Produced by Tapio Riikonen








ASLAK HETTA

Kertova lappalaisrunoelma


Kirj.

LARIN-KYÖSTI





Porvoossa,
Werner Söderström Osakeyhtiö,
1909.




I.


    Aslak Hetta, päivänpuolen poika,
    kasvoi Saamemaassa, sadun maassa,
    missä pilviin pyrkii passevaarat,
    missä joet huuhtoo kultasantaa,
    missä kultaa kiiltää sydämmissä.

    Bigga, hento äiti tunturilla
    siitti lumimyrskyss' yöllä pojan
    kahlatessaan Urtivaarall' yksin,
    mistä Alattion lähteet kumpuu
    juosten kohti jäistä valtamerta.

    Sikskö ikuisuuden kaihon sai hän,
    sieluun myrskynraivon tuhotöihin
    kätkyessä kodan hämärässä
    leikkiessään yksin helminauhoin
    tähtein tuikkiessa räppänästä?

    Kodan noessa hän yönsä itki,
    yksin yleni ja yksin kulki,
    tukka tumma, karhea kuin jouhi,
    heilui hiilimustain silmäin yllä,
    jotka hohtivat kuin huuhkan yöllä.

    Lauri Hetta, Biggan toinen poika
    avo-sinisilmä, haavemieli
    kulki uneksuen haltioista,
    sinipiioista ja prinsessoista
    joen äyrähillä vesaikossa.

    Mutta kisoissa hän solakkana
    notkui sorjana kuin nuori hirvi,
    huima veri paloi poskillansa,
    kun hän nauroi, silloin neidot nauroi,
    hymyilipä vakaat vanhuksetkin.

    Svakko vaari, vanha salanoita
    antoi Aslakille valkeen poron.
    "Biegga" porollansa ajoi Aslak
    kilpaa tuulen kanssa tuntureilla
    yli jäätikköjen, jänkäin, soiden,

    taikka sivautti suksillansa,
    heilui peskin liepeet, punahiippa
    pojan ponnahtaissa hurjin huudoin
    jyrkänteeltä ilmaan läpi ryöpyn,
    läpi kuilun kauvas alas laaksoon.

    Jälkeen jäivät porokylän pojat:
    Mauna Sompio, mi aina kulki
    tyynnä, väkevänä niinkuin virta,
    uskollisna niinkuin päivä yötä
    seuras hurjan Hetan äkkiteitä.

    Mauna Maggan poika, pystyposki,
    vahva, vanttera kuin uroskarhu
    kaatoi nuijin pedot, vaani ahmaa,
    ystävyydess' syvä niinkuin lähde,
    vihapäissään raivokas ja raaka.

    Aslak Rista kolmas kasaveikka,
    lyhyt, kiivas, ketterä kuin kärppä,
    matki riekkoja ja peurain ääntä,
    joikui iloissansa päivät pitkät,
    kujeili ja muita nauratteli.

    Matte Jouna, viekas, kade, arka,
    ovela ja viisas juoniniekka,
    muutti mieltä niinkuin naali karvaa,
    vaihtokaupoissa hän petti muita,
    teeskenteli tyyntä ystävyyttä.

    Kera kumppanien kasvoi Aslak,
    nousi muita päätä pitemmäksi,
    kulki käskijänä, kuninkaana,
    vaiti ahersi hän kotosalla
    kotatulen luona umpimielin.

    Kuunteli kun viisas Svakko kertoi
    jumaltarinoitaan Ibmelistä,
    joka asuu tähtitaivaan yllä,
    hallitsevi suuren kaikkeuden,
    jok' on elon, kaiken voiman lähde.

    Puhui Tiermeestä, mi vuoret murskaa,
    höystää saamin porolaidunmaita;
    Maderakasta, mi taivahilta
    ihmiselon hengen maahan saattaa,
    siirtää sikiöhön, äidin kohtuun.

    Jabme-aimosta hän hiljaa haastoi:
    siellä vainajill' on kolkot kodat,
    sieltä noide'n henki saattaa nousta
    elävitten maille mahdillansa
    taasen paimentamaan porojansa.

    Saivo-aimosta kun Svakko kuiskas,
    syttyi lämmin loiste silmihinsä;
    Saivovaarass' asuu Saivokansa
    riemullisna, njallat täynnä riistaa,
    siell' on olo kaikkein onnellisten.

    Siell' ei puute ole jäkälästä,
    pyhät petrat kimmaa pensastossa,
    aika autuas on pyytäjälle,
    ikinuoret naiset, ikinuoret miehet
    syö ja nauraa, nukkuu taljoillansa.

    Siellä onnelliset, vanhat noidat
    tanssii haltioissaan saivoin kanssa
    arparummun hiljaa helistessä,
    sinne halaa Svakko iki-koittoon
    kerran kaatuessaan hyiseen hankeen.

    Niin se kertoi Svakko, karvarinta,
    Aslak nukkui, näki hurjaa unta
    muinaisajan saamisankareista,
    henki liiti unen hämärissä
    tähtein tuikkiessa räppänästä.

           *     *     *

    Mut kun Svakko vaari oli poissa
    salateillä öisin seitain luona,
    hiipi Bigga emo pojan luokse,
    kertoi Jaaku taatast' tarun hellän
    paraimmasta valaanpyytäjästä.

    -- "Kerran susi surmas taatas porot,
    toiset ajoi kauvas tuntureille,
    silloin taatas poltti vanhan seidan,
    avuks huusi Herraa niinkuin Jaakob,
    paini yksin yöllä Hengen kanssa.

    Meni pappiin, otti kiesuskasteen,
    vaan ei rauhaa enään koskaan saanut,
    loput karjaa tappoi pororutto,
    silloin taatas otti parhaan poron,
    ajoi humalassa meren sulaan.

    Ah, ma muistan hänen hyvyytensä,
    häät ja ensi yömme taivasalla!
    Vihan sanaa en ma koskaan kuullut:
    'Biritista, loddatsham, mun lintuin!'
    oli viime, hellä hyvästinsä." --

    "Miss' on taata? -- Missä syntyi Kiesus?"
    kysyi Aslak. -- "Taivaissa on taata.
    Taivaan isä antoi poikasensa,
    laittoi asunnoksi kultaluolan,
    siellä Kiesus istui opettaen.

    Valkeet porot niinkuin taivaan tähdet
    kiersi kiesusluolan valokehää. --
    Rakastihan Kiesus saamikansaa,
    rauhass' saami maistoi poronkermaa,
    poro sieti sutta, riekko haukkaa."

    "Miksei Kiesus jäänyt ijäks tänne?"
    kysyi Aslak silmin säteilevin.
    -- "Taivaan taata kaipas poikastansa,
    nosti kultapilveen Kiesuksemme,
    pyhäpulkassaan taas palaa tänne.

    Loddatsham! Mun oma lintuseni,
    sinussa on noidan tuliverta.
    Armas Aslak, varo Svakon seitaa,
    Gedgge-Ibmelia, kirousta,
    joka sielus kaartaa... nuku Aslak!"

    Aslak nukkui. -- Kauvan valvoi
    katsoi poikaansa kuin Kiesuslasta,
    uness' Aslak puhui Saivomaasta.
    Aamull' Aslak lähti hurjaan ajoon
    Biegga porollansa tuntureille.




II.


    -- "Aslak, nyt on aika! -- Bigga poissa
    Sompioss' on Magga emon luona,
    hiivi pyhän kotaoven kautta,
    siit' ei vielä koskaan nainen hiipinyt,
    nyt sun saatan suuren seidan luokse!"

    Svakko kätköst' otti arparummun,
    jonka nahkaan oli nästäelty
    tähdet, kuut ja metsät, karhut, kodat,
    Stuorra junkkeri ja Tiermeen limpsiöt,
    Päive itse, Päiveneita'n kehä.

    Kodan luota otti Aslak sukset,
    selkään sälytti hän poronsarvet,
    tuliluikun; hiljaa hiihtelivät
    pohjaan neitsytpuhtaan, valkeen erämaan
    niinkuin kaksi harmaan tummaa täplää.

    Metsäss' oli hiljaista ja pyhää,
    luonto niinkuin kirkko arkimena,
    puista lumi putos pelästyttäin
    riekkoparven; valkeen siiven suhina
    kasvoi kohahdellen puusta puuhun.

    Tiell' ei viittaa. Käyrät vaivaiskoivut
    kiemursivat alta kirkkaan hangen,
    taivaanrannall' loisti verijuova
    vuoriketjun yllä, joka kohoten
    nousi passevaaran loivaan huippuun.

    Sitä kohden nosti Svakko kättään
    niinkuin mykkään, pyhään manaukseen.
    Laskettihin laaksot, nevat, harjut
    yli tunturpurojen ja rotkojen,
    huippu hohti, latu taakse taittui.

    Svakko puhui tiellä tarinoiden:
    "oli hyvä ennen ollaksemme,
    saami seidallensa uhrin antoi,
    rauhan saimme, porot siittyi sadottain,
    järvet, metsät antoi meille mieliriistaa.

    Naali ajaa pientä peltohiirtä,
    näätä Oravaisen pesään pyrkii,
    perma, pirkka poltti meiltä metsät,
    pahat paapat poltti pyhät seitamme,
    petti kauppi, veron vaati vouti.

    Minä yksin poltan pyhän uhrin,
    siksi, Aslak, sikii taatas porot,
    tuhansittain käy ne tuntureilla,
    meill' on lihaa, kenkäheinää, jäkälää;
    synnyit, Aslak, suuren tähden alla.

    Astu vastatuulta niinkuin poro,
    ristituuli tuo sun lähtökohtaan,
    kulje niinkuin yksinäinen polku
    ali matalimpain kanervikkojen,
    yli korkehimman tunturinkin.

    Staalovaarass' asuu syöjä Staalo,
    kun saat voiman, painu erämaahan,
    vaadi yksisilmä, paltsasilmä
    väkipainiin, hälle aartees ilmaise,
    itse aarteensa hän ilmaiseepi!

    Ja kun voitat Staalon yksin yöllä,
    iske sauvallasi Staalovaaraan,
    aukenevi vuoren sammalseinä,
    Lapin kultakruunu kiiltää vuoressa,
    voiman saat, maan kunnian ja kruunun!

    Kulje sitten loihduin, taidoin, taijoin,
    voita vouti, solmi paha paapa
    Vosleva, kun lyö hän pampullansa.
    Katsos, tuolla, pohjanpalon puolella
    harmaa kummitus jo kohoo ilmaan!

    Tuolla kaukana näät Guoddageidnon,
    siellä ruijat saami-isäin puista
    rista-ibmelille huoneen veistää,
    kultahirsipuu jo harjall' irvistää,
    Tiermes lyököön kirkon kansoin kaikin!"

    Puhui Svakko. -- Vaaran paltahalle
    kohosivat. -- Alle vaipui metsät,
    joet, laaksot; kaukaa kodan sauhu
    nousi niinkuin hieno rihma ilmoihin,
    hangen helo hohti päivän alla.

    Vuorensolaan miehet solahtivat
    lähestyen seidan pyhää paikkaa,
    paadell' loisti valkee, irtain kivi
    kuin ois Maderakan käsi muovaillut
    pään ja kaulan, kuolleen ihmishahmon.

    Svakko nousi pyhään aitaukseen.
    Naarashaukka teräsharmain katsein
    leijui korkealla seidan yllä,
    Aslak nosti tuliluikun silmilleen,
    pauke kuiluun kimpos sadoin kaijuin.

    Niinkuin kärppä juoksi puukoin Svakko,
    nosti linnun, viilsi pään ja siivet.
    -- "Ryömi, ryömi, Aslak, seitaa kohden!"
    Svakko maassa ryömi kohti kiveä,
    korkeana astui nuori Aslak.

    Seidan eteen Svakko sarvet laski,
    kiven nosti, siirsi havut alle,
    haukan verellä hän seitaa kastoi;
    otti arparummun, tanssi houreissaan,
    höpisi ja joikui jumalalleen:

    "Vaadin, vaadin! Pärrää pyhä soitto!
    Gedgge-Ibmel! Tanssin uhritanssin.
    Puorist! Hastam, hastam kiäta-keesit,
    kahden puolen harjun huuto kasvakoon,
    vaadin, vaadin, käsivoittosille!

    Anna meille hyvät pyyntipaikat,
    asuinpaikat armaat asuamme,
    vuoda, vuoda maahan pyhä voima,
    näytä kätköt, nosta maasta aarteesi
    meidän Aslakille ainuiselle!

    Kannan siivet, sarvet, veriuhrin,
    pään ja jalat, suonet, solut annan,         v
    anna sinä hälle ikivoima,
    ettei pysty saitat, surman vasamat,
    kirkkomiesten miekat, sotasauvat!

    Ettei risti eikä raivo, rutto
    pysty poikaseemme, vaadin, vaadin!
    Pyhän seidan verin voitelen  ma,
    syöt tai olet syömättä, niin sittenkin
    olet ijäti mun Ibmelini!"

    Svakko maahan heitti arparummun,
    voihki vaahto suussa huumeissansa,
    vaan ei loveen langennut. Hän nousi hiljaa,
    katsoi Aslakkia kammo kasvoillaan:
    "Aslak, Aslak, mikset, kurja, ryömi!"

    "Min' en ryömi niinkuin mato maassa,
    ei oo henkeä sun seidassasi,
    itse olen oma Ibmelini,
    oman kunniani itse kohotan,
    itse päähän painan saamikruunun."

    Aslak laaksoon antoi suksen luistaa,
    pyrki pohjan puoleen, Kautokeinoon,
    pitkä varjo vaipui lumiryöppyyn.
    Svakko huusi, omaa ääntään kuunteli,
    vanhaa latua taas vaivoin hiihti.

