





Helsingissä,
Kustannusosakeyhtiö Otava,
1895.




SISÄLLYS:

Pisareita.
Ylös!
Vala isänmaalle.
Kuni tammi tarhalatva.
Suomen tulevaisuus.
Suoraan vaan!
Ennen ja nyt.
Oisko isäin henki tuo?
Miks' on maassa kärsimystä?
Vuoden päättyessä.
Ahkeroi!
Sunnuntaina.
Lemmetön liitto.
Vanha mieronmies.
Kotona jos olla vois!
Mä en voi olla siellä.
Taaton neuvo.
Satakieli.
Kuusikossa.
Hehku, rinta!
Riehu, myrskytuuli!
Kevään oikkuja.
Keväiset jäät.
Yliopiston kirjastossa.
Vapaus voittaa!
Se lienteytyy.
Kuusi ja koivu.
Eestäs löydät.
Kyyhkyselle.
Tie ja tähti.
Hyvä siemen.
Kahdenlaisia kuulioita.
Kaksin.
Lemmen terhenissä.
Oon kuni hurja oronen.
Kallein omaisuus.
Uusi kotimme.
Jos tahdot, impi vain.
Hienottarelle.
Udutar.
Petetty.
Muistolaulu.
Tulen tienoolla.
Tuolla minun mielitietty.
Kuin orjanruusu.
Epätietoinen.
Monihyväinen.
Kypsyä saa pellon vilja.
Ihme.




Pisareita.


    Salomaalla sammalesta
    Henki tuores henkäeli,
    Utu untelo yleni
    Kevätpäivän paistaessa.

    Utu tuores tuoksahteli
    Pyrkien yhä ylemmä;
    Läksi pilvyenä piennä
    Ilmankantta kaartamahan.

    Pirskutteli pilvi pieni
    Tullut synkältä salolta
    Pienosia pisareita,
    Vihmeheisiä vetosen.

    Pienosista pisareista
    Toiset lehdille lehahti,
    Kuhahteli kukkasille,
    Niillä hetken heiluellen
    Lailla helmen hopeaisen,
    Kunnes idän irju viima
    Kukan nuppua nujersi,
    Vartta väänteli väkisten,
    Puotti pienosen pisaran,
    Uuvutteli unholahan.

    Pisareista pienosista
    Toiset tulla tuiskahteli
    Läikkyville lainehille,
    Selän siintävän vesille,
    Sinne peittyen peräti.
    Toiset tuulen työntäminä
    Vaapsahtivat vuoristolle,
    Siellä uupuivat ijäksi.
    Kovan kallion kolohon.

    Mutta muutamat putosi
    Kostukkeeksi kynnöksille,
    Vainioille vihrehille,
    Niittylöille nääntyville.

    Jospa joutuisi jokainen
    Pienen pienikin pisara
    Kostukkeeksi kynnökselle,
    Kylvetylle kunnakselle! --
    Silloin siintävä, sorea
    Kukka kaunis kasuaisi,
    Vilja viihtyisi vihanta
    Suomen suurilla saloilla,
    Syänmailla synkeillä.




Ylös!


    Korvessa kulkee eellehen pienoinen joukkokunta,
    Sen tiellä murrokoita on ja kylmää talvilunta.
    On vanhuksia joukossa ja kansaa myöskin nuorta,
    He pyrkii korven reunalle korkeeta kohden vuorta.

    On monta vaaraa, vastusta ja paljon seisokkeita,
    Mont' kertaa ollaan eksyä ja tehdään polvekkeita,
    Vaan eellä miehet viisaimmat ne oikeahan johtaa,
    Lyö jälkijoukko merkkiä ja viitat ylös nostaa.

    Niin kulkee joukko vitkalleen tietöntä taipaletta,
    Uus ura aukee kansalle vaeltaa vastuksetta.
    Mut monta uupuu korpehen kun voimat hervahtaapi
    Ja korven synkän kätköhön nuot raukat jäädä saapi.

    Mut urhot vahvat vitkalleen lähestyy korven laitaa
    Ja vihdoin läpi lehvien he aukon nähdä taitaa.
    Ja tuota kohden uljaasti nyt joukko asteleepi
    Ja matkan määrän löydöltä jo rinnat riemuitseepi.

    Niin päästään korven reunalle ja siihen joukko jääpi
    Ja helpotuksen huokauksen nyt urhot hengähtääpi.
    Siin' henki tuores, vienonen tuoksuupi sammalesta
    Ja hienon hieno tuulonen henkäilee luotehesta.

    Ja maahan päälle sammalen nyt miehet istahtaapi,
    Nyt heiltä raajat raukenee, uupuupi, uinahtaapi.
    Mut maasta usvaa henkäilee mieslauman tienohilla
    Ja peittää urhot uinuvat pehmeillä untuvilla.

    Niin siinä joukko pienonen rauhassa uinuaapi
    Ja matkapuuhat mielestään se siinä unhottaapi. --
    Mut vihdoin joukko nuorien jo nousee valvehille
    Ja rohkein heistä huudahtaa miehille nukkuville:

    "Jo ylös, joukko, joutukaa, matkalle lähtekäämme,
    Ei olla vielä perillä, vaan sinne pyrkikäämme!
    Vain hiukan päivä pilkistää meill' usvan katvehessa,
    Mut nähdä me sen tahdomme täydessä loistehessa!

    Siis joutukaatte! Ylöspäin yks'voimin rynnätkäämme,
    Siell' usvain yläpuolella varmasti kerran näämme
    Me puolenpäivän päivyen, sen tosiloistavuuden,
    Siell' vapaavallan löydämme, maan ihanaisen uuden!"

    Vaan vakaamielet vanhukset kyljelleen käännähtääpi,
    Yks'mielisesti yhteissuin nuorille äännähtääpi:
    "Pois lähdön touhu heittäkää, unelle uupukaatte,
    Te huudollanne huimalla pois rauhan meiltä saatte!

    Tuo turhaa on kun vuorelle luulette pääsevänne,
    On vuoren rinta louhuinen, siell' murtuu elämänne.
    Te täällä meidän tavalla rauhassa nukkukaatte
    Ja tähän korven reunalle uus pelto perkakaatte!"

    Niin lausuu joukko vanhojen ja paikallensa jääpi,
    Mut nuorten joukko intoisa vain ylös rynnistääpi --
    Ja ilma seestyy yhtenään kun tullaan ylemmäksi
    Ja päivänterä lämmittää jo ilman lempeemmäksi.

    Ja halki usvan ylemmäs tuo joukko aina saapi,
    On eellä pojat uljaimmat, ne siellä huudahtaapi:
    "Vain ylös, ylös rynnätkää, usvien yläpuolla
    On ilma raitis, puhtonen ja toivonmaa on tuolla!"

                                         1895.




Vala isänmaalle.


    Kotilahden rantamalla
    Kalliolla korkealla
    Istuskelen aateskellen,
    Isänmaata ihaellen.

    Suomen luonnon suloisuutta,
    Suvi-illan ihanuutta
    Silmäillessä siintäville
    Kiitää aatos taivahille.

    Sydämeni syttyväksi
    Tunnen tulenkipinäksi,
    Kotilehdon koivahille
    Noin ma kuiskin kuuluville:

    Sulle, sulle ainoalle,
    Kotimaalle rakkahalle,
    Elontyöni annan sulle
    Jos on voimaa suotu mulle!

    Armas maani, vapauttasi,
    Kunniaasi, lakiasi
    Töin ja toimin puollustella
    Tahdon aina miehuudella.

    Armas kansa, vannon sulle,
    Onnesi on onni mulle!
    Herravallan salonlasta
    Soisin la'ata sortamasta!

    Niin mä kuiskin koivahille,
    Kallioille kivisille;
    Nyt sen taasen kuuluville
    Huudan taistoveljyille.

                     1895.




Kuni tammi tarhalatva.


    Niin on kansa kalevainen
    Kuni tammi tarhalatva,
    Jäykkä oksainen, jykevä.

    Paljon tammi tarvitseepi
    Paistetta keväisen päivän
    Ennen kuin se ennättääpi
    Lehvät lehtihin pukea --
    Kauvan tammi tarvitseepi
    Harmajan halata hallan
    Ennen kuin se hellittyypi,
    Luopi maahan lehtyensä.

    Kauvan kansa kammoaapi
    Ulkomaista mahtavuutta --
    Kauvan taasen tallentaapi
    Mihin kerran mielistyypi:
    Niin on kansa kalevainen
    Kuni tammi tarhalatva,
    Jäykkäoksainen, jykevä.

                     1894.




Suomen tulevaisuus.


    Oi josko vuotta tuhannen
    Tuntisi tulevaista,
    Ja koko ajan seuraten
    Sukua suomalaista
    Kun eläisi, niin tietohon
    Sais synnyinmaansa kohtalon!

    Tää maamme onko armahin
    Sallittu sortuvaksi,
    Miehemme hurmevirtoihin
    Johdettu joutuvaksi;
    Vai saammeko me orjana
    Vain vaijeta ja -- vaipua?

    Vai onko sankarmainehin
    Maa isäin mahtavaksi
    Nouseva, lipuin liehuvin
    Vapautta nauttivaksi --
    Ja onko Suomen soittokin
    Taas soipa äänin sointuvin?

    Niin on jos valon virrallen
    Sen kansa kiiruhtaapi
    Ja kansan lapsi jokainen
    Kyllikseen juoda saapi
    Totuuden kultamaljasta --
    Maa uljas toipuu Suomesta!

                         1893.




Suoraan vaan!


    Kuin vanha, väärä kiertotie
    On jääpä hylkyriksi,
    Kun oikaisahan uusi vie,
    Käy suunnat selvemmiksi --
    Niin nuori Suomi kulkekoon
    Vain suoraan, salvat ratkokoon
    Se miesnä, ryhdikkäästi!

    Niin -- vanha polku rauhaisaa
    Ois käydä kaartamalla,
    Mut elon taiston mellakkaa
    Vain onkin maailmalla.
    Jos tarvis on, niin taistellaan,
    Siis, nuori Suomi, suoraan vaan
    Kuin tulta oisi alla!

    Sen nuorten joukko muistakoon,
    Ett'eipä uinumalla
    Uus ura aukee murrokkoon,
    Mut työllä toimekkaalla.
    Ei säikähtää saa vuortakaan
    Jos mielinemme voittamaan --
    Siis -- suoraan ilomiellä!

    Jos pelottaa yö hirmuillaan,
    Se on vain oma syymme;
    Jos tosi-innoin taistellaan,
    Ei joudu hukkaan työmme.
    Uus aika luo jo valoaan --
    Siis, nuori Suomi, suoraan vaan!
    Pois kannot tieltä lyömme!

                            1894.




Ennen ja nyt.


    Seutua monta maastamme,
    Saloista, saaristoista,
    Muistoisaa löytyy kansamme
    Tuimista taisteloista.
    Ois paljon niitä laskien,
    Nyt käyn mä Kärnäkoskellen.

    Niin synkkä muuri seisoopi
    Nyt muistonamme siellä,
    On moni urho kansani
    Siell' kuollut ilomiellä.
    He meidän eestä kuolivat,
    Nuo rauniot sen kertovat.

    Pien puro juoksee rauhassa
    Pensaitten katvehessa,
    Se tuimemmassa vauhdissa
    On isäin hurmehessa
    Virrannut miekkain huiskaissa
    Ja surmanuolten tuiskaissa.

    Kauniina kukkii seutu nyt,
    Lehdistö lemuaapi,
    Pensaat on puron peittänyt,
    Siivekkäät sirkuttaapi, --
    Nyt luonto juhlii, leikkii vaan,
    Kuin totta ei ois ollutkaan.

    Mut urhotkin nuo rauhassa,
    Miekkoiset miehet maamme
    Jo nauttii rauhaa haudassa,
    Me, me nyt vuoron saamme;
    Mut pois me miekat hyljätään
    Ja valonvoimin rynnätään.

                Kärnäkoskella 1892.




Oisko isäin henki tuo?


    Kauvaksi aatos harhailee
    Luontoa katsellessa.
    Mi sulohämy leijailee
    Kesällä lehdikossa!
    Kuin täyteläistä, tenhoisaa,
    Kuin vienoa, kuin utuisaa,
    Kuin pyhää, kuinka eloisaa
    On luonto kaikkialla! --
    Ois, oisko isäin henki tuo
    Mi tuoksuellen tulee luo?

    Niin, ehkä sielut isäimme
    Liitelee luonnossamme,
    Katsellen kuinka kansamme
    Nyt kestää vaivoissamme.
    Ja sikspä onni Suomessa
    Ain kartuu vain, kun ilmassa
    On isäin henki elossa
    Turvana toimissamme. --
    On, on se isäin henki tuo
    Mi tuoksuellen tulee luo.

                     1893.




Miks' on maassa kärsimystä?