    Kotaan tullessansa soppeen istui,
    pyysi suolaa silmää pestäksensä,
    jott' ois onni toiste suotuisampi.
    Kaksi yötä avaruuteen tuijotti,
    kaksi pitkää tuhatvuotisyötä.




III.


    Kasvoi poron kanssa kilpaa Aslak,
    kasvoi mieheväksi mieleltänsä,
    tuli miehuusajan rajut riemut,
    paisui käsijänteet, kasvoi järki,
    kasvoi itsetunto, intohimo.

    Häikäämättä hoiperteli Aslak
    läpi elon helvetit ja taivaat,
    liha-viinapatain ympärillä
    tuhlas taukoomatta miehuuttansa
    heimon miesten, naisten nuotioilla.

    Ylpeyden suuri, musta henki,
    seikkailun ja vallan, voiton halu
    tuli viluiseksi vieraaksensa
    sielun asuntonsa sokkeloihin,
    pois hän hääti kaikki hyvät henget.

    Milloin katui, kammoi kuolemata,
    milloin kirosi hän kohtaloa
    kuin ois Kainin merkki otsallansa,
    kulki rauhatonna, etsi rauhaa,
    erämaasta etsi Aslak rauhaa.

    Oli joulun aatto. -- Taivas loisti
    tuhansine talituikkuinensa,
    Haldivaaraa kohti ajoi Aslak
    karttain pappiloiden joulupuuta,
    etsiäkseen surmaa korven yössä.

    Silloin äkkiä kuin taijoin välkkyi
    valo-ilmiöitä kaikkialla,
    kaikki iltahämärässä hohti
    ruusuvalossa ja varjotonna,
    näköhäiriöitä näki Aslak.

    Omat mielikuvat kuvastuivat,
    sielun silmiin taittui sadat synnit,
    ja hän vavahti ja vaikeroitsi,
    näki jalokivi-kiesusluolan,
    ja sen eessä seisoi jättiläinen.

    Staalo yksisilmä, ihmissyöjä,
    musta peski, patalakki yllä
    nosti ilmaan piilukirvestänsä,
    joka kasvoi kohti taivaan kantta
    yli Haldivaaran heljän huipun.

    -- "Mitä katsot, mitä muistat, mietit?"
    kysyi lempeästi ääni takaa.
    Aslak kääntyi, näki heimonmiehen,
    pyhän, herännehen vaeltajan,
    joka poroansa talutteli.

    -- "Staalo, Staalo! Etkö näe häntä,
    jättikirvestä ja jättisilmää,
    joka hehkuu niinkuin hiiden ahjo,
    jos oot ihminen, niin auta mua,
    mutta sano, mitä itse katsot!"

    -- "Näen kirkon täynnä pyhää kansaa,
    saarnastuolissansa seisoo pappi.
    Kookas, kaunis niinkuin keskipäivä
    Lapin tunturilla kevään tullen
    on Laestadius, kun sana sattuu.

    Sattuu niinkuin vaaru mätään puuhun,
    nostaa uudet vesat tyven tynkään.
    Surun, ilon äänet kaikkialta
    vastaa herätyksen korvenhuutoon,
    peto kyyristyvi peloissansa,

    etsii paikkaa, mistä ääni tulee,
    vastausta ei saa ihmisiltä,
    vastauksen saa se vuoriltansa,
    huutaja kun huutaa: parantukaa!
    korpivaarat vastaa: parantukaa!

    Huutaja kun huutaa kauvas yöhön,
    louhet luuhistuvat, kivet itkee,
    amtat, voutikunnat kiukuitsevat,
    pitopöytäin luona vapisevat
    runoniekkapiispain kultahiipat.

    Pyhä huutaja hän haastaa kieltä
    kovaa, raakaa, jota ymmärrämme,
    henkensä on meidän heimohenki,
    usko oikea ja onni, rauha
    asuu erämaiden asukkaissa.

    Porovaras kääntyy pimeässä
    suurta Tuomaria pelätessään,
    juomari luo hankeen tulijuoman;
    hopeemaljat, sormukset ja käädyt
    köyhä, saita uhraa uskon työhön.

    Noille pulmusille, pääskysille,
    jotka valittavat rajusäässä,
    lupaa Lauri Leevi paapa armon,
    saattaa syntisen ja heikon heimon
    ijankaikkisuuden rantamille.

    Kuule, kuule, mikä riemu, nauru,
    mikä perikadon kauhu nousee
    rikkirevitystä rinnastasi,
    näetkö armon merkit, taivaan merkit,
    liikutukset sanan sattuessa!

    Ihmisraukat eksyy synnin yöhön,
    yhdyttyään, erottuaan aina
    teiltä tietämättömiltä palaa
    suureen siskoissarjaan, veljespiiriin,
    syleilyhyn lunastetuin laumoin.

    Seuraa mua heimon heikko veli,
    Aslak Hetta, kovan onnen orpo!"
    -- Aslak hytkähti ja lausui hiljaa:
    "minä seuraan korven kulkijata,
    minä kuulen, kutsuu huutajasi."

    Aslak käänsi poron vastatuuleen,
    ajoi hiljaa Kaaresuvantohon,
    näki pienen kirkon joulutulet,
    pyhiinvaeltajamielin Aslak
    tuli katujana iltasaarnaan.

    Näki kaikki niinkuin unessansa,
    valo välkkyi hälle, sydän tunsi
    niinkuin taivaan ilon esimaun,
    kuunnellessaan korven huutajata
    unohti hän kaikki, ajan, paikan.

    Kuin ois vuori ollut saarnastuoli,
    oma elämänsä ollut koski,
    jonka partaalla hän yksin itki,
    kirjavina kuvat ohi vyöryi,
    sadat äänet soivat sielussansa.

    Kurimuksen alta sukelsivat
    maahiset, mi kynsi kodan seinää,
    tuntui käryn, kulon, ruumiin haju,
    kellui veneet; kehdot, ruumiskirstut
    vaipui nurinniskoin kosken ryöppyyn.

    Kuului rivot joijut, rumat kutsut,
    kuului Biggan hellä kehtolaulu,
    sääskein, metsälintuin soidinsoitot,
    suden ulvonta ja juomaremu,
    luonnon kuoron sorasointuäänet.

    Kunnes urut kautta kirkon kaikui,
    ilon pasuunoina vyöryi virret,
    joita enkelit ja lapset lauloi,
    koski lempeämmin kaukaa säisti,
    sihisi ja soilui suvantoihin.

    Niin nyt Aslak tunsi astuessaan
    kirkonovesta, kun kaikkialla
    näki iloisia katsantoja,
    ja hän tunsi tyynen, kumman rauhan,
    luonnonlapsen suuren luonnon rauhan.

    Kotiin ajoi Aslak aatoksissaan,
    tuli raikas tuuli joen jäältä,
    pyyhki kirkkahiksi kirkkohoureet,
    silloin havahti hän pulkassansa,
    muisti epäilynsä erämaassa.

    Muisti Svakon, Staalon harhakuvan.
    Vanhat tarinat ja ihmesadut
    entisyyden yöstä kohosivat;
    erämiesten, noitain rintalapsi
    tunsi uhman taas ja epäuskon.

    Onko kaikki hetken heijastusta,
    onko hetki ikuisuus ja kaikki?
    Niin hän hiljaa kysyi itseltänsä,
    huokasi ja katsoi taivahille,
    missä aamutähdet verkkaan sammui.

    Poro juoksi hiljaa läähättäen,
    pulkka tuuditteli hänet uneen.
    Pitkät napaseudun yöt ja kauhut,
    ihanaiset suvipäiväin valot
    taistelivat salaa sielussansa.




IV.


    Hylkeenrasvalampun tuli tuikki
    Kautokeinon pappispuustellista,
    tuvast' töytäs rippikoululapset,
    Lauri Hetta, Rista, kaunis Kadja,
    rikkaan Juoksa Vuollenpojan tytär.

    Pihamaalla papin tytär Inka
    kesytteli virmaa porovarsaa,
    kaatui, nousi, nauroi lumisena,
    Lauri hihnaan tarttui, ohjas poron
    tasajuoksuun kirkkolahden jäälle.

    Kadja notkahdellen tiellä kulki
    kaikki rippipojat kintereillä,
    veikeili ja velmui; koko liuta
    piehtaroi ja paini kinoksissa
    kilpaa juosten joikuen ja naurain.

    Mutta tiellä astui Hvoslev pappi,
    äsken nimitetty kirkkoherra
    jyhkeen Klement Gundersenin kanssa
    kirkolle, min telineitä juuri
    kirveskalskein maahan purettihin.

    Kauppi Ruthin talost' ilon remu
    kuului pihaan oven auvetessa,
    siellä Vasse, Ruthin puotirenki
    kauppas värjättyä tulivettä,
    piiput, pullot kiersi suusta suuhun.

    Buchti nimismies, mi ullakolla
    asui Ruthin, nuoruusveikon luona,
    juomasankari ja pamppuniekka
    hoippui pönäkkänä pöhönaamoin
    viinatupaan katse kiiluvana.

    Siellä istui Aslak sekä Mauna,
    Aslak kuvas korpinäkyjänsä,
    joulukirkkoa ja lakisaarnaa,
    tunnontuskaansa ja kilvoitustaan,
    rauhaa, epäilyksen ristiriitaa.

    Matte Jouna yksin syrjäss' seisoi,
    laski riksejään ja taljain hintaa,
    kuulostellen miesten pakinoita,
    kuiskas Buchtin korvaan, pihaan hiipi,
    Buchti astui Aslak Hetan eteen:

    -- "Mistä matka? Kaaresuvannosta?
    Tuotko tänne hullun papin uskon?
    Nään sun nöyrän uhkas, vihas arvaan.
    Varo, ettes joudu kruunun kouriin,
    kyllä pampuin kiskon kiihkon päästä!"

    -- "Kuule Buhtta, nyt oot kiihdyksissä
    Ruutan viinasta, min salaa tuotte,
    kuningas sen kielsi kuulutuksin!
    Nyt sen kuulit vaikka hengen veisit,
    toiste tavataan, nyt papin luokse!"

    -- "Minä täällä olen kuninkaana!
    Ulos täältä, ulos joka sorkka!
    En ma pelkää noitain pahaa silmää",
    sanoi Bucht ja vaipui hoiperoiden
    porontaljalle ja vaati viinaa.

    Mutta kirkkoon astui Aslak Hetta,
    katsoi ällistyen seiniin, kattoon
    kuin ne painaneet ois hartioita,
    näki Hvoslev papin kookkaan varren
    ristikäytävällä, kulki kohti.

    Mittailivat miehet toisiansa
    kiirehestä hamaan kantapäähän.
    -- "Mitä etsit?" "Olen Aslak Hetta!"
    -- "Kirkonkirjoista sun hyvin tunnen,
    et käy ripillä, et usko Luojaan."

    -- "Sinun uskosi on kirkon usko,
    minun uskoni on itsessäni,
    matala on sun kuin tämä kirkko,
    korkea on mun kuin tunturini,
    min loi Luoja meille alku-aikaan!"

    -- "Röyhkeä ja korska on sun henkes,
    napiset ja pilkkaat Jumalaasi,
    lienet vanhain noitain perijuurta,
    itsekkyyden templin harjaan nouset,
    Gehennaan sun pakanuutes syöksee!"

    -- "Itse itses nostat Luojan sijaan,
    mustatakki, kitsas pamppupappi!"
    Hvoslev pahkasauvan ilmaan nosti:
    -- "Niin siis kuritan sua vihassani,
    niinkuin Herra korvess' Israilia!"

    -- "Mikset lyö! Mun luulet voivas ajaa
    sauvallasi taivaan valtakuntaan!"
    -- "Nyt en lyö, nään sielus surkeuden,
    mene korpeen, mieti elämääsi,
    nöyrry, tule sitten kansliaani!"

    -- "Näin ma tulin, turhin töin ma menen,
    en ma saanut sulta, mitä etsin,
    etsin ihmistä, näin kylmän kuoren,
    mutta toiste tulen tavoin toisin,
    kun on Herran suuri päivä tullut!"

    Aslak meni. Hvoslev puisti päätään:
    -- "Katsos, Klement, näin Laestadius niittää
    uhalla, min kylvi karuun maahan.
    Harha-oppi riivaa ristikansan,
    sitä aatellessa sydän itkee."

    Klement koulumestar virkkoi silloin:
    -- "viel' et tunne tämän heimon mieltä,
    hyvä, nöyrä on se sielultansa.
    Katko rautakourin kiihkon taimet,
    luota minuun, Ruthiin sekä Buchtiin!"

    Pihaan tultuansa Aslak Hetta
    pyyhki otsaltaan kuin painajaisen.
    Kuin ois kangastuksen, unen nähnyt,
    nähnyt kiusauksen kauniin näyn
    seisahtui hän rinnoin huohottavin.

    Kadja upeana pulkassansa
    ajoi kirkkokunnaalt' alas jäälle,
    eellä Juoksa Vuollenpoika Panne
    kääri hihnan käden ympärille,
    pulkat kiikkui, hämyyn heilahtivat.

    Aslak muisti Biggan hellät neuvot:
    "ota onni, vaimo nuorna ollen,
    etsi rakkautta!" -- Aslak mietti
    yksinäistä yötään talven tullen,
    huokasi ja nousi suksillensa.

    Kadjan sarvitiuvun ääntä kuullen
    kauan katsoi Alattion jäälle,
    Kadjan kuvan eteen papin hahmo
    nousi. -- Yhteen puristi hän huulet,
    käänsi sukset kohti kotiansa.




V.


    Kevätpurot syöksyi laaksoon,
    liituvalkeina ne lirisivät
    ali pajun, läpi ruskeen jängän,
    missä viklat, kuovit, tiuhdot kirkui,
    juuria jo järsi sopulit.

    Vaarain laell' loisti lumi,
    kiiruna jo lauloi tunturilla
    porovarsan ääntä jäljitellen,
    pounuun metsähiiret kaivoi teitään,
    sääsket tanssi riemuhäitänsä.

    Kuilun partahalla loisti
    lapinvuokko neitsytvalkeana,
    tuoksui vanamo jo uneksuen
    sirkkain sävelistä, perhosistaan,
    poimijaansa ootti uuvana.

    Alattio vihreänä
    juoksi äitiänsä merta kohden.
    Aslak Hetta Matte Jounan kera
    laski veneellänsä huimat kosket
    yösenpuolen maahan matkallaan.

    Kuohut kirkastivat silmän,
    kosken voima nosti vauhtiin veren,
    rakkauden hulluus ajoi miestä
    etsimään nyt itsellensä naista,
    Kadjaa, saamineittä ihanaa.

    Kielavelgo, sinirinta
    Lapin satakieli jokilaaksoss'
    soitti ikäväänsä naaraallensa,
    lauloi kesäöitten ihanuutta,
    kun ei päivä laske milloinkaan.

    Yön ja  päivän souti Aslak,
    kantoi venheen yli kannaksien
    niinkuin nuoren, keveen, oman vaimon.
    Nousi maihin, kuuli sadoin soinnuin
    pororiekin äänten kiikkuvan.

    Huumeissansa Aslak kulki
    Juoksa Vuollenpojan kodan luokse,
    porolauma liikkui niinkuin metsä
    kevätkiimass' sarviin sekaantuen.
    Kadja lypsi lempiporoaan.

    Aslak kulki tytön luokse,
    hiljaa laski käden olkapäälle,
    Kadja kääntyi, nauroi, poro karkas,
    Aslak suopungin kun sarviin heitti,
    vaipui vauhko poro polvilleen.

    Alakuloisina silmät
    katsoi Kadjaan, kun hän poron päästi,
    suopunki taas lensi sirppisarviin,
    laumaa piirittäen koirat haukkui,
    porot yhteen juoksi peloissaan.

    Myrähdellen Juoksa Panne
    pisti päänsä kodasta, miss' äsken
    laski rahansa ja nurkkaan kätki:
    -- "Vihamiehinäkö vierailette?"
    -- "Kosioina!" -- Jouna vastasi.

    "Puorre päive!" -- "Puorist, puorist!"
    Tervehtivät miehet vanhaan tapaan
    poskiansa yhteen koskettaen.
    Juoksa karhuntaljan maahan laski
    kunniaksi kaukokosijain.

    Vaiti istuivat, ja Jouna
    veti povestansa turskanrakon
    täynnä viinaa, kosjopiiput kiersi.
    Tulen ympärillä miehet mietti,
    Kadja kotaan hiipi arkaillen.

    Taivas räppänästä siinti,
    miesten päiden päällä seisoi sauhu,
    karangolla riippui musta pata.
    Jouna puhui Kadjaa kiemaellen,
    Aslak tuijotti vain tulehen.

    "Äsken Aslak tunturilla
    ampui rautanuolen petran rintaan,
    heitti hajasarvi nuoren hengen,
    Aslak olallansa kantoi saaliin
    ylpeänä kotikylähän.

    Katkoi kaviot ja sarvet,
    heitti virtaan lohen leikkipuuksi,
    lihan antoi poika emollensa,
    sydämmen sen lämpöisen ja kuuman
    toi hän iloisena immelleen."

    Kultasydämmisen korun
    heitti Jouna naurain Kadjan syliin.
    Juoksa myrähdellen lausui vihdoin:
    "En myö neittä yhden petran hintaan,
    minkä verran annat poroja?"

    -- "Täyden sadan antaa Aslak
    lunnaiks' sulle, Juoksa, aarteestasi."
    -- "Anna koiralle, saat pahan sanan,
    kuusituhat mull' on entuudesta,
    lienee köyhä päivänpuolen mies."

    -- "Teurasporolla ma ostin
    hyvän hallin eilen!" vastas Aslak.
    -- "En kuin koiraa osta kotinaista,
    mitä sanot, Kadja, tunturini
    kaikki aarteet sulle antaa voin!"

    -- "Mitä itket, Kadja, mene!
    Hullu olet, Aslak Jaakun poika,
    kädet tyhjät, aarteita vain päässä,
    vihaan päivänpuolen pöyhkää kansaa,
    Kadjaa et saa kuuna kulloinkaan!"

    -- "Ahne kaarne, olet, Juoksa,
    elit aikasi, et tunne meitä,
    tyhjin käsin kerran päähän painan
    Lapin kultahiipan, silloin palaan,
    vien sun tyttäresi väkisin!"

    -- "Toinen vuos' ei toisen veli!
    Porovarkaat palaa aina tänne!"
    -- "Varo kiukkuasi, kitsas ukko,
    niinkuin merisika hylkeen rasvaa
    himoot kultaa, kultaan hukutkin!"

    Niinkuin musta ukkospilvi
    lähti Aslak ohi katsomatta.
    Jouna salaa nauroi kujeellensa,
    kiihkoyrttiviinan tähteet kaatoi
    suuhunsa ja juoksi jälessä.

    Kunnahalta Kadja katsoi
    kunnes Aslak katos viidakkohon,
    tuntui kuin ois päivä pilveen mennyt,
    kukka tummunut ja luonto surrut,
    sydän särkymistään pelännyt.

    "Kili, kili... vaiti kello!
    voi, mun poloistani poroani,
    kelle lypsän, kelle joijun, nauran,
    kelle koruja nyt, kurja, kannan!"
    Kadja itki, vaipui pounulle.




VI.


    Paarma ajoi poron merta kohden,
    vasten virtaa loiski vahva lohi,
    kuuma kaiho ajoi Aslakkia,
    ahkioon hän sitoi kotakankaan,
    padat, taljat, kaikki kotitarpeet.

    Ajoi levotonna muuttain paikkaa,
    nälkä ajoi porot tuntureille,
    jäkälä kun oli loppuun syöty,
    talvimyrskyyn hukkui moni poro,
    minkä susi, ahne ahma säästi.

    Lumipyry peitti niinkuin vuori
    koko kodan, silloin räppänästä
    lensi kipenät kuin oisi tuli
    leimahdellut aivan lumen alta,
    vuoren rotkoist' Aslak suojaa etsi.

    Läpi lumen kamppaillen hän kahlas,
    Isa-märraa, merta kohden pyrki,
    mut ei hanget silmää hivelleetkään,
    isän kuolemaa hän usein mietti,
    tahtoi nähdä isän merihaudan.

    Mauna, Rista ajoi yhtä matkaa,
    Jouna eksyi muka myrskyyn muista,
    löysi Hetan valkeen mieliporon,
    sen hän tappoi, kiersi Kautokeinoon
    myödäksensä lihat kauppiaalle.

    "Ylin ystäväni, Mauna, tiedät",
    sanoi Aslak, "leppymätön henki
    asuu minussa kuin isän hahmo,
    pelkään voimaani, se voima murskaa,
    voima sitoo niinkuin verivelka."

    Mauna lohdutteli Aslakkia:
    "Aslak, ole mies, oot heimon päämies,
    vaikka kurjuus silmiis irvistääkin,
    häädä sielustasi Saulin henki,
    jääköön isäs muisto haudan yöhön!"

    Niin hän sanoi, vahva rinta paisui,
    ystävyyttä loisti vinot silmät.
    Matka joutui, raidon päässä Rista
    joikui: "nunu, nuu, nyt Alnasnjargaan
    päästään poron kesälaitumille!"

    Rista pulkassansa vaappui, haastoi
    leikillänsä riitaa Laurin kanssa
    kunnes lopulta he kimmastuivat,
    puihin taottuaan kämmeneitään
    naurain sopivat ja syleilivät.

    -- "Alattionvuonon rantamilla
    kasvaa neitoja kuin muuramia!"
    nauroi Lauri, siihen Rista ilkkui:
    "oispa tuikku tulipakkaskylmään,
    Ruuta ilolientään väärin mittaa!"

    Svakko oli vaiti, Aslak vastas:
    "kuin on meress' syvä isän hauta
    syvä mull' on suru, tahdon juoda,
    huku humalaan siis muisti, järki,
    juokse uljas poro Guoddageidnoon!"

    Juoksi poro laaksoon rinteheltä,
    Kautokeinon kylään hämärissä
    pulkat leiskahtivat Ruthin pihaan,
    itse Ruth jo seisoi portahilla,
    tervetulleiks sanoi matkamiehet.

    Aslak pöytään laski porontaljat,
    näädän, saukon nahat, kysyi hintaa.
    -- "Kyllä sovimme me kaupoistamme,
    ota tuloryyppy, isäs tunsin,
    kunnon mies kuin sinä, suora, selvä!"

    --  "Tuoss' on sulle, kettu, ketunnahka!"
    tiuskas' Aslak, "kaada rakkoon viinaa,
    älä mittaa väärin tällä kertaa,
    mittani on täys', oot ehkä hyvä,
    mut on Buhtta sinun pahahenkes!"

    Kalpenipa Ruth, mut sanoi hiljaa:
    -- "väärin väität, mull' on hellä vaimo,
    pohjan perille toin hänet tänne,
    täm' on vilun maa, on monta lasta,
    täytyy elää. Vasse, kaada viinaa!"

    -- "Kaada Vasse, kerro kaskujasi
    taatastani! Terveiks Buhtta, pappi,
    ah, ma pakahdun, en täällä kestä,
    olkoot nämä maljat viimeiseni!"
    sanoi Aslak, lähti kumarassa.

    Pitkään katsoi Ruth ja kulki
    pihan yli lempeen vaimon luoksi.
    "Antakaamme hänen yksin olla",
    sanoi Mauna, miehet joivat loppuun,
    suoriuivat yöksi tuttuun majaan.

    Mäen notkoon, joen töyrämälle
    kulki Aslak, hangelle hän istui,
    kurjuutensa maljan sakkaan joi hän
    kunnes juopui, kääri paksun peskin
    yli ruumiin, nukkui taivasalle.

    Yöllä heräs Aslak, nousi pystyyn.
    Taivaan tausta, pohjan pielet paloi.
    Katsoi revontulten liehtomista,
    guovsakasakia katsoi Aslak
    kuin ois tuless' ollut oma rinta.

    Rajut revontulet liekehtivät,
    tulikielet piirsi taivaankantta
    singahdellen kauvas korkealle,
    vivahdellen tulipunaisina,
    kuohahdellen korkein valovaahdoin.

    Keskitaivas rikinkeltaisena,
    milloin veriruskeana värjyi,
    suureen solmuun kiertyi sädekimput,
    lännestä ja idäst' uudet liekit
    taittui ristiin alla avaruuden.

    Häikäisevin liekkiaalloin kauvas
    taivaan napaan kohos tulimeri,
    läiskyi alas, painui pohjoisehen,
    nousi, uupui, vaaleni ja liukui
    tulikielin niinkuin tummaan kitaan.

    Pohjoiselle taivaan rantamalle
    jäi vain leveä ja säteilevä
    kultakirjokaari luoden valon
    yli tunturien kauvas korpeen,
    yli Alattion, öisen kylän.

    Vielä viime suuri sädekimppu
    nousi kohden tyyntä korkeutta
    niinkuin Luojan käden jättisormet
    ojettuina yli avaruuden,
    maisen kurjuuden ja jylhän luonnon.

    Kauvan katsoi Aslak avaruuteen,
    henki kohos ikimaailmoihin,
    sielu kasvoi yksinkamppailussa,
    ihmenäyn, valon valtaamana
    polvilleen hän vaipui kylmään hankeen.




VII.


    Tuli kevään ilmestyksen päivä,
    merilinnut lensi maata kohden,
    lota pyrki parvin kutupaikkaan,
    turska jäless' soilui, lotaa vaani,
    tiirat kirkui kiertäin saalistaan.

    "Lota tulee!" huusi pyyntimiehet,
    viisihankaveneet työntyi mereen.
    Suuri kevät saapui Alnasnjargaan,
    saamein suvisaareen, unten saareen
    lempein suolatuoksuin hengähtäin.

    Vuonon jäällä porot tuhansittain
    teutaroivat maitovasikoineen,
    lappalaiset juoksi koirinensa
    merkitäkseen oman vasikkansa.
    Missä Aslak, missä suopunki?

    Juoksan porolaumain sarvimetsä
    liikkui lavealti yli muiden,
    yli muiden neitoin loisti Kadja,
    mut ei iloinnut hän loistostansa,
    kulki rantateitä suruissaan.

    Jouna vilkui Kadjaa kademielin,
    puhui viekkain kielin rakkautta,
    kutsui valkeaksi poroksensa,
    Kadja ylpein suruin kiersi kotaan,
    Jounan silmät välkkyi vihasta.

    Rantamilla meren kohistessa
    liikkui elämä ja outo into,
    toiset lappalaiset turskaa pyysi,
    toiset porojansa kesän kaitsi,
    illoin istuivat he kodassaan.

    Missä käsi taikka katse yhtyi,
    syttyi silmät niinkuin kavevalkeet,
    henki hehkui, kulki suusta suuhun
    Lauri Leevi isän kovat neuvot,
    sanat ankaruuden, autuuden.

    Moni sydän, joka pahaan paatui,
    etsi kilvoitusta, kuritusta,
    moni kurja peritapa talttui,
    raju uskon riemu täytti mielen,
    miehet, naiset huusi tuskissaan.