    Miks' on maassa kärsimystä?
    Oishan onni suotuisampi?
    Miks' on yötä olemassa,
    Oishan päivä ihanampi?
    Miks' on suotu sorrantata,
    Saishan vallita vapaus? --

    Siks' on maassa kärsimystä
    Kuni huolen huntusitta
    Arvoton ois onni meille.
    Siks' on yökin olemassa
    Kuni ilman yöhyettä
    Ei ois päivyen valoa.
    Siks' on suotu sorrantata,
    Että vois vallita vapaus
    Kahlehitten katkettua.

                      1895.




Vuoden päättyessä.


    Taasen uutimensa sulki
    Mennyt vuosi vaiheineen,
    Ajanmeren aalto kulki
    Valkamalle vaahtoineen;
    Aate kahlehia vailla
    Ei vain liiku aallon lailla --
    Milloin, milloin liikkuukaan!

    Moni laiva lainehilta
    Laski elon rantahan,
    Eksytteli elonilta
    Monta haudan helmahan;
    Rahavalta vaisealle
    Ei vain murru mullan alle --
    Milloin, milloin murtuukaan!

    Ajan virta aaltoaapi,
    Vuodet viepi vauhdillaan,
    Vuoroin surut, riemut saapi
    Ihmisrinnat kuohumaan;
    Hengenvalta vapauttahan
    Ei vain pääse nauttimahan --
    Milloin, milloin päässeekään!

                           1895.




Ahkeroi!


    Jos huolen hyrskyt purteesi
    Rajuna aaltoaapi,
    Jos pyrintösi, toiveesi
    Vastukset vaimentaapi --
    Et varmaan _ahkeroi?_

    Jos toivot viljan vihreän
    Sa maasta nousevaksi
    Niin kuoki, kynnä yhtenään,
    Maa kaiva kuohkeaksi --
    Ja aina _ahkeroi!_

    Jos taidon, jospa kunnian
    Sa toivot voittavasi,
    Jos tahdot tunnon puhtahan
    Säilyttää rinnassasi --
    Niin aina _ahkeroi!_

    Jos tyynen rannan saavuttaa
    Sa tahdot maailmassa
    Ja tosi-onnen omistaa
    Elossa tulevassa --
    Niin sinne _ahkeroi!_

                  1895.




Sunnuntaina.


    On vienontyyni aamu sunnuntain,
    Niin hiljaksehen luonto uinuu vain,
    Niin hiljaa taas on pinta lahtosen,
    Kun pois jo souti kirkkovenhonen.

    Lahdesta taasen lähtee venhonen
    Niin hiljaan edelleen vain liukuen.
    Ei kirkolle näy vievän venhon tie,
    Se saarehen vain salmen suussa vie.

    Mies tupaan venhostaan käy suruinen,
    On jossa joukko koolla pienoinen;
    Siell' veli veljelleen suo surujaan
    Ja painavia syntitaakkojaan.

    Siell' veli veljyttänsä lohduttaa
    Ja heikon uskoo vahvat vahvistaa,
    Siell' jokainen on yhdenvertainen
    Ja rauhan henki täyttää huonehen.

    Saaresta lähtee pieni venhonen
    Niin vinhakasti eespäin kiitäen.
    Mies jäntevästi soutaa airoillaan,
    On taivaan loiste hällä poskillaan.

                               1894.




Lemmetön liitto.


    On päivän pitkän pääksytysten
    Mies korven kanssa taistellut,
    On sinne maahan vieretysten
    Lehväiset kuuset rauvennut.
    Kun illan hämy kuusikossa
    Vihreiset lehvät tummentaa,
    Mies kotiin kirves kainalossa
    Jo uupuneena astahtaa.

    Siell' kodin pienen kynnyksellä
    Jo vaimo vastaan kiiruhtaa,
    Vaan eipä lemmen silmäyksellä
    Hän miestään tahdo armastaa;
    Mut uhkuu rinta katkeruutta
    Ja tulta säihkyy silmistään,
    Soi ääni vihan vimmakkuutta
    Kun tyhjentää hän sydäntään.

    "Sun kuka käski taaton luota
    Minua tulla narraamaan
    Ja tänne hökkeliisi tuoda
    Puutteessa aina huokaamaan?"
    Kun kaikk' on "huolet" huovennettu,
    Noin päättyy saarnat katkerat,
    Vaan silmäin hehku sammutettu
    Ei oo, eik' katseet raivoisat.

    Mies allapäin on, minkäänmoista
    Ei ääntä päästä huuliltaan,
    On rinta täysi kai helmoista,
    Hän hiljaa huokaa huolissaan.
    Aamulla työhön kaihoissansa
    Hän astuu eestä perehen,
    Taas siellä huolet rinnastansa
    Pois kukkuu korven käkönen.

                         1894.




Vanha mieronmies.


    Penkin päässä istuissahan
    Mieronmiehen miettehet
    Luisuu lapsuusmuistoissahan,
    Kuvat sieltä kaunoiset
    Sielun silmään kuvastaapi, --
    Uni silloin voiton saapi.

    Vanhus nukkuu, unissahan
    Elää ajat armahimmat:
    Hän on lapsuuskodissahan,
    Siellä siskot, vanhemmat
    Häntä hellii lempiellen,
    Hänkin laulaa riemuellen.

    Unikuvat nuoruutehen
    Sielun siivittelevät,
    Kera neidon armahaisen
    Kukkatietä kiitävät...
    Mutta -- neidon kaunokaisen
    Viepi tuoni, ihanaisen!

    Tuosta vanhus tuskissahan
    Havahtuupi unestaan,
    Hetken on hän iloissahan,
    Tuska kun ol' unta vaan...
    Mutta -- elo synkempihän
    Oli hällä ilmissähän!

                     1895.




Kotona jos olla vois!


    Pien mökki luona kuusien
    Vain lemmitty on mulla.
    Ain muistan korven vilpoisen,
    Sen humun, hengen tuorehen;
    Sinn' syämen halaa tulla.
    Kuin muinen siellä huiskisin
    Ja kuusten virttä kuulisin.

    Ma muistan lehdon raikkahan
    Lehdillä liehuvilla
    Ja muistan lahden rauhaisan,
    Sen pinnan vienon loiskinnan
    Ja ruohot rantamilla --
    Jos siellä aina olla vois,
    Se suurin onni mulle ois!

    Ma muistan tuvan pienosen,
    Sen lämmön leppoisimman
    Ja äidin helman hellän sen
    Ma muistan aina lämpösen
    Ja katseen rakkahimman --
    Oi, onni mulle nytkin ois
    Jos äidin laulu korviin sois!

    Jäi kotiin onni, kärsimään
    Mun täytyi maailmalle;
    On kaiho karvas matkassain,
    Mut muistot lohdutuksenaan
    Ne seuraa kaikkialle --
    Siis rintain huokaa: onni ois,
    Oi, kotona jos olla vois!

                        1893.




Mä en voi olla siellä.


    Läpi elontieni sielussain
    Yks' kuva armas säilyy,
    Se surussain ja riemussain
    Vain arvokkainna päilyy.
    Lapsuuden koti pieni on
    Tuo kuva unhottumaton --
    Vaan voi en olla siellä.

    Mä lasna siellä uinailin
    Unelmat herttaisimmat,
    Pelloista kodin perkkailin
    Vainiot vihannimmat.
    Mä siellä tunsin tuntehet
    Niin viattomat, vienoiset --
    Vaan voi en olla siellä.

    Mun yltyi sielu isoomaan
    Tiedonpuun omenoita,
    Epäillä alkoi toiveitaan
    Ja utu-unelmoita;
    Aatteita alkoi etsimään,
    Totuuden tielle pyrkimään,
    Sai ihanteensa siellä.

    Vaan vanha taatto kauhistui
    Mun koiton "kiihkoiluista".
    "Tuo poika", lausui, "hullaantui,
    Ei _leipää_ tule nuista".
    Hän tiedon kielsi kerrassaan,
    Kuin seinä seisoi kiellossaan. --
    Siks' voi en olla siellä.

    Me kauvan, kauvan taisteltiin,
    Hän seisoi horjumatta;
    Kun vihdoin viimein vaijettiin
    Jäi kumpii kaatumatta.
    Mä väistyin, elän aatteillen',
    Hän elää leivän etehen --
    Siks' voi en olla siellä.

                      1895.




Taatom neuvo,


    Niin hiljaa illan henki soi,
    Se vaivojansa vaikeroi,
    Huokailee huoliansa.

    Tuo utuvirsi ikuinen,
    Tuttuni sulosointuinen
    Taas uus on -- uudestansa.

    Se soittaa rintaan mennehen
    Niin pyhän muiston muinaisen
    Taattoni tanhuilta. --

    Se oli ilta sunnuntain,
    Ma istuskelin kaihoissain
    Rannoilla kotosilla.

    Mun oli lähtö maailmaan
    Sen kiertoteitä kulkemaan,
    Siks' kaihostui mun rinta.

    Niin siinä tunnin, toisenkin
    Ma istuin. -- Vanhan taatonkin
    Näin luoksein tulevaksi.

    Hän hiljaa astui, arvellen,
    Kuin takaperin aikoen,
    Vaan tuli luokse asti.

    Hän lausui -- ääni hiljalleen
    Värähti, kuulin selvälleen --
    Hän lausui lauhkeasti:

    "No, miltä tuntuu; erota
    Pois pienen kodin suojasta
    Laajoille aavikoille?" --

    "Tok' oisin täällä mielelläni,
    Jos ei ois pakko lähteäin
    Maailman matkateille."

    Niin virkin, katseen vanhukseen
    Loin, näinpä suuren kyyneleen
    Poskella ryppyisellä.

    Kuin kaunihilta näyttikään
    Tuo vanhus sarkaliivissään
    Ja kyynel poskuella!

    Niin hiljaa huokui kuusonen
    Suruista virttä laulellen --
    Ja taatto lausui mulle:

    "Oot nuori, tahdot maailmaan
    Sen kuohukoita tuntemaan,
    En siitä sua moiti.

    Niin, koita, poika, koita vaan!
    On _tietää_ hyvä hyrskyt maan,
    Kun ei vaan niihin sorru."

    Niin lausui hän ja maailmaan
    Mä läksin sitten matkaamaan
    Pois taattovanhan luota.

    Ma jouduin elon kuohuihin,
    Tuon illan pian unhotin,
    Purjehdin karikossa.

    Vaan nyt ma taaton kyyneleen
    Ja neuvon muistan uudelleen,
    Nyt vasta vaaluvoissa.

    Mi onni oisi ollutkaan,
    Jos unhottanut milloinkaan,
    Sit' ois en aavikoissa!

                     1893.




Satakieli.

("Lastuja" luettuani.)


    Kukkalaakson laitamalla,
    Leppoisassa lehdikössä
    Liverteli lintu pieni,
    Satakieli kaunokainen.

    Koko luonnon laulukunta
    Silloin ääntänsä alensi,
    Kuulostellen kummastellen
    Soittajata sulosuista,
    Jonka helkyntä heleä,
    Virsi vieno vieryellen
    Yli lehtojen levisi.

    Hetken helkyteltyänsä
    Tuo on soittaja sorea
    Lehahtihe lentämähän,
    Kohden pilviä kohosi.

    Miksi soittaja sorea
    Kohden pilviä kohosi,
    Kohosiko kuullaksensa
    Enkel-laulua iloista
    Taaton luota taivahasta?

    Siksi soittaja sorea
    Kohden pilviä kohosi:
    Sieltä silmäelläksensä
    Kansan suuria suruja,
    Syänten piirtoja syviä.

    Sitten tuolta tultuansa
    Lintu lemmestä liversi,

    Soitti syntyjä syviä,
    Ilmoitteli ihmehiä;
    Soitti suurille _sopua_,
    _Vapautta_ vangituille,
    _Totta_ soitti säikkymättä.

                        1895.




Kuusikossa.


    Mä päivän mailleen vaipuessa
    Jo auran jätän kädestäin
    Ja kotikorven katvehessa
    Ma istun rauha syämessäin.

    Vienosti kuuset huokaileepi,
    Hiljalleen illan henki soi;
    Tuo sävel kaikui sydämeeni
    Ja soinnun heikon siellä loi.

    Mun sydän silloin soitteleepi
    Äänettä kaihosointujaan,
    Vaan vihdoin rintan' aukeneepi
    Ja ääneen laulaa tunteitaan.

    Niin hiljaa laulaa virsiänsä
    Mun ääni heikko, soinnuton
    Ja kuuset soittaa lehviänsä
    Mun mukaan heikon laulelon.

    Jos sattuis laulelmista noista
    Yli korven kaiku kuulumaan,
    Niit' ellös moiti, kuusikoista
    Ei taide-soinnut kaijukaan.

                           1894.




Hehku, rinta!


    Miksi, miksi nuori rinta
    Raivoelet rauhatonna,
    Miksi rauhan riistät multa,
    Yöllä karkotat unosen?

    Toiset tuolla surutonna,
    Huoletonna huiskehtiipi;
    Mun sydän sälähteleepi,
    Rinta tuikkaapi tulessa.