    Pyhiks sanoivat he itseänsä,
    suruttomiks sanoivat he muita,
    taivaan valtakunta heille luotiin;
    niinkuin ennen seitauhrein aikaan
    lankesivat loveen huumeissaan.

    Lankesivat maahan, vaahto suussa
    hourailivat ihmenäyistänsä,
    hirmukauhun, herätyksen jälkeen
    julistivat jylhää jumaluuttaan,
    synnitöntä henkiruumistaan.

    Jälkeen revontuliyönsä Aslak
    tuli Alnasnjargaan kiihkeänä,
    nyt hän seisoi yksin kalliolla
    kuin ois Sinainvuorella hän seissyt,
    kuin ois Luojan kanssa puhellut.

    Meren takaa niinkuin sinimustat
    vuoret nousi pilvet. -- Luotoin luona
    kävi kare, missä kuorsas mursut,
    pyyntimiehet iski keihään kylkeen,
    sadat hylkeet nousi pinnalle.

    Taivas, meri tummui, tummui purjeet,
    jyrkkiin louhiseiniin jyskyi aallot
    pärskähtäin kuin pedon purstot ilmaan,
    myrsky ajoi maihin nuottamiehet,
    jymy soi kuin rautamoukarin.

    Niinkuin lohikäärmerosvohaahdet
    tai kuin pienet saaret nousi valaat
    uiden napamaiden iljangoilta,
    ohi rosoisien, jäisten lauttain
    ajoi nälkä niitä eteenpäin.

    Valas nousi vasten valasta ja kiimoin
    kohos pystysuoraan ruiskuttaen
    korkeet vesisuihkut sieraimistaan,
    loiskui, kellui, sukelsi taas veteen
    valkeet kyljet kiilsi kuohuista.

    Silloin iski hylkeet, merisiat
    ahnein torahampain valaan kimppuun,
    raivoissaan se syöksyi rantaa kohden
    kidutuksen henget kintereillä,
    koskena soi aallot kupeellaan.

    Hirviöiden kamppailua katsoi
    Aslak, muisti isän julman surman
    kuin ois nähnyt valkeen ruumiin
    katoavan ijäks syvyyksihin
    käden kouristaissa harppunaa.

    Eikä näe Aslak vuonon jäällä
    porolaumaa, Kadjan punahiippaa,
    Kadjan silmiä ei muista Aslak,
    korskeuden henki syvyydestä
    puhuu hälle tuhon tekoja.

    Kuin ois meri sielussansa soinut
    myrskyn enteet paisui povessansa,
    kokoon puristi hän ruskeen nyrkin,
    hukkukohon maa ja meri, taivas,
    nyt hän oli valmis valassaan!

    Silloin nousi Svakko paaden takaa,
    kutsui häntä hiljaa äänellänsä:
    -- "Aslak, joko löysit salasanan?"
    Aslak kalliohon polki jalkaa:
    -- "Mene musta henki luotani!"

    "Ole varuillasi!" lausui Svakko,
    "ylpeytes yltyy hulluudeksi,
    veritöin et voita kultahiippaa,
    pappi manaa sinut mahdillansa,
    uhkaa hahmonakin haudasta!"

    "Jollet taivu, Svakko, jollet herää,
    jollet polta seitaas, jollet suostu
    Lauri Leevin uskoon, niin sun pieksen
    niinkuin syyhyisen ja vanhan koiran
    tai sun heitän meren syvyyteen!"

    Pelästyen Svakko kuiluun luisui.
    Aslak astui alas Sinailtansa
    niinkuin ois hän Mooses, joka rikkoo
    lakitaulut, piirtää tulilausein
    uudet käskyt ihmiskohtaloon.

    -- Mikonpäivän aikaan palas saamit
    kotipuoleen niinkuin muuttolinnut.
    Rajall' ajoi Buchti heitä vastaan,
    vihaa täynnä huus hän Aslakille:
    "haastan sinut ensi käräjiin,

    päästit poros kainulaisten maille,
    heinäsuoviin, millä sakkos maksat!"
    Aslak: "haastan Ruutan viinan myöjän,
    Lapin kukkaroiden tyhjentäjän,
    Lapin veren juojan käräjiin.

    Muista tuoda vanhat, väärät mitat,
    jotka Ruuta osti krouvarilta,
    joka juotti taatan, tuotti surman hälle,
    sitten tulee joskus oma vuoros,
    muista, Luulajassa mitä teit!"

    Raito liikkui. Tuijotteli tyynnä
    Mauna, Svakko, Lauri nimismiestä,
    joikunut ei iloissansa Rista.
    -- "Tromsan piispalle vien terveisesi!"
    tiuski Buchti, ajoi kotiinpäin.

           *     *     *

    Pappilassa istui Inka neiti,
    Selmalaulua Franzén'in luki,
    muisti kesän yksinäiset päivät,
    vuorten kattilaan kun päivä paahtoi
    polttain jängät siniruskeiksi.

    Näki viileen keltakirkkaan syksyn,
    kielavelgo lauloi viime virttään
    etelästä, ruusupensaistansa,
    sitten muutti, ettei kukaan tiennyt,
    hullu riekko nauroi yksinään.

    Erik Sorolaisen postillata
    luki Hvoslev, virkkoi vaimollensa:
    -- "lohen tuulaalle en tänään lähde,
    turhaan katson, turhaan ootan tässä
    lappalaisten kotiintuloa.

    Harva tulee mua tervehtimään,
    moni ajaa ohi katsomatta,
    ymmärrä en tätä seurakuntaa,
    tämä velhomaa on suruhuone,
    talvi lähestyy taas majaani!"

    -- "Päivä poissa, kuihtuu kaunein kukka",
    virkkoi hieno, kalpee papin rouva,
    "kuka kestää Ruijan pimeyttä,
    tänne tullessani tuntui siltä
    maa kuin paennut ois tieltäni?"

    Ingan silmään nousi heljä kyynel,
    vieri säkeille ja hukkui helmaan,
    leikkikumppaniaan turhaan ootti,
    Lauri Hettaa tähyi turhaan Inka,
    huimaa villiporon ajajaa.

    Lumihöyteet niinkuin valkeet perhot
    leijui ruutuun, hohti pihakenttä,
    kaukaa ulvoi susi, talven enne.
    "Selvä tie, ei tässä itkut auta!"
    Hvoslev nousi, sulki postillan.




VIII.


    Kautokeinoss' oli syksymarkkinat.
    Yliskamarissa Buchtin luona
    istui koulumestar Klement sekä Thude Nordvi,
    nurkkasihteeri ja ilveniekka renttu,
    pari passaria juopotellen.

    Rommitodit höyrysivät, Bucht vain joi,
    Klement arvokkaana harvaan maistoi.
    "Nonne plenum optimum sit, ubi omnes pleni!",
    luutullansa lallatteli Thude Nordvi,
    "ubi omnes pleni!" säisti kuoro.

    -- "Täällä tuntureilla täytyy juoda vaan,
    täällä ränstyy vanha virkaruumis,
    ränstyy koko elämä ja voima, tunne, tahto,
    kuuroille mun huilullani täytyy soittaa,
    tiedättekö, kuka oli Mozart!"

    Nosti huilun huulillensa paksu Bucht,
    sorasäveleitä siitä päästi,
    heitti huilun nurkkaan, iski pyötään nyrkillänsä,
    Thude otti huilun, pöydälle hän nousi,
    heilutti kuin huutokauppanuijaa.

    "Kuules Bucht, nyt oon sun herra tuomaris:
    -- 'onko viime käräjien jälkeen
    kihlakuntaan monta lehtolasta synnytetty?'
    -- 'Ruthin palkkapiian lapsi, jonka  isäks
    rahvas väittää itse nimismiestä'.

    Joka kulmakunnan löysät tyttäret,
    pienet pikisilmänoidat tunnet.
    Varo, Ruth sai monen riksin sakon käräjillä,
    Aslak Hetta, Mauna, uskon urheet miehet
    vievät meiltä viimein piiat, viinat!"

    -- "Piispankäräjillä saa ne tuomion,
    nostan joka roiston hirsipuuhun,
    hitto, juokaa, en ma noitaa pelkää,
    taikamestari ma olen, paukautan kättä,
    Lapin nainen raivostuu kuin hullu!"

    "Nämä villikissat meitä kiihoittaa,
    viina tylsistää", niin ilkkui Thude,
    "moni vouti tääll' on hulluks tullut harmissansa,
    miks sai veli Luulajassa virkapassit,
    täällä poronliha maistuu puulle!"

    -- "Luulajassa pieneen rahapulaan jäin,
    kruunult' otin hiukan etukäteen,
    viikon join, mut tuli kohmelo ja tilinteko,
    Ruth, hän täytti vaillingin, siis Ruthin malja,
    ja nyt veronkantoon! Kadjan malja!

    Juoksan riksit eivät mulle unta suo,
    kota paloi, nyt se kitupiikki
    kätkee vuoriin aarteet", puhui Bucht ja hoiperrellen
    kiskoi ylleen vanhan sinipoimutakin
    kiiltonappisen, läks markkinoille.

    Markkinoilla metsäkansaa vilisi,
    erämaista tuli mekkomiehet
    Inarista saakka kaupantekoon, ilonpitoon,
    hiljaisuuden yössään ihmeseikkailuistaan
    nauraakseen taas koko pitkän vuoden.

    Eri ryhmin kulki tietään heränneet
    tummin peskin, tummin karsain kasvoin,
    halveksien halpaa tyhjää maalliskomeutta;
    suruttomat joikui, huolt' ei huomisesta,
    kirjopunaisina puvut hohti.

    Joen jäällä porot kilvan kiitivät,
    riimutupsuin alla kellot kiikkui,
    vöissä, kauluksissa päärmikorut, helyt heilui,
    kautokeinolaiset riensi jäälle vastaan,
    veivät vieraan tupaan, poron metsään.

    Ajoi saita Juoksa huutain pulkastaan:
    "pojat tulkaa, viekää porot talteen!"
    Pojat väisti: "ei se koskaan anna vieraslahjaa",
    vihdoin Vasse ajoi porot Ruthin pihaan,
    mutta Kadja nousi niinkuin päivä

    jälkeen pitkän hämyraskaan Lapin yön.
    -- Hylkeennahka verhos pulkan sivut,
    koruommeltuina Kadjan porovaljaat helskyi,
    Kadjan päässä kapper, suippo sinilakki,
    kaulass' siebenavte, ahmankaulus,

    keltapalte-paulapieksut jaloissa,
    yllään tulipuna sarkakäyhti,
    hopeevyö ja käyrä sarvituppi vyötäröillä;
    tuli niinkuin raikas viima tunturilta,
    niinkuin morsian, mi etsii ylkää.

    Aslak tunsi kuin ois käärme pistänyt,
    ken on paratiisin päivän nähnyt,
    joku enkeli sen ajaa miekallansa yöhön,
    kurjuuteen ja kylmään, mietti Aslak, väistyi
    yrmein mielin ohi kauppatupain.

    Siellä petoskauppaa salaa hierottiin,
    kirkkotuvista hän remun kuuli,
    äitelyyden, pelon, inhon, ylpeyden tunne
    täytti mielen, raskain askelin hän astui
    Buchtin veronkantopöydän ääreen.

    Veroluettelo eessään istui Bucht
    jakkaralla, tutki rahain leimaa,
    mahtavana lyöden nyrkkiä hän kokos ortit,
    kun hän riksit otti, paistoi naurisnaama,
    vilkui tihrusilmin impiin vuoroin.

    Aslak  pöytään laski rahat massistaan.
    -- "Ei nää riitä, kaiva tarkkaan taskut,
    rästiä on sulla vielä, muistan, entisistä!"
    -- "Lumimyrskyyn multa paraat porot hukkui,
    huono oli meren kalasaalis."

    -- "Maksa pois! Sun tunnen, lurjus, ennestään,
    rahat pois tai ryöstän koko kodan!"
    -- "Ota peski, ota porot, ota pettuvelli,
    ota silmä, ota vielä sydän multa,
    mies oot, jos voit vielä hiukan vuottaa!"

    -- "Minä maksan", sanoi Mauna sävyisään.
    -- "Sin' et maksa mitään!", tiuskas Aslak.
    -- "Aslak maksaa vasta Herran viime tuomiolla",
    ilkkui muuan lattanenä lappalainen,
    yli joukon heitti Mauna miehen.

    -- "Hullut! Sopikaatte itse riitanne,
    patukka ois teille paras laki,
    menkää kotiin, nyt ei aikaa, huomena ma jatkan!"
    huusi Bucht ja etsi samein silmin Kadjaa,
    muisti Thuden, hoippui ullakolleen.

    Bigga hiipi hiljaa Ruthin keittiöön,
    tuliaisiks toi hän poronlihaa,
    Ruthin vaimolle hän haastoi lunastuksestansa:
    "Luojan henki liikkuu yli tuntureiden
    niinkuin lämmin tuuli kukkain kuussa!

    Suuri sielunhätä sull' on, näen sen,
    onko Totuus koskaan koputtanut
    sydänovees, ristisisar, kaikki suru katoo,
    aukaise, niin kuulet taivaan heljät harput,
    Luojaa ympäröivän enkel'kuoron!"

    Niin hän puhui, kyynel nousi silmihin,
    pyhät kädet helmassa hän istui,
    joilla ennen läpi pakkasen ja lumimyrskyn
    nääntymättä kantoi pientä Aslakkia
    lämmitellen häntä rinnallansa.