    Riehuele vain mun rinta
    Hehkuele hersymättä,
    Hehku tulta, innostusta,
    Tarmokkuutta, urhoutta!

    Hehku, rinta, riutumatta
    Riehu pitkin päivyeitä!
    Mun on onni ollakseni
    Tunnetulten tulviessa.

    Jos sä tyynnyt jollonkullon,
    Tyynny aivan ainiaaksi.
    Mieluisampi mullan alla
    Maata on kun maailmalla.

                     18/3 1895.




Riehu, myrskytuuli!


    Taas tuisku tuima tuivertaapi
    Ja talvimyrsky myllertää
    Ja lumipilvet pelmuaapi
    Ja kylmä viima viheltää.

    Ma kurja, kolkko ihmislapsi
    Taas elämään nyt innostun,
    Taas tunnen rinnan toivovaksi
    Mä pyörteheisiin taistelun.

    Vaikk' äsken päivän paistaessa
    Ma hautaan tunsin toivovain,
    Nyt lumituiskun huiskaessa
    Mä elää, elää tahdon vain.

    Siis riehu, myrskytuuli tuima,
    Sa riehu, mylvi yhtenään!
    Myrskyittä, taisteloitta huima
    Mä elää en voi ensinkään.

                      22/3 1895.




Kevään oikkuja.


    Taas koittaa kevät, hyisen hallan
    Pois lämmin päivä hiuvottaa,
    Ja talven kylmän hirmuvallan
    Pois suven tuuli karkottaa.

    Mut -- kevätpäivät ihanimmat
    Saa saastaa ensin ilmoillen;
    Saa kaikki kätköt likaisimmat
    Se nähtäväksi ihmisen.

    Vaan kunhan päivä paistaneeksi
    Saa maahan hieman kauvemmin,
    Niin likaan tuohon nousseheksi
    Saa nurmivaippa vihrehin.

                       29/3 1895.




Keväiset jäät.


    Kuullos, ystävä, kevähän jäille
    Onpi mennä sun vaarallinen;
    Jäinen vaippa vois murtua rikki,
    Omaks jäisit sä aaltosien.

    Ellös konsana siihen sa luota,
    Jospa talvella kestikin jää.
    Se jo kehnoni, kun sitä murtaa
    Kevätpaiste ja lauhea sää.

    Ulapalle jos on sulla into,
    Säre tieltäsi pettävät jäät;
    Oman purtesi turvin sa aallot
    Sitten purjehdi vaahtoovapäät! --

    Ellös aattehen aalloissa myöskään
    Kulje vanhoja siltoja vaan;
    Koko sielusi tarmolla syöksy
    _Itse_ solmuja aukasemaan!

                         1/4 1895.




Yliopiston kirjastossa.


    Mä tänne hairahduin ja oikein en
    Mä tiedä, missä taasen lienenkään.
    Niin outo tunne mulle rintahan
    Nyt hiljallehen alkaa elpymään.

    Niin tuntuu ilma lumoovaiselta
    Kuin vienon vieno henki taivainen
    Tääll' hiljaa liihoitellen asustais. --
    Tää taivaan etusuoja lienekin?

    Kun nään nuo holvimuurit muhkeat
    Ja suurensuuret tiedonlähtehet,
    Ma salon lapsi tyyten peljästyn
    Ja toivon kauvas täältä pääseväin.

    Vaan kun mä aijon sitten lähtemään
    Niin jäädä tekee mieli kuitenkin. --
    Ken pois nyt pyrkisikään taivaastaan,
    Kun oven löytäisin vain salihin!

                             13/4 1895.




Vapaus voittaa!


    Jäykästi uhkaa seistä jää
    Ja murtuissansa temmeltää,
    Mut paiste kevätpäivyen
    Tuo aaltosille vapauden!

    Vaikk' pimeyden kahlehet
    Tahtookin hyytää sydämet,
    Niin työ ja taisto pelvoton
    Vapauden viepi voittohon!

                       1894.




Se lienteytyy.


    Niin paksu pilvi nousee metsän takaa.
    Se peloittaa,
    Se ennustaa
    Satehen maille pian vihmovan.
    Vaan kun on noussut ylös ilmahan,
    Se lienteytyy,
    Se hämärtyy
    Ja pisaretta tuskin maahan sataa. --
    Niin moni täällä ihminen
    Ihmeitä lausuu ilmoillen,
    Vaan kun on aika toimintaan,
    Hän uupuu unten maailmaan.

                       1895.




Kuusi ja koivu.


    Kaks puuta seisoi rintehellä,
    Kuus toinen, koivu rinnallaan.
    Tuo koivu alkoi terhennellä
    Kun kerran istuin juurellaan:

    "Sa kehno kuusi, lehtiäni
    Katsoppas vihrehiä vaan --
    Ja katso noita lehviäsi,
    Ne kauniit ei oo ollenkaan!"

    Ol' hiljaa kuusi, huokaellen
    Vain heilutteli lehviään;
    Hän huokui koivun kopeudellen,
    Kun ylpeillä voi lehdillään.

    Mut tuuli syys ja tuimin tuulin
    Vei koivun lehdet mennessään
    Ja koivun kerran hiljaa kuulin
    Ma huokailevan yksinään:

    "On onnekkaampi mua kuusi
    Kun lehvänsä on suojanaan;
    Mun loistoni vei tuima tuuli,
    Ma turvaa mistä saanenkaan!"

    Ol' hiljaa kuusi, huokaellen
    Vain heilutteli lehviään
    Ja lehviänsä levitellen
    Suojella koitti veljyttään.

                        1894.




"Eestäs löydät."


    Kerran poika pienenlainen
    Päivän metsässä myräsi,
    Heilahteli heinämaalla.
    Ilta tuosta kun tuleepi,
    Poika potrana palaapi,
    Luoksi maammonsa meneepi.
    Tuosta tuon sanoiksi saapi,
    Laskettaapi lausehiksi:

    "Päivän metsässä myräsin,
    Heilahtelin heinämaalla;
    Pitkän pieleksen tekasin,
    Heinäsuovan suurenlaisen."

    Tuosta äitivanha virkki,
    Tuosta virkki, tuon saneli:
    "Eestäs löydät lapsueni
    Mitä jätät jälkehesi."

    Tuota poika tuumaileepi,
    Arvellen ajatteleepi:
    "Kuta tehdä, kuin eleä,
    Kunne suovani sukea,
    Pitkä pielonen veteä,
    Kun se vaivanen viruupi,
    Turma tielleni tuleepi?"