    Mutta Ruth vain hieroi kauppaa aitassaan,
    vaihtoi ruudit, hamput, padat, kankaat,
    porontaljoihin ja näädännahkaan, kapakalaan,
    tarjos puorispoksan, tuiman tuloryypyn,
    tinki, petti, juotti lappalaista.

    Tuli Aslak, huomas valkeen taljansa
    sekä heimomerkin, otti taljan.
    -- "Tämän taljani on porovaras sulle myynyt,
    kuka, sano!" -- "Enkä sano, liukas lappi,
    pidä taljas, mutta korjaa luusi!"

    -- "Miss' on emo?" -- "Oisko päässyt pakana
    riivaamaan mun kunnon vaimoani",
    sanoi Ruth ja otti puntarin ja juoksi, huusi:
    "ulos noita-akka heti talostani,
    muuten puntarilla päähäs isken!"

    -- "Tule emo! Tääll' on rutto ilmassa,
    herää, Ruuta, muuten syntis kasvaa,
    ettei hornan tulikaan voi niitä poroks polttaa!"
    Aslak talutteli Biggan kylätielle,
    siellä täällä sammui tupain tulet.

    Mutta yliskamarissaan myöhään joi
    Bucht ja päissään nukkui lattialle,
    Thude sitoi paperiset liperinsä kaulaan,
    passarit ne naurain, ruumisvirttä laulain
    kantoi vahvan nimismiehen aittaan.

    Tähdet kiilsi yli turvekattojen
    niinkuin helyt saamineidon vyössä. --
    Hangell' lojui vielä mässääjät, soi joikusävel,
    kaukaa pappilassa sammui talituikku
    nuoren Inkaneidin kamarissa.




IX.


    Taljallansa Kadja uinaili,
    Juoksa nousi, salaa yöhön hiipi,
    kodan räppänästä paistoi himmi kuu,
    tytön otsaa liiti surun varjo
    pimetessä taivaan lempeen soihdun.

    Solast' tullen tuuli leikillään
    pyyhki kirkkaaks kuun, mi piirsi
    hopeepylvään tunturlammihin,
    katsoi herttaisesti räppänästä,
    silloin Kadja heräs iloissansa.

    Sitoi eväspussin selkäänsä,
    työnsi lylyn lumelle ja lähti
    suurta päivänpuolen poikaa etsimään,
    rakkauden jumalainen jano
    poltti suonissa ja sydämmessä.

    Hiihti harjut, vuomat eessä kuu
    kuin se maata oisi lähestynyt,
    ja sen täplät näkyi korkokuvina,
    loisti laajalti kuin valepäivä,
    kuin ois pilaa tehnyt auringolle.

    Yöt ja päivät Kadja hiihteli,
    riisti vyöstään kaikki turhat helyt
    kiiltokumppaneiksi lumitähtien,
    päivin ohjas häntä suuret tähdet,
    öisin pienet ilotulituksin.

    Ja se kulku oli kuin ois häät,
    ja se oli niinkuin tähden lento
    avaruuden suureen äidinsylihin,
    Kadja kamppaili kuin ennen Bigga
    povess' Aslakkia kantaissansa.

    Aslak kulki yksin kotonaan,
    etsi rauhaa, yötä, yöllä unta,
    heräs, säikkyi omaa hurjaa aatostaan
    kuin ois kuussa nähnyt veripilkut,
    kuin ois kahle kaulaa ympäröinyt.

    Bigga koitti häntä lohduttaa,
    kulki nöyränä ja salaa surren,
    Svakko taipui näöks Hetan oikkuihin,
    kävi kirkoss', istui vaiti siellä
    Saivo-aimostaan vain uneksuen.

    Kiersi sitten salaa seidan luo.
    Valkeen uhriporon viekas Jouna
    möi ja vei sen pyhään paikkaan salatein,
    päivän päästä oli poro poissa,
    "Tiermes tähtiin nosti!" väitti Jouna.

    Niin se Jouna ovelasti möi
    moneen kertaan saman valkeen poron,
    petosta ei herkkä Svakko huomannut,
    katsoi tähtijalokivitarhaan,
    mietti heltyneenä hengessänsä:

    Päi veneitä valkoporollaan
    ajaa pulkassansa passevaaraa,
    kiviin kipeneitä iskee kaviot,
    salamana välkkyy vuottoraippa,
    puolikuina kiiltää hajasarvet.

    Päivän poikaa Kalla Parne'a,
    joka sukset keksi, kävi metsät,
    Svakko manasi ja päivän puolelta
    katsoi puun ja tutki tyvisuonet,
    kaatoi koivun, loi niin sivakkaansa.

    Lauri Hetta maaten selällään
    leikki pystykorvain koirain kanssa,
    Hilgu, Kirjes, Lunkki, Ränni hyppivät
    yli rinnan purren pojan kättä,
    äkkiä ne korvaa höristivät.

    "Gump' lä botsuin! Susi poroiss' on!"
    huusi Lauri, koirat vimmoin vinkui.
    "Kiinni koirat!" huusi Aslak, tempasi
    suksikeihään, samosi kuin sauhu,
    kaikki miehet syöksyi suksillensa.

    Aslak kiiti, hiihti koko yön,
    seuras sutta poikki vuorten laaksoon
    kuin ois tuli kiemurrellut takanaan,
    jo hän kuuli käheen läähätyksen,
    suden tulipunaliekki roikkui.

    Susi haukkas lunta, juoksi taas,
    pääsi eelle, luikki mäen alle,
    Aslak jängäll' lensi, puski pyrynä,
    luonnon riemu sykki suonissansa,
    innosta hän itki, yltyi raivoon.

    Kimmahtain hän kirkui, ponnisti,
    mies ja saalis tarttui kinosvuoriin,
    hukka kääntyi, vihreet silmät säkenöi,
    sähisten se nosti karvat pystyyn,
    vihaisesti hampaat kalisivat.

    Aslak heilutteli keihästään,
    ensin singahutti tuholoihdun:
    "koko vihani mä isken sinuun nyt,
    pure toiste, paha, porojani,
    kuole hiiden hurtta, korven koira!"

    Susi kyyristyi jo hyppyhyn,
    silloin keihäs sinkui pedon kitaan,
    ulisten se kaatui, sätki säärillään.
    Aslak nauroi, niin hän harvoin nauroi,
    metsä nauroi, kun hän kotiin hiihti.

    Tiellä tuoreen ladun keksi hän,
    joka kierteli kuin eksyksissä,
    sitä seuras, näki kaukaa hiihtäjän
    heiluvan kuin siipirikko linnun,
    tunsi Kadjan, päästi ilohuudon.

    Silloin Kadja kaatui hangelle
    raukeet silmät täynnä rakkautta.
    Aslak nosti hänet vasten polviaan,
    sitoi suksiin, ihmeissänsä vei hän
    kalleimpansa Maggan hyvään hoitoon.

    Magga tumma, karkea kuin mies,
    kierosilmä, äksy nokinaama
    hoivas Kadjaa niinkuin omaa lastansa,
    armon autuudesta puhui vuoroin,
    vuoroin nauratteli kujeillansa.

    Usein Aslak kulki salaa öin
    rauhatonna Maunan kodan luona,
    poistui sairaan Kadjan äänen kuullessaan,
    mutta kerran sinne hiipiessään
    Kadja hangell' istui tähtiyössä.

    -- "Sinä tulit, kuulin askelees!"
    -- "Miksi tulit, Kadja?" -- virkkoi Aslak.
    -- "Aslak, min' en voinut olla kotona,
    luonto käski, oma veri vaati,
    Aslak, ihanalta tämä tuntuu!"

    -- "Kadja, Kadja, min' en muuta voi,
    mun on pakko, ei oo tämä synti,
    suloinen ja ihana sä nähdä oot,
    sua halaan, olkoon kirkas hanki
    yljänvuode kuin se isän oli.

    Luoja itse meidät liittäköön,
    vaan ei papin sormet, musteet, kirjat,
    vihkinaiseks sinut tässä vannotan,
    tulkoon pelastus tai lyhyt loppu,
    loddatsham, mun oma lintuseni!"

    Öin he muistelivat muistojaan,
    päivin Aslak kulki karsastellen,
    sätti itseään ja lihaa, saatanaa,
    palasi taas yöllä lempeänä,
    Bigga itki, Lauri erään lähti.

    Svakko karvarinta, suksimies,
    harmaa, vanha niinkuin metsänpeikko
    kompasteli itseksensä höpisten,
    siirtyi töin ja asein nuorten pariin,
    kertoi heille muinaistarinoitaan:




X.


TYRNI.

    Asui Jäämimaassa muinoin Tyrni,
    renkolaisten päämies, kauppi julma,
    asui Saamemaassa uljas Ullok
    naisenansa Leila mustakulma.

    Tuli Tyrni, otti veron, ryösti,
    väen ratsun selkään Leilan nosti,
    Ullok heimon miehet kokoon kutsui,
    vuoroin saami, vuoroin jäämi kosti.

    Ajoi Tyrni kerran markkinoille,
    kirkon sytytti, miss' oli kansa,
    Leila Ullokille sanan saattoi:
    "nouse vuorelle ja laita ansa!"

    Ullok vuoren huippuun hirret kiskoi,
    polki lumen, tielle vettä valoi,
    hakkas vuoren juureen jäiset portaat,
    Ullok ootti, vihass' silmät paloi.

    Huomas pirkkalaiset varustuksen,
    puukot hampaissa ne vuorta nousi,
    nauroi uljas Ullok uhkamielin
    kädessänsä jännitetty jousi.

    Hyökkäs hurjin huudoin saamelaiset,
    jäämein kalloon hirret, paadet päästi,
    niinpä Ullok surmas pirkkalaiset,
    yhden ainoan hän hengen säästi:

    "Sano Tyrnille: 'veit noidan naisen,
    älä toiste ryöstä Lapin puolta!'"
    Manas Ullok, ampui ilmaan nuolen:
    "varo aina, Tyrni, noidan nuolta!"

    Ja kun Tyrni huomas Leilan juonen,
    murti suuta ja niin suuttui tuosta,
    sitoi naisen pulkkaan, antoi peuran
    alas jyrkänteeltä kuiluun juosta.

    Ullok etsi Leilaa öin ja päivin,
    rinnass' suru, tuska, kalman huoli,
    eikä tietty, minne Ullok eksyi,
    eikä tietty, minne Ullok kuoli.


RUOBBA.

    Ruobba sankar' rautakoura
    miekoin, keihäsmiehin lähti
    Perman merilinnaan, missä
    loisti Anri, Perman tähti.

    Vanhan Perman kaupit toivat
    Sindhun mailta kultakamaa,
    Anri vuotti huomenlahjaa
    sankartöiden kirkastamaa.

    Perman kalmankartanossa
    jalokivin hohti haudat,
    jumalkuvat kultamaljoin,
    ympärillä aidat, raudat.

    Kulki Perman nuorukaiset
    juhannusna lemmen lehtoon
    neitten kanssa, yksin Anri
    astui haaveiss' armaan ehtoon.

    Metsätieltä hyökkäs Ruobba,
    ryösti Anrin aarteenansa,
    ajoi kauvas tuntureille,
    joikui, lauloi iloissansa:

    -- "Anri, Anri, Perman tähti,
    vien sun lumolinnoihini,
    akkunoista tähdet loistaa,
    katto on kuin meren sini."

    -- "Tuulenlinnat, tähtilinnat,
    turvekota, arkku multaa!
    Himoot niinkuin Ruijan urhot
    jumalkuvaa, kalman kultaa."

    -- "Anri armas, sua ma etsin,
    nyt ei paina yöt, ei vaivat.
    Mutta katsos, merta kyntää
    Ruijan lohikäärmelaivat!"

    -- "Loihdi laivat, noidu miehet,
    niin mun sankariksein koidut,
    prinsessalta sydämmenkin
    itsellesi ijäks noidut!"

    Turvekodass' itki Anri,
    Ruobba kulki soita, maita.
    -- Laivat maihin laski salaa
    Ruijan heimoruhtinaita.

    Hiipi kalmankartanohon
    rautamiehet kirveet vyöllä.
    Kuvat kaatui, ryske kuului,
    hätätorvet ammui yöllä.

    Permit syöksyi vuoteiltansa,
    heiluttivat tapparoita,
    Ruijan miehet kauhuissansa
    kapusivat kallioita,

    tuntureille eksyksissä,
    loittonivat laivoistansa.
    Näki Ruobba rautamiehet,
    kulki vastaan soihdullansa.

    -- "Lapin poika, päivän poika,
    ilon päivää kerran vietä,
    niin saat kultaa pulkan täysi,
    näytä meille ensin tietä!"

    Ruobba astui jyrkänteelle,
    nosti ilmaan tulisoihdun,
    manas esiin suuren meren,
    laittoi laivat, teki loihdun.

    "Kuulkaa, soivat sotaharput
    Ruijan  miesten sankartyöstä,
    keulat kohoo, purjeet välkkyy
    niinkuin kaarneen siivet yöstä!

    Musta, hurja meri huutaa,
    käärmelaivat kelluu veellä,
    kukaan teist' ei eksy yöhön,
    kun ma soihduin kuljen eellä!"

    Heitti Ruobba soihdun kuiluun,
    silloin Anri mieleen muistui.
    Kalliolla seisoi Ruobba,
    rautamiehet kuiluun suistui.

    Ajoi Ruobba Permanlinnaan,
    prinsessan, sen nuoren toi hän,
    yhteen veren vuodatti hän,
    kolme yötä häitä joi hän.

    Heitti maljan mereen, laivoin
    vierahille maille lähti,
    palas aartein Permanlinnaan,
    kun taas tuikki pohjantähti.

    Kannel kaikui linnass' silloin,
    iloisesti Vienan laine
    lauloi linnan muurin alla,
    kauvas kaikui Ruobban maine.