    Poika tuosta toisen päivän
    Vielä metsässä mekasti,
    Heilahteli heinämaalla.
    Illan tullen asteleepi,
    Luoksi maammonsa meneepi.
    Tuosta jo sanoiksi virkki,
    Tuosta laski lausehiksi:

    "Päivän metsässä mekastin,
    Heinäniittyllä humasin.
    Heinäsuovani sytytin,
    Poltin pieleksen poroksi.
    Nyt se vieläkö viruupi
    Turma tielleni tuleepi?"

    Äiti vainen vanha virkki,
    Noinpa virkki, noin pakisi:
    "Eestäs löydät lapsueni
    Mitä jätät jälkehesi."

    Poika parka peljästyypi,
    Hätäellen hämmästyypi;
    Tyystin tuosta tuumaileepi,
    Arvellen ajatteleepi:
    "Kuta tehdä, kuin eleä,
    Kun se vieläkin viruupi,
    Tielle tuhkakin tuleepi?"

    Tuosta kohta kolmannenkin
    Poika päivyen peräsi
    Hiostellen heinämaalla.
    Illan tullen asteleepi,
    Hyvillänsä hyppeleepi,
    Luoksi maammonsa meneepi.
    Naurusuulla nalkuttaapi,
    Laskettaapi lausehiksi:

    "Taaskin metsässä myräsin
    Kesäpäivän pitkänlaisen.
    Tuhkan konttihin kokosin,
    Pikku pussihin peräsin,
    Kannoin kontin kalliolle
    Lahden laajan laitamalla,
    Siitä järvehen siristin,
    Vetosehen vieryttelin.
    Nyt se vieläkö viruisi,
    Tuhka tielleni tulisi,
    Kun sen tuuli tuiskutteli,
    Aallot aavalle ajeli,
    Selvälle selän vedelle,
    Ulapalle aukealle."

    Äiti vain varoen virkki,
    Sanat sattuvat saneli:
    "Eestäs löydät lapsueni
    Mitä jätät jälkehesi. --
    Heinäsuovasi sytytit,
    Poltit pieleksen poroksi;
    Käyös uutta alkamahan,
    Suovoa sukeamahan!"

    "Anna olla, ajan mennä,
    Päähän päivien samota;
    Kaikki tielle se tuleepi
    Minkä tuhmasti tekeepi,
    Minkä toimin toimittaapi."

                     1894.




Kyyhkyselle.


    Kultalintu kyyhkyläinen,
    Lehdon lempeä eläjä,
    Miksi vainen vaikerrellen
    Huokaelet huolissasi
    Lehtoloitten lehviessä,
    Tullessa suven suloisen?

    Tule tänne kyyhkykulta,
    Istu mun olkapäähyelle,
    Kyynäsvarrelle kykähdä,
    Usko mulle huoliasi,
    Kerro kaihosi kovimmat; --
    Mulla myöskin murhe musta
    Sydäntäni synkistääpi,
    Niinpä mulla kuin sinulla
    Kaiho mieltä kaiveleepi. --
    Ehkä oisi armahampi
    Kaksin meidän kaihoella.
    Huolissamme huokaella.

    Tuosta[1] kyyhkynen kyhähti
    Lähimmälle lehväselle,
    Siinä huolensa selitti,
    Laati mulle murehensa:

    "Minä hautelin halulla
    Muinen kymmentä munoa
    Pienosiksi poikasiksi.
    Pyy se pienonen pyrähti
    Leveälle lehväselle
    Luoksi pienosen pesäni;
    Siinä piiskutti pahainen,
    Vihelteli viekotellen,
    Pyysi muutella munia.
    Vailuhia vaihetella.

    Enkös onneton eläjä
    Silloin muutellut munia,
    Vaihetellut vailuhia!
    Sitä itken tuon ikäni,
    Sitä vaivanen valitan:
    Kuni kymmenen munoa
    Kaikki kahtehen katosi!"

                 1894-95.

[1] Kansantarinan mukaan.




Tie ja tähti.


    Syksyn yössä synkimmässä,
    Kuljin kerran kotihin
    Yli aavan nevaniityn
    Varovaisin askelin.

    Mustaa, synkkää ympärillä
    Oli jokapuolellain,
    Usvaa unteloista henki
    Raskahasti rintaham.

    Valo kodin ikkunasta
    Vieri vihdoin silmähäin.
    Siihen silmin tähystellen
    Kiiruhdin mä sinnepäin.

    Sinne katson, jalkoihini
    Katsoa en muistakaan,
    Mutahautaan mustimpahan
    Suistun sormin sorkkimaan.

    Kun mä pääsin pälkähästä
    Taasen maalle marssimaan,
    Aijoin aivan ainaiseksi
    Tuosta tulla tuntemaan:

    Ei oo oikein, määränpäähän
    Yksiten vain katsahtaa,
    Täytyy myöskin tarkastella
    Tietä sinne kulkevaa!

                1894.




Hyvä siemen.


    Maanmies parahimmat
    Siemeneksi viljat
    Jättää puidessaan,
    Kun hän parahimman
    Sadon niistä saavan
    Tietää kootessaan. --

    Sivistyksen siemen
    Myöskin punniskellen
    Kylvettävä ois,
    Ettei ohdakkeita,
    Rikkaruohokkeita
    Toukomaamme tois.

              1894.




Kahdenlaisia kuulioita.


    Kirkossa pappi pauhailee,
    Saarnailee helvetistä
    Ja naiset itkee, huokailee
    Ja uipi kyynelissä.

    Vaan miehet istuu jäykästi,
    Ei murru mieli heiltä,
    Mielessään muistot maalliset
    On kärsimysten teiltä.

    Kun pappi muuttaa aihettaan,
    Taivaasta saarnaileepi,
    Miehetkin silloin innostuu
    Ja rinta lämpeneepi.

                22/3 1895.




Kaksin.


    Ahon aukean rajassa,
    Koivumetsän katvehessa
    Multakummusta kohosi:
    Yksi pienonen petäjä,
    Toinen kauno koivahainen.

    Tuo on pienonen petäjä
    Kohotteli kokkoansa,
    Pientä päätänsä ylensi;
    Niin hän suureksi sukesi,
    Kohottihen korkeaksi.

    Kesän armahan ajalla,
    Suvituulen suudellessa
    Koivu oksansa ojensi,
    Lehdet vehreät levitti
    Kukkana kukoistamahan
    Männyn lehvien lomasta.

    Syksyilman irjuessa
    Tuima tuuli kun kulutti
    Lehdet koivulta komeat,
    Silloin peitteli petäjä
    Leveillä lehvillänsä
    Kaunokaista koivahaista
    Tuiman tuulen suutelulta.