XI.


    Käräjienmäell' lyötiin rikki
    Ruthin mitat, siks hän vihan vimmoissaan
    yllytteli Hvoslevin ja Buchtin
    lyömään jalkapuihin lappalaiset;
    kaikkein sydämmissä viha väijyi.

    Bucht vain hohotti ja juovuksissa
    ajoi ryöstäin, väen naiset makasi,
    eikä ollut monta turvekotaa,
    joiss' ei kiristyksistänsä tietty,
    kuiskaeltu hänen konnantöistään.

    Aslak harhas poropalkisilla
    Kadjaa karttaen ja salaa kaihoten,
    Ruthin, Buchtin syytös mieltä kaivoi,
    myös hän muisti Biggan pelon, itkun,
    kiros' salaa piispat, kirkkokunnat,

    Bigga istui Maunan äidin luona,
    virttä veisaili tai Kadjaa lohdutti,
    Svakko yksin oli kotosalla,
    tuleen tuijotti kuin lyöden arpaa
    ihmiselon sala-ongelmista.

    "Pappi ajaa Tromsaan piispan luokse,
    pahat peikot virittävät juoniaan,
    tulee nälkä, tulee susi, surma,
    kirveet laulaa, herää punakukko,
    sekasorto, saasta, auta Tiermes!

    Vuoret järkkyy, vapisevat vaarat,
    kodat kaatuu, poro lankee polvilleen,
    meri kiehuu, tuli nuolee maata,
    etsii pakopaikkaa uumenissa,
    mylvii, möyryy ulos pääsemättä.

    Hourailenko tässä hornan unta!
    Verta, verta, minne katson, verta vaan!
    Onko totta, että pappi lentää...?
    Kuulen tiuvut, haistan vieraan hajun,
    koirat haukkuu... lankesinko loveen?"

    Kotaan astui Hvoslev lumisena,
    jäiset puikot riippui hänen hiuksissaan,
    astui ankarana keskikotaan
    kulmakarvat pystyssä ja lausui
    jymyvällä ukkosäänellänsä:

    -- "Svakko! Miss' on pojanpoikas Aslak,
    tahdon nähdä elämänne helvetin,
    tahdon kukistaa sen rosvoluolan,
    josta paha paisuu kaikkialle
    myrkyttäen koko Lapin ilman!"

    Svakko heräsi kuin unestansa,
    hiipi soppeen tunturille viitaten,
    luullen näkevänsä papin haamun
    manas: "ootko, kurja, kalmistosta,
    mene myrkänä taas Manan maille!

    Sinne manaan sun! Mut miksi kysyn
    syitä, jotka tunnen, uness' sinut näin!"
    Hvoslev käden nosti kiihkoissansa,
    iski kepakolla Svakon päähän:
    "kyllä nutistan ma Lapin noidat!"

    Pyhän oven kautta juoksi Svakko.
    Hvoslev mietti, istui pulkkaan kuohuissaan,
    ajoi suoraa päätä tunturille,
    eksyi, kääntyi kotiin, joka kotaan
    poikkesi ja pauhas parannusta.

    Tuli seuroihin hän tuomioineen,
    pyhät raivostuivat hänet nähdessään,
    tyynesti hän jakoi iskujansa
    niinkuin isä kurittaissaan lastaan,
    kunnes talttui pahin uskon vimma.

    Toista tietä ajoi Bucht ja löysi
    tyhjän kodan, näki tulen sammuneen,
    leimas ryöstömerkein padat, vuodat,
    vieraiks miehiks otti Jounan, rengin,
    Maunan kodalle hän sitten ajoi.

    Meni kotaan Bucht ja näki Biggan:
    "et mua veisuillasi, vaimo, käännytä
    niinkuin koitit kääntää Ruthin vaimon.
    Missä miehet, missä sikiösi?
    Vastaa, vaimo, lakkaa vinkumasta!

    Vai et vastaa, kyllä tiedän tempun!"
    sanoi Bucht ja paukautti käsiään,
    Bigga säikähtyi, mut silmä välkkyi,
    kimmahtain kuin tiine ilveskissa
    raivoissaan hän hyppi, hoki veistä.

    Silloin jolsa Magga painoi Biggan
    taljalle, vei Hetan kotaan väkisin,
    sanoi mennessänsä: "kuule, Buhtta,
    kyllä tunnet meidän heimon naiset
    vaan et tunne meidän miesten mieltä!"

    Tulen ääreen istui Bucht, ei kuullut
    kuinka Jouna kodan takaa kuunteli,
    sopesta hän silloin itkun kuuli,
    nosti taljan, näki Kadjan ruumiin:
    "kyyhkyseni, nyt sun vihdoin löysin.

    Tule! Isäs kutsuu sua kotiin,
    hellästi sun vien kuin omiin häihisi,
    mull' on toinen poro mukanani,
    oman poros sidon pulkan perään,
    niin et eksy enään näille maille!"

    Jouna ajatteli itseksensä:
    en ma Aslakille, Buhtallekaan suo
    Kadjastani, keskikodan kukkaa.
    Keksi keinon, kaivoi pulkan pohjaa,
    kaatoi Buchtin poron korvaan viinaa.

    -- "Tässä seison enkä tule kanssas
    vaikka sitoisit mun pulkan pohjahan",
    sanoi Kadja. -- "Niin siis sinut köytän!"
    sanoi Bucht ja halun hurjapäissään
    kantoi Kadjan, sitoi pulkan pohjaan.

    Ajohihnall' iski; porohärkä
    kaarsi niinkuin koiraa säikähtäessään,
    pillastui jo mäen alla, käänsi
    sarvet ajajaansa päin ja potki,
    toinen poro kiiti Kadjan kanssa.

    Poro yltyi, kaatui Bucht ja ähki,
    ryömi pulkan alle, poro potki vaan,
    hiljaa kykki Buchti kumarassa,
    etsi turhaan viinaeväitänsä,
    poron talttuessa esiin kömpi.

    Tunturilta oli Mauna nähnyt
    oudot vieraat, ajoi laaksoon porollaan
    kohti porokylää, näki Kadjan,
    poron kiitämässä tievaa pitkin
    polvein nasatessa sähön lailla.

    Kadjan poron Mauna pysäytti,
    impi valitteli hälle vaiheitaan.
    Silloin virkkoi Mauna vakavana:
    -- "Kuule, Kadja, kyllä Aslak kostaa,
    mutta nyt sun vien ma Juoksan kotaan.

    Näin sä uuvutat vain urhon mielen,
    yhteen veresi kun häneen vuodatit,
    vuoti kaikki voima Aslakista,
    kääpiöksi käy hän naisen kautta
    eikä jättiläiseks jättitöissä!"

    Sanoi, vakavasti houkutteli
    Kadjaa mairitellen kotiseuduille.
    Porot kiiti niinkuin pilven varjot,
    Kadja nyökäytti tuntureille
    hyvästinsä, hellät hyväilynsä.

    Mutta Jouna juoksi paliskuntaan,
    kehui poropaimenille keppostaan,
    kieri lumessa ja noitui, nauroi,
    matki Buchtia ja ähki, rähmi.
    Svakko tuli hiljaa nuotiolle.




XII.


    Kömpelöltä näytti kirkko kunnaallaan
    niinkuin hautova ja iso riekko.
    Kirkko oli täynnä ristikansaa,
    surutonten koreet puvut kiilsi,
    pyhäin puvut puhui vakavuutta.

    Tuli vaimot kantain lasta komsassaan,
    kirkonseinään sukset pystytettiin,
    Ruthin luota hoippui moni lappi,
    nosti kirkonportaill' leilin suuhun,
    joskus remu kuului messun lomaan.

    Ovensuussa saamilapset leikkivät,
    kirkoss' oli hien, pihkan haju,
    miesten puolla istui eri ryhmin
    Aslak, Mauna, Rista; naisten puolla
    Kadja, Bigga kuullen messu-ääntä.

    Lempeästi kirkkoväärtti myhäili
    päässä valetukka, piispan lahja,
    nähtiin Ruthin vaimo, Klement, Juoksa,
    surutonten katseet oli veltot,
    pyhäin silmiss' oli kiihkon tulta.

    Astui alttarilta Hvoslev kaapussaan,
    nousi, puhui saarnastuolistansa,
    alas tulvi tulikivisaarna,
    kimpos seiniin, kieri ulos ilmaan
    yli hautuusmaan ja kyläkujan.

    Niinkuin vanhan testamentin profeetta,
    sotanasiiri hän julki huusi
    anateemansa ja iski lautaan,
    tankkas sanaa ikivanhaan tapaan
    vailla henkeä ja herätystä.

    Aslak katsoi häntä, muoto musteni,
    muisti Svakon saamat papin iskut,
    muisti pakon, uskon uhkaukset,
    pyhän valheen, papin vallanhalun,
    verot, vainot, kurjuudet ja kauhut.

    "Lain salama kun iskee Sinailta
    ihmissyämmeen, puhkee tuskan huuto,
    evankeliumin valonsäteen
    kohdatessa raikuu ilon ääni,
    mikään ihmisvoima sit' ei estä.

    Jalot, korkeet tunteet ääniin puhkeaa,
    muuten ihmissydän särkyy, murtuu,
    ei ne vaijeta voi kirkossakaan!"
    -- Nuo Laestadiuksen syvät sanat
    muisti Aslak, vaipui mietteihinsä.

    Lauri Leevi pappi on kuin papit muut,
    minä yksin olen tosi pappi,
    seuran ylipaimen, hengen päämies,
    en voi kuulla tulvaa palkkasuusta,
    veroilla sen autuuden saan maksaa.

    Niin hän mietti, kuuli saarnastuolista
    papin väsyttävän, turhan uhkan
    raipaniskuista ja jalkapuusta,
    silloin havahti hän aatoksistaan,
    kuuli itkun tyrskeen naisten luota.

    Biggan olkapäähän Kadja nojasi,
    itki ilmi kaikki sala-itkut,
    kaikki kaipaukset, synnin tuskat,
    mutta käytävällä kulki Magga
    elein nauratellen pyhäin seuraa.

    Niinkuin syyskuun hämärässä äkkiä
    lankee rankkasade räppänästä
    sammuttaen tulen, kodan seiniin
    yksitoikkoisesti rummutellen,
    niin nyt itku kuului kaikkialta.

    Aslak värisi, ja tunteen humina
    kävi ruumiin läpi herkytellen,
    voiman hehku kävi sielussansa,
    kookkaana ja äkkiarvaamatta
    penkille hän nousi, huusi ääneen:

    "Herätkäätte, saamelaiset, herätkää,
    pirun profeetta on meidän pappi,
    kääntykää jo poijes hänen luotaan,
    kääntykää jo poijes pimeästä,
    kuulkaa korvess' ääntä huutavaisen!

    Kuulkaa! Kautta Hengen pyhitetty oon,
    Hengen vaikutteesta kiroon kaikki
    kääntymättömät ma helvettihin,
    min' oon tie ja avain autuutehen,
    pappi, rukoile, käy polvillesi!"

    Hii ja huu! Nyt riemun huudot kaikuivat.
    Niinkuin Daavid tanssi arkin eessä
    tanssi Aslak kirkon lattialla,
    penkeistänsä nousi miehet, naiset,
    huumeissaan ja huutaen ne hyppi.

    Aslak Kadjan pyhään kisaan tempasi.
    Mylläkästä yli kaiken kuului
    Laurin ääni: "teitte Isän huoneen
    rosvoluolaks!" aukas kirkon portit,
    hautuusmaalle syöksyi lappalaiset.

    Vanha kirkkoväärtti kulki rauhoittain,
    vihdoin joukko hajosi ja tyyntyi,
    kirkonkellot soi kuin myrskyn kellot
    ihmishulluutta ja ihanuutta,
    kaiken kauneutta, kadotusta.




XIII.


    Piispankäräjät jo oli käyty,
    paimenkirjeet kiersi pappiloita.
    Häiväistykset, nuhdesanat lensi
    korpiteitä, kautta kotien,
    yli sammuneitten nuotioiden.

    Kesän hiljaist' oli kaikkialla,
    saamit vaelsivat merenrantaan,
    syksyllä kun sieltä palasivat,
    leiskui vimma ilmiliekkihin,
    alkoi vihan, raivon, hirmun aika.

    Musta katsanto kuin iho heillä,
    hulluus silmissä ja vaahto suussa,
    ei Laestadiuskaan järjen sanaa
    saanut kalloihinsa mahtumaan,
    oppi-isänsäkin hylkäsivät.

    Heidän mielestänsä ihmiskunta
    mateli kuin mato heidän allaan,
    Pojast' oikealla istuivat he,
    Luojan jäseniä olivat,
    raamattu ja uusi testamentti.

    Maassa uudessa he asustivat,
    armorikkaan ajan koitonmaassa,
    kuolo olivat, ei kuolla voineet,
    synnit saivat antaa anteeksi,
    valta oli tuomita ja tappaa.

    Naiset karkasivat miesten luota
    'apostolein' vaimoiksi, ja miehet
    pieksi alastomat, nuoret tytöt
    jäätyneillä koivunvitsoilla
    tunnustamaan salasyntejänsä.

    Kulki Magga kerran metsätiellä,
    tuli vastaan Svakko verkkoinensa,
    Neitsyt Maariaksi vaati Magga
    Svakon itseänsä sanomaan,
    Svakko kätkeytyi erämaahan.

    Ajoi Aslak pitkin Saamemaata
    Maunan, Laurin kanssa tuntureita,
    tasajalkaa hyppien hän riehui,
    kodast' ajoi kotaan kuuluttain
    pyhää sotaa kirkkokansaa vastaan.