    Tuopa kauno koivahainen,
    Impi vihreä vereltä,
    Vielä vieno vartalolta,
    Kiertelikse, kaartelikse
    Männyn oksien lomitse
    Varren ympäri vakavan.

    Kerran koivikko komea
    Maahan kaikki kaadettihin
    Kuivavaksi kaskoseksi;
    Kaksi puuta kaunokaista,
    Yhtenen yhistynyttä,
    Heitettihin heilumahan
    Tuulen tuuviteltavaksi.

    Kaksi puuta kaunokaista
    Siinä yhdessä yleni
    Sini-ilman siintäville.
    Kerran syksyn tuima tuuli
    Halki haiverti ahoja,
    Tuosta puuhkean petäjän
    Päälle paksusti puhalsi;
    Kaksi puuta kaunokaista
    Tuuli murskaksi muserti,
    Maahan paiskasi pahasti.

    Kaksi puuta kaunokaista
    Kaksin maassa nyt makasi,
    Pahoinakin päivinänsä
    Oksat yhtehen sovitti.

                   1895.




Lemmen terhenissä.


    Mä elon melskehessä haparoin,
    Kuin haparoipi yössä matkamies --
    Ja valon tuikkehesta unelmoin
    Niin heikosta, kuin luopi hiilloslies.

    Niin unelmoin -- ja kolkon tyhjyyden
    Mä silloin tunsin rinta-alhossain
    Ja sinne tänne silmä kaihoten
    Mun katsoi, jotain tunsin kaipaavain.

    Vaan silloin siinti tähti silmähäin
    Katveesta öisten usvain hämärten, --
    Se kirkastuen kiilui tännepäin,
    Kuin päivyt väistyessä yöhyen.

    Mut salomaalla päivyt suvinen
    Kun alkaa korven takaa pilkoittaa,
    Se armas vyhtyy peittoon usvien
    Ja hämärästi maahan ullottaa.

    Niin munkin lemmenaamu terheniin
    Niin hentoisihin velloo tienohon,
    Kuin kuolevaisen taivasunelmiin
    Luo epäusko verhon untelon.

    Sa uuvut ihanaisin impyein
    Mun syämessäni utu-untuviin, --
    Se liekö vasta alku päivyein,
    Vai tyyntyneekin tyyten unelmiin!

    Vaan haihtuupihan usvat huomenen.
    Kun päivä ylemmäksi yllättää
    Ja lämmin hohde niityn nurmehen
    Lempeemmin kuni ennen hellittää.

    Ja siihen luottaen ma uskallan
    Silmältää kohden onnenpäivyttäin.
    Sun, impi, katsees toivon hehkuvan
    Pois usvat unteloiset syämestäin!

                        18/4 1895.




Oon kuni hurja oronen.


    On hurja nuori oronen,
    Oon itse ihan semmoinen.

    Kun orhi tulen valtavan
    Saa nähdä luonaan leimuvan
    Ja hälle savu sieramiin
    Saa karvas tunkeuneeksi, niin
    Hän tulta kohden korskuen
    Kuin tuuli syöksyy pelmuten
    Ja liekin kuumuudestakin
    Hän veisaa viisi tietenkin.

    Mä myöskin lapsi ihmisen
    Kun hehkun lemmenliekkien
    Rintaani tunnen tuikkivan,
    Niin silloin tyyten tulistun
    Ja toivon tulen roihuhun,
    Unhottain koko maailman
    Ja tuiman tulikuoleman.

    On kyllä hurja oronen,
    Vaan itsekin oon semmoinen.

                   13/4 1895.




Kallein omaisuus.


    Niin kallis, impi, mulle on
    Silmäisi rimpi pohjaton,
    Ja äänes sointu vienoinen
    Ja poskeis hehku herttainen
    Ja huultes juoma verraton
    Niin kallis, impi, mulle on --
    Vaan _kallehin_ sun omaisuus
    On tunteittesi puhtoisuus.

                        1894.




Uusi kotimme.


    Sulle armahin asunnon,
    Mökin rauhaisan rakennan
    Taaksi niityn nurmikkoisen,
    Kukkakummun kukkulalle.

    Siellä pienosen pesämme
    Sisustelen sievimmästi,
    Kaunihimmasti kalustan;
    Laitan kolme korkeata
    Isohkoa ikkunata,
    Joista iltojen iloksi
    Tienoita tähystelemme.

    Yhdestä me ikkunasta
    Näämme nurminiittyjämme,
    Vainioita vihreöitä,
    Kukkamaita kaunehia.

    Toisesta me ikkunasta
    Yli lehdon lehtisimmän
    Näämme läikkyvän lahelman,
    Näämme saaria satoja,
    Rauhaisia rannikoita,

    Ikkunasta kolmannesta
    Näämme suuria saloja,
    Kolkoimpia korpimaita,
    Sydänmaita synkeöitä. --
    Vaikka kukkakunnahilla
    Kukkuisimmekin käkenä,
    Totta onnemme ei oisi
    Jos ei tietoa pahasta,
    Huolta huonosta ajasta.

                   1894.




Jos tahdot, impi, vain.


    Me kätösehen käsi painetaan
    Ja kaksitellen käydä aletaan.

    Me rinnan korpitietä astutaan
    Ja maata myöten murrot murretaan.

    Niin hiljalleen me kauvas kuletaan,
    Kun toinen toisehemme turvataan.

    Niin maalle vapauden joudutaan
    Ja muita mukanamme huudetaan!

    Jos tahdot, impi, vain.

                     10/4 1895.




Hienottarelle.


    Sa, impi, päivän paistetta
    Noin miksi karttelet? --
    Jaa -- siks: kun siten muotosi
    Hienoisna varjelet.

    Vaan kuullos! Turha toimi on
    Vain pintaa kiilloittaa
    Jos sydän jäähän jähmettyy
    Ja lunta tallentaa.

    Kasvoilles kesän päivyen
    Suo paistaa esteettä!
    Se pinnan kyllä päivettää
    Vaan syäntä lämmittää.

                   1894.




Udutar.


    Uduttaren usvalinna
    Tuoll' on pilvitarhassaan,
    Sinne höyhenvienosilla
    Purjehdin ma unelmilla,
    Toivon auerhaavehilla
    Uinun hetken helmassaan.

    Udutar mun kukkasilla
    Ummistaapi kokonaan,
    Juovuttaa mun hunajilla,
    Silmät sulkee suudelmilla,
    Sitten usvapurjehilla
    Maahan tuopi tointumaan.