    Oli niinkuin satu-ajan yöstä
    ammoin kesytetty eläin oisi
    hirviönä esiin hyökkäellyt,
    noussut peto ihmisrinnasta
    vuosisadat hiljaa maattuansa.

    Kulona hän kulki öin ja päivin,
    kerran raamatun hän polki alleen,
    eikä rajaa ollut raivollansa,
    kaikki Biggan hellät neuvot hän
    unohti nyt suuruusuhmassansa.

    Kutsui Aslak kokoon valittunsa,
    kotakäräjiin hän kutsui miehet:
    -- "nyt on Herran vihanpäivä tullut,
    katso, profeettanne minä oon,
    katso, minä olen kuninkaanne.

    Kuolkoon Buhtta, kaatukoon myös pappi,
    Ruutan yli koston kirves heiluu,
    uskottomain synti ei oo surma,
    punakukko kohta kohoaa
    Ruutan talon harjalle ja kiekuu.

    Mulle annettu on taivaan voima,
    Mauna hengessä on vertaiseni,
    mutta minä olen kuninkaanne,
    Lapin kuningasten kuningas,
    vainovalanne nyt vannokaatte!"

    Pystyyn kavahtivat kaikki miehet,
    heiluttivat miehet puukkojansa:
    "totisesti, sulle valan teemme,
    saamelaisten suuri gonagas,
    Guovddageidnoon, kaikki Guovddageidnoon!"

    Valan vannottuaan söivät miehet
    pyhän atrian, päät taljaan vaipui,
    miehet nukkui; Jouna hiljaa luisui
    räppänältä kaikki kuultuaan,
    riensi sanaa viemään Kautokeinoon.

           *     *     *

    Istui suruissansa vanha Svakko
    risumajan eessä erämaassa
    verkot, ahraimensa unohtaen,
    silloin tärähti ja vonkui maa
    hiljaa vavisten kuin piesty poro.

    Herkän korvan painoi vanhus maahan
    kuin ois Jabme-aimost' äänen kuullut,
    mutisi ja puhui itseksensä:
    "ankea on aika, hukkuu maa,
    vanhat jumalat on unhoitettu.

    Korppi muuttuu lumivalkeaksi,
    joutsen lentää sysimustin siivin,
    talvella saa poro uudet sarvet,
    kaihtaa ihmistä ja metsistyy,
    käärmeet yöllä käyvät käräjöitään.

    Lapsivuoteeseensa kuolee äidit,
    sota, nälkä sortaa parhaat miehet,
    naiset kiistelevät jäänehistä,
    jalan jälkiäkin suudellen
    vuodattavat kurjat kyyneleitään.

    Koira muuttuu sudeks taas ja ulvoo
    yksin yössä kodan raunioilla.
    Mitä mietin? -- Ehkä kaikki muuttuu
    maailmassa ihanaksi taas,
    se on vallass' suurten jumalien."

    Niin hän mietti, astui venoseensa,
    hiljaa sauvoi sytyttäen soihdun,
    iski ahraimella lohen kylkeen,
    paistoi kalan risutulella,
    nuotionsa ääreen nukkui vihdoin.

    Ympärillä nukkui vanhat vaarat,
    vavahtivat kerran unessansa,
    alku-aikaa ehkä uneksuen,
    tuli-aaltoina kun vyöryivät
    jähmettyen jäähän, iki-yöhön.




XIV.


    Pyhäinpäivän aatoll' Aslak Hetta
    raidon jäless' ajoi Kautokeinoon
    eellä ahkiossa koivunraipat,
    vuoroin pieksi tiellä tulijoita,
    vuoroin poroansa pieksi Aslak.

    Päättyi huomenissa kirkonkylään
    Aslak Hetan kuninkainen retki,
    hiljaa kirkoss' istui, mutta myrsky
    kulki korkein aalloin sielussansa,
    sanaa sanomatta ulos lähti.

    Kirkon ovell' ootti Ruth ja heitti
    käsiraudat pyhäin jalkain eteen
    sekä ilkkui: "nytpä koitetahan
    Stefanuksen uskoa!" mut vaiti
    astui Aslak ohi kiukuissansa.

    Kuuli pilkkanaurun ympärillään,
    näki Juoksan, Kadjan kirkkolähdön,
    huomas koulumestar Gundersenin,
    kaikki mustui hänen silmissänsä,
    pystypäin hän kulki majapaikkaan.

    Lähti suruttomat monin poroin
    yöpyäkseen Autsin pieneen kylään.
    Aslak yönsä nukkui levotonna,
    aatos teki työtään pimeässä,
    pahat voimat valvoi vuoteellansa.

    Välähteli salamakin silloin
    läpi muiston joka sielun soppeen
    valaisten ja hetkeks ihastuttain,
    pimeässä vaipui sielu taasen
    vielä syvempään ja synkemmäksi.

    Kulki huomenissa Ruthin pihaan,
    siellä aitassansa Ruth jo hääri.
    Buchtin luona istui Matte Jouna,
    Buchti nauroi hänen hädällensä:
    "minut tappaa? ken sen uskaltaisi!"

    Pyhät saarsi Ruthin pihamaalla,
    hyökkäs Aslak esiin nuijallansa,
    maahan löi hän Ruthin sekä huusi:
    "kosto pyhän Herran herjaajille,
    kuole piru!" iski puukon rintaan.

    Kuuli Buchti Ruthin avunhuudon,
    riensi pihaan pamppu kourassansa,
    juoksi vahva Mauna häntä vastaan,
    painivat kuin vanhat uroskarhut,
    kunnes Buchtikin sai puukon iskun.

    Ruthin vaimo katsoi akkunasta,
    kaatui kauhuissansa lattialle
    tuskan kylmä hiki otsallansa,
    tointui, nousi, ryömi takatietä,
    pappilaan hän juoksi hädässänsä.

    Helmat humahtivat korvissansa,
    vaarat tanssi hänen silmissänsä,
    okaat löivät häntä kasvoihinsa,
    tuuli hajotteli hiuksiansa,
    suru, kauhu karmi sydänalaa.

    Ruthin pihall' itki yksinänsä
    Bigga äiti aitan portahalla,
    pyhät syöksähtivät Ruthin taloon,
    myllertäen, rikkoen ja ryöstäin,
    huoneest' toiseen huutain temmelsivät.

    Maasta nousi Bucht ja laahusteli
    ullakolleen jättäin verijäljet,
    sulki oven, ryömi vuoteeseensa,
    mutta Jouna juoksi salateitä,
    ajoi avunhakuun Autsin kylään.

    -- "Loddatsham! Mun oma lintuseni,
    Aslak, mitä teit, ah, armahani!"
    vaikeroitsi Bigga lyyhistyen.
    -- "Herra, armahda mua synnillistä!"
    voihki Buchti yksin ullakolla.

    Hurjin huudoin juoksi pihaan Magga
    jäless' Aslak, Mauna, Rista, Lauri;
    uskon veljet näki veripilkut,
    kirkuen ne kiipes ullakolle,
    ovi särjettihin ryskinällä.

    "Pirun kätyri, nyt kuole, koira!"
    huusi Aslak työnsi pitkän puukon
    Buchtin rintaan, Magga haloll' iski
    puukonpäähän, niinkuin teuras vihdoin
    veti Buchti viime henkäyksen.

    Veti henkeänsä Aslak Hetta,
    hullu raivon riemu täytti rinnan,
    niinkuin humalassa alas juoksi,
    roihdun sytytti ja tuleen pisti
    Ruthin talon, aitat, rakennukset.

    Hyppi miehet, naiset kartanolla,
    hyppi liekit pitkin kattomalkaa,
    ikkunoista tulikäärmeet leiskui,
    tuli tuuli, nosti tulimeren
    kohti korkeutta, joka hohti.

    Kirkonkatto välkkyi valkoisena,
    vaivaiskoivut niinkuin ruusupensaat
    veriruusuin loisti vasten lunta,
    pilvet kiitivät kuin isot koirat
    tai kuin rivot aaveet yli vuorten.

    Kuninkaista nauruansa nauroi
    Aslak Hetta, Lapin kuninkainen,
    nimess' suuren, kurjan kuninkuuden
    kädet nosti, huusi miehillensä:
    "Pappilaan! Nyt alkaa papin vuoro!"

    Naiset tulen luota kirahtivat
    niinkuin hurjat, hullut noita-akat,
    kaikki rynkäsivät kylätielle,
    eellä Aslak niinkuin villipeura
    juoksi, juoksi tietä pappilahan.

    Mäellä hän kääntyi, katsoi hetken
    tulikipeneitä, jotka lensi
    yli Alattion joen törmän
    tuliperhosina liehuellen
    lumitähtikukkiin sammuakseen.

    Mutta hartaana ja hiljaisesti
    hiipi Bigga Ruthin ruumiin luokse,
    nosti kädet kohti korkeutta:
    "Älä rankaise mun rakkaintani,
    kovin koita, Herra, huonettani!"




XV.


    Päivällistä syöden istui perhe
    pappilassa vaiti, vakavana.
    Papin rouva sanoi lempeästi:
    "eilen kirkoss' oli kumman hiljaa,
    nyt se hiljaisuus mua peloittaa."

    Virkkoi pappi: "Lapista ei pidä
    leipää etsiä, ei sieltä kukaan
    viel' oo palannut; ei pakkokeinoin
    rauhaa luo, ken miekkaan tarttuu,
    miekkaan hukkuu, nyt sen ymmärrän."

    Mutta Inka soitti sormillansa
    rummutellen poloneesin tahtiin,
    muisti eilisillan tanssiaiset,
    pitovieraat, paksun, pyyleen Buchtin,
    joka soitti päissään huilullaan.

    Muisti Thude Nordvin kokkapuheet,
    muistui mieleen vielä mieluisammin
    nuori papin alku, studiosus,
    sacri ministeri candidatus,
    sukulainen sinisilmäinen.

    Silloin saliin juoksi Ruthin vaimo,
    kaikki atrialta pystyyn nousi. --
    "Älä itke, vaimo, älä pelkää,
    Inka, rauhoitu, ma käyn ja katson,
    koitan hurjan joukon rauhoittaa."

    Sanoi Hvoslev, jätti sauvan nurkkaan,
    kulki hiljaa kohti kirkonkylää,
    malttaneet ei naiset kotiin jäädä,
    kaukaa seurasivat papin tietä,
    pappi kulki kohti templiään.

    Niinpä raskaasti ei koskaan käynyt,
    kulki rakkaan tiensä kumarassa,
    ennen kulki usein ilomielin
    sunnuntaisin saarna-aatoksissa,
    nyt kuin Golgatalle kävi hän.

    Tuli kiroellen pyhät vastaan,
    naiset sylkien ja miehet juosten
    eellä Aslak, Mauna, nuori Lauri,
    Aslak, Rista, Magga murtain suuta
    sakeana sauhu takanaan.

    "Kuule, pappi, huutaja nyt huutaa,
    jo on kirves pantu puiden alle,
    jos ei puu voi kantaa hedelmiä,
    hakataan se, tuleen heitetähän,
    Herran päivä lähestynyt on!

    Etkö pelkää Herran vihan tulta,
    katso, pappi, noin ne paatunehet,
    palaa helvetissä!" -- Aslak Hetta
    viittas kädellänsä Ruthin taloon,
    käski papin kädet sidottaa.

    Sidottihin kädet selän taakse,
    naiset lyötiin kylmin koivunraipoin.
    Magga tarttui nuoren Ingan hiuksiin,
    nosti käden Lauri, eteen astui,
    torjui nyrkiniskun kädellään.

    Katsoi Hvoslev tyynnä, totisena
    Aslak Hetan silmiin säikkymättä,
    niinkuin risahtaissa korvess' oksan
    hirvi, susi katsoo kohdatessaan
    toisiaan ne mittas katseillaan.

    Silloin Autsist' tuli apujoukko,
    Klement koulumestar' etupäässä
    pyssyin sekä nuijin kirkkotieltä,
    uhaten hän käski, nosti pyssyn
    niinkuin kouluss' ennen keppiään.

    Kimmahtivat pyhät papin luota
    surutonten kimppuun, vaihtui iskut,
    monet pyörtyi maahan mellakassa,
    monet huohottivat haavoissansa,
    monet verin maahan tallattiin.

    Karjui joukko kuin ois irti päässeet
    kaikki pahat henget helvetistä,
    kiiri äänet yli talviseudun,
    kaikui intohimon, tuskan huudot
    kuin ois sata koiraa haukkunut.

    Kuului vihlovat ja villit äänet
    iltahämärässä, sekamelskaan
    sotkeentuivat veljet, vihamiehet,
    kunnes pyhäin joukot teljettihin,
    sidottuina latoon ajettiin.

    Päästettihin pappi siteistänsä,
    Inka itki, papin rouva vietiin
    tajutonna kotiin, kaikkialta
    kuului kirous ja vihan voihke,
    ladoss' yhä pyhät mellasti.

    Kiristellen hampaitansa Aslak
    ponnisteli pauloissaan ja huusi,
    Mauna siteitänsä koitti purra,
    Laurin silmään nousi kyynelhelmi,
    vieri palkin rakoon polvilta.

    Saapui surutonten lisäjoukot,
    kekseillä nyt ulos raastettihin,
    kiskottihin pyhät pihamaalle,
    lyötiin rautoihin ja vankikyydin
    vietiin vankilahan Alteniin.

    Ja se kulku oli murheen kulku,
    ruumiskelloin soitto, surusaatto,
    ja se kulku oli niinkuin retki
    itkun erämaassa, surun maassa,
    taivas huokasi ja huokas maa.

    Ja niin harmaana ei hohda koskaan
    Lapin taivas kuin se hohti silloin,
    ja niin syvään huokaillut ei milloin
    Hvoslev katsoessaan akkunasta
    tämän kurjan kulun nähdessään.

    Mutta ladon alta ryömi hiljaa
    Matte Jouna, nosti pullon suuhun,
    ryyppi kunnes juopui, nukkui hankeen,
    hampaat irvistivät pimeästä
    kohti raskaan taivaan kattoa.

    Kaukaa pilven reunalt' tähti vilkkui
    levollisna, yksin kurjaan maahan,
    lensi, katos avaruuden kautta
    löytämättä onnen toivojaansa,
    rauhaa löytämättä lentäissään.




XVI.


    Käräjienmäell' Altenissa
    voudin, lautakunnan läsnä ollen
    antoi tuomituille rättäri
    määrä-iskut, vaiti kesti Mauna,
    kärsi Aslak sanaa päästämättä.

    Elinkautisvankeuteen vietiin
    monet pyhät, Lauri, Magga, Rista.
    Aslak, Mauna kuoloon tuomittiin,
    vaan ei tunnustaneet syyllisyyttään,
    kuoloon kulkivat he täynnä uhmaa.

    Nosti päänsä Aslak yli rahvaan
    niinkuin marttiira ja uskon uhri,
    huusi korkeana hulluuttaan:
    "se on täytetty, ma olen Kristus,
    Eli, Eli, lama sabachtani!"

    Uskollisna nytkin seuras Mauna,
    mestuupölkylle hän laski päänsä.
    Korkealta kaatui kuollessaan
    voitelutta, voittamattomana
    Aslak, päivänpoika, kuninkainen.

    Kuutamolla yöllä hautas Hvoslev
    heidät kalmantarhan aidan taakse,
    itkenyt ei Bigga, saamina
    aatteli hän: ikuisuuden maahan
    pääsi Aslak valoon vaivoistansa.

    Kauvan yksin öillä itki Kadja,
    keskikodan kukka rakkauttaan,
    luonto sääli hänen suruaan.
    -- Meni kesä, talvi, tuli uusi kevät,
    uusi talvi satoi unhoon jäljet.

    Rakkauden ehtymätön lähde,
    elonhalu nosti uutta terää,
    uuden kaihon kukan mullastaan,
    tuli yösenpuolen maasta kosjo,
    kalastajalappi lohduttaen.

    Hymyi Kadja surunhymyänsä,
    puki ylleen tulipunakäyhdin,
    hopeevyölle sitoi helynsä,
    ajastajan kosjon lahjaa kantoi,
    vietti häänsä meren auvetessa.

    Jälkeen häiden vanha Juoksa hoippui,
    levotonna kätköraunioillaan
    kuin ois raha kättä polttanut,
    kerran pororengit löysi ukon
    kuollehena riksikasallansa.

    Vankilassa nuori Lauri Hetta
    monet talvet, monet kesät istui.
    Yli muiston mustain kuilujen
    vieri vuodet niinkuin lumivyöry,
    paistoi päivä jälkeen myrsky-öitten.

    Sydän suli, tasaantui ja tyyntyi,
    yrttitarhoiks ruusunihaniksi
    muuttui elämänsä erämaa,
    usein Hvoslev kävi hänen luonaan
    hädän hetkell' lohduttaen häntä.

    Usein ristikosta nuorukainen
    katsoi ikävöiden ijäisyyttä
    vapauden jano rinnassaan,
    revontulten taivaall' leimutessa
    muisti lapsuutensa lempeet muistot.

    Näki uudestaan ne armaat näyt,
    kodat loisti niinkuin taikalyhdyt,
    nuotiot ja padat rannoilla,
    tulen loisteess' soutomiesten varjot,
    kuuli tutut joijut, porokellot.

    Tai kun kevään tullen tippui räystäs,
    näki joutsenten ja merilintuin
    kiitelevän yli vankilan,
    kuuli ajojäiden, vapaan meren
    korkeen luonnonveisun korvissansa.

    Äkkiä hän nousi vuoteeltansa,
    kuuli avainkimpun helisevän,
    vouti, Hvoslev astui koppihin,
    Lauri toipui lapsuusunelmistaan,
    rippikouluajan aatoksistaan.

    Armahduksen sanoman toi vouti,
    kummastuen katsoi häneen Lauri,
    nousi hiljaa, kääntyi ovella
    hyvästellen seiniä ja pöytää,
    vuodetta hän katsoi ristikkohon,

    niinkuin mierolainen jättää majan,
    jossa yönsä on hän hyvin maannut,
    kuin ois jäänyt osa onnestaan,
    pala sydämmestä lukon taakse,
    maailma taas avarana eessä.

    Niin hän tunsi. Näki vanhan äidin,
    vanhan harmaantuneen, köyryn Biggan,
    näki Maggan, Ristan, vangit muut,
    hyvät heimolaiset vapahina,
    näki Ingan kera nuoren sulhon.

    Näki tutut porot, jotka nosti
    kruunupäitään hänet huomatessaan,
    lumi häikäsi ja päivä loi
    hänen silmihinsä onnen väikkeen
    kuin ois ensi kerran päivän nähnyt.

    Bigga pojan poskeen painoi posken:
    "puorist... kiitos, taivaan taata, annoit
    kolme rakkautta; yhden vei
    viekas meri, maa vei ahne toisen,
    kolmannen sain jälleen, kuopukseni."

    Pulkkaan istui Lauri, toiseen Bigga,
    silloin portin eteen vankikyyti
    porovarkaan, Matte Jounan toi,
    poispäin Jouna käänsi juudaskasvot,
    koitti peskiin peittää häpeäänsä.

    Ajoi rakkahille tuntureilleen
    Lauri iloisena sydämmessään,
    päätään vaarat nyökkäs iloissaan,
    tiellä riekot nauroi iloisesti,
    Laurikin taas nauroi iloissansa.

           *     *     *

    Tyrmästänsä päästyänsä Jouna
    luisui kurjuutensa kuilun varjoon,
    tappelussa silmä puhkaistiin,
    kerjäsi ja heti joi hän almun,
    kulki ummikkona, untelona.

    Kalastajalappi kujeillansa
    kyhäs kerjuukirjeen petturille,
    sitä ihmisille näyttäissään
    sai hän rovon sijaan selkäsaunan,
    huomas juonen, pisti pilkkaajalle:

    "Ruman juoigan mulle, lempo, laitoit,
    varoit varasta sä karttamasta,
    siksi vamman jalkaas, kätees saat,
    toiste muistat Jounan 'silmäpuolen'",
    Jouna keksipuulla rikkoi ruudut.

    Jaalaan heitettihin Matte Jouna
    Tromsaan vietäväksi, karkas maihin,
    siitä asti häntä pelättiin:
    lapin käteen, jalkaan puhkes paiseet,
    vuoden kamppaili hän elämästään.

    Vanhana ja tekohurskahana
    kankein, laihoin jaloin kiersi Jouna
    poropaimenena polkujaan
    Ruijan rannikoilta rauhatonna,
    vieraan leipää söi hän, leipää sylki.

    Yhä etelämpiin maihin vaappui
    mieron tiellä tuntemattomana,
    kohtaloaan salaa kiroillen,
    palannut ei koskaan heimon luokse
    Jouna raukka, Jouna silmäpuoli.




XVII.


    Lepäs avaruus kuin musta meri,
    kaartui pimeys kuin yökön siipi
    yli Saamemaan kuin kerran muinoin
    yön ja kaiken luomiskauden aikaan,
    tähdetönten, tyynten tyhjyyksien.

    Nukkui pedot talviluolissansa,
    nukkui kodat lumikinoksissa,
    nukkui ihmiset ja porot, koirat,
    yksin Nälkä ajoi pulkassansa
    pitkää, polutonta erämaata.

    Passevaaran laell' istui Svakko
    kirves polvella ja rumpu maassa,
    sumun takaa kiilsi seidan hahmo,
    liikkumatta istui suuri noita
    niinkuin vuosisataisvanha seita,

    jok' on tuijottanut ohi kirkon
    tuhat vuotta kauvas kaihisilmin
    aavistusten sekä arvoitusten
    alla ammottavaan, syvään kuiluun
    koskaan löytämättä kaiken pohjaa.

    Sumu katosi kuin sairas kaihi,
    tunturit taas nousten noroistansa
    seisoivat kuin vanhat jättiläiset,
    kiipesivät yli toisiensa,
    yli kyhmyselkäin painien ne ryömi.

    Jalat rämpi jängissä ja soissa,
    kainaloiden alla pilvet sousi,
    kyyristynein, jäykin niskoin jätit
    hyppyyn hyökkäävinä kouristuivat,
    kohosivat yhä korkeemmalle.

    Nyrkit puristuivat voima-iskuun
    taivaan tyhjää kantta tavoitellen
    sisus-uumenissa tuli, tuska,
    kerta kaikkiansa lyödäksensä
    visapäillään puhki taivaan navan.

    Käydäksensä kerran käräjöitä
    itse ikuisien istunnoissa,
    julki huutaaksensa kaiken tuskan,
    kaiken kahlehtivan, öisen kauhun
    kylmän kylläisille jumalille.

    Katsoi Svakko pohjaan, katsoi itään,
    ootti päivää niinkuin ennen muinoin
    esi-isät, vanhat, viisaat noidat
    joijuin tervehtivät aurinkoa,
    söivät päivän-uhriatrioita.

    Siirsi katseen seitaan manaellen:
    "vaadin, vaadin sinut voittosille,
    ilkut itseäsi, saita seita,
    sulle annoin parhaat poroistani,
    sulle uhrasin ma elämäni.

    Mikset lyönyt maahan murhamiestä,
    uuvuttanut synkkään syvyytehen
    punakäyhtimiestä piiluinensa,
    joka kaatoi kaikkein kalleimpani,
    Aslak poikaseni poloiseni!

    Päätönnä hän harhaa häpeässä
    Jabme-aimon alhon syvyydessä
    vailla suopunkia, vailla jousta,
    vailla riistaa, ruokaa, metsäkoiraa,
    vailla naista, iloa ja rauhaa.

    Gedgge-Ibmel! Jollet liitä yhteen,
    minkä käräjillä käsky riisti,
    jollet kosta heimohäpeääni,
    jollet nosta tänne poikastani
    ennen päivän suurta sarastusta,

    niin en usko enään enteitäsi,
    enkä paljasta ma vanhaa päätä,
    kokoon yhdeksän ma pihkapuuta,
    jotka nähnet, tähän pyhään paikkaan
    ja sun poroks poltan petturina!"

    Otti Svakko käteen arparummun,
    korvaa kallisti hän helinälle
    kuunnellakseen ääntä kohtaloiden,
    lauloi tolasjuoigan, muinaislaulun,
    unohtuneen, kuolleen, kauniin laulun.

    Lauloi Päiveneita'n kuolemasta,
    Njavvis-ene'stä hän säkeet siitti,
    joka väsyneenä vaivoistansa
    lepäs sairahana vuoteellansa
    pyhän kota-oven luona yöllä.

    Ikävöitsi päästä iki-iloon,
    Tiermeen salamoiden risteillessä
    Ibmeliä aina ihaillakseen,
    omaa taataistansa, suurta Päivää,
    näki oven luona kylmän vieraan.

    Joikui joutsenlaulun pojallensa,
    Njavvis-ene lauloi iltalaulun,
    kuinka aurinkoinen armas laskee,
    kaikki maa käy kovin pimeäksi,
    koska, koska tulee kerran aamu!

    Kaunis päivä laskee, karja kuolee,
    musta rutto surmaa, paarma pistää,
    susi vaeltavi väijyksissä,
    valon lapset eksyy yksin yöhön,
    Päivä lempeänä länteen laskee.

    Päivä laskee. Kaunis Päiveneita
    valon lähteen kotiin taasen lentää,
    viepi sylissänsä tyttärensä
    yli alimpien auringoiden,
    yli yhdeksännen tähtitaivaan.

    Hautakaatte tämä kirkas tomu
    Haldivaaran korkeimpahan huippuun,
    ikivihreänä hauta hohtaa,
    siell' en ole minä, henki liitää
    lumipuhtahana Saamemaata.

    Nuori, neitseellinen, puhdas henki
    liitää yli lumilakeuden,
    valvoo saamineitseen suloutta,
    saami-äidin pyhää puhtautta,
    koska, koska tulee kerran aamu!

    -- Svakko uupui, vaipui unelmiinsa
    kuin ois nähnyt tuhatvuotisunta,
    havahti ja katsoi ilman rantaan,
    missä kuulti hieno keltajuova
    niinkuin palttinainen kuolinliina.

    Tuli tuuli merimatkoiltansa,
    pyyhki viileäksi Svakon otsan,
    johon sarastus kuin kultaloimi,
    niinkuin päärmäelty sulhaskäyhti
    kajanteena loisti aamun mailta.

    Hiljaa Svakko kulki kiven luokse
    yli pyhän piirin horjumatta,
    tervaskantoihin hän tulen pisti,
    humahteli liekit korkealle
    korven kohahtaissa aamu-yössä.

    Liekkiin laski Svakko uhrisarvet,
    heitti helisevän arparummun,
    nousi, nosti, kaksin käsin kirveen
    taikomatta, vimmavoimin iski,
    seidan halkasi ja kaatoi kuiluun.

    Jyrkänteeltä jyrkänteelle vyöryi
    pyhä uhrikivi kumahdellen,
    onkaloista ponnahteli kaiku
    vastaan kaikua ja solaan vaipui,
    silloin sammui tuli, päivä nousi.

    Nousi suuri, aina armas päivä