    Liihytellen linnahansa
    Lentää taas hän tanssimaan;
    Soittaa sulosointujansa
    Kultakanteloisellansa,
    Houkuttaa taas soitollansa
    Linnaansa mun toivomaan.

                     1894.




Petetty.


    Hän tuli lailla pilvyen
    Jot' tuuli tutjuttaapi
    Ja loisti lailla päivyen --
    Niin pauloinsa mun saapi.

    Mä lemmin häntä, lempeään
    Hän hetken mulle leikki
    Ja sitten läksi, itkemään
    Mun raukan tänne heitti.

    Mun sydän itkee kaihoissaan
    Ja rinta raukka riutuu,
    Mun toivo hänen tulostaan
    Vain vähemmäksi hiutuu.

    Jos sattuiskin hän tulemaan,
    Ei löytäis neitoansa,
    Vaan äidin heikon, kalvakkaan,
    Mi vaalii kuvoansa.

                        1894.



Muistolaulu.


    Pienosella purtosella
    Kera neidon armahan
    Valkamasta vaelsimme
    Tasangolle lahdelman.

    Yli tyynen peilipinnan
    Rannikolle soudettiin,
    Laihopellon laitamalle
    Nurmikolle istuttiin.

    Siinä elontoivehia
    Toisillemme kuiskailtiin,
    Muinaisajan armautta
    Kaihoellen muisteltiin.

    Tässä muistimmehan muinen
    Haapalehdon ollehen,
    Johon laaja laihopelto
    Oivin ojitettu on.

    Poissa on se keinuinensa,
    Jossa illoin istuttiin,
    Lemmekkäitä lauleloita
    Käsikäissä laulettiin.

    Hiljaa huokui haavikossa
    Silloin vieno tuulonen,
    Loihti nuoreen rintahamme
    Lemmenruusun puhtosen.

    Muinaisaikaa muistellessa
    Silmiini sain kyynelet,
    Kyynelet myös immeltäni
    Kostutteli poskuet.

    Pienosehen purtehemme
    Hiljalleen me hiivittiin.
    Muinaiselle haavistolle
    Muistolaulu laulettiin.

                   1894.




Tulen tienoolla.


    Kilvan kiiti kautta ilman
    Lintupari lentäen,
    Hennon pääskyn saaliiksensa
    Tahtoi saada varpunen.

    Kauvan pääsky pieni lensi
    Eessä tuiman vainoojan,
    Kunis sattui lentämähän
    Tulen liekin lieskahan.

    Säkenissä säihkyvissä
    Paloi siivet pääskysen,
    Tuleen varpunenkin lensi
    Lentimensä polttaen.

    Vaipui linnut hiljallensa,
    Tuonne tulen tienoollen.
    Elelivät ystävyssä
    Yhteisäänin laulellen. --
    -- -- -- -- --

    Kilvan kaksi kaunokaista
    Juoksi kotikentällään;
    Impi eellä hipsutellen,
    Poika kinteryksillään.

    Kauvan juoksi neito nuori
    Suuteloita peljäten,
    Kunis sattui lentämähän
    Luoksi lemmenliekkien.

    Sieltä lemmen säkeneitä
    Sattui immen sydämmeen,
    Ennen osunut jo noita
    Oli pojan rintaseen.

    Vaipui kaksi kaunokaista
    Luoksi lemmenliekkien.
    Elelivät ystävyssä
    Yhteisäänin laulellen.

                 1894.




Tuolla minun mielitietty.


    Tuolla minun mielitietty,
    Minun ainut armastettu
    Toisen kanssa kainaluksin
    Kiitää tanssitanhuilla.
    Tuolla heiluu hymyhuulin,
    Hymyhuulin, simasilmin
    Kera mieron miehyitten.

    Kuni tähti taivahilta
    Lammen kalvoon kuvastuupi
    Syksy-illan synketessä --
    Niin mun tuikki tuntehissa
    Kultaseni kuva muinen
    Yli maailmoiden mahdin.

    Kuni syksyn vaisu viima
    Sulan järven jähmentääpi
    Hyväilyllä hyyhmäsellä --
    Niin mun hyytyy sydän hylky,
    Lemmenhehku hervahtuupi
    Kohden moista morsianta:
    Jok' on mieron mielitietty,
    Leveälän lempilintu.

                      1894.




Kuin orjanruusu.


    Kuin orjanruusu kaunoinen,
    On viekas impi semmoinen:
    Ne mieltä viehkeydellään
    Voi ihastuttaa hetkisen,
    Vaan pistävillä piikeillään
    Myös viedä ilon entisen.

                      1894.




Epätietoinen.


    Niin lämmön lemmensuudelman
    Toi mulle illan tuulonen,
    Se lemmityltäni mun on,
    Jok' on niin ihmeen herttainen.

    Vaan häntä lempii monikin,
    En tiedä, ketä lempii hän,
    Siks olen epätietoinen:
    Mull' laittoiko hän suukon tän.

                          1894.




Monihyväinen.


    Paljonhan on pisareita
    Salolammen lainehissa;
    Eikö vain enempi mulla
    Liene lempi-impyeitä.

    Kun mä immikön ihanan
    Näen näppärän näköisen,
    Heti hellyn lempimähän,
    Sydän syttyvi tulehen.

    Vaan kun impyet ihanat
    Silmän tieltä siirteleiksen,
    Heti lempeni lepääpi,
    Rakkauteni raukeaapi.

    Näin mä leikin, lempiellen
    Katson kaikki kassapäiset,
    Kuljeskelen kuiskutellen
    Toisen luota toisen luokse. --

    Paljonhan on pienosia
    Kukkasia kunnahalla;
    Enempi on empimättä
    Mulla lempi-impyeitä.

                 1895.




Kypsyä saa pellon vilja.


    Kypsyä saa pellon vilja,
    Saavat niittyjenkin nurmet,
    Sekä sitten säästetähän
    Vaisun talvosen varaksi. --
    Impi umpun auvetessa,
    Lemmenkukan lehviessä
    Temmataan jo juuriltansa;
    Jos ei heti hellittäisi,
    Ikuisesti ilman jäisi.

                  1894.




Ihme.


    Neidon nuoren lehtotiellä
    Näin mä punaposkisen,
    Omaks pyysin häntä siellä
    Lempeäni vannoen.

    Kauvan häntä mairittelin,
    Kauvan juoksin jäljessään,
    Kaikin tavoin suksuttelin --
    Hän ei suostu sittenkään.

    Vihdoin viimein kyllästyen
    Takaperin käännähdin,
    Taaksi katsoin -- ihme! -- hänen
    Perässäni huomasin.

                            1895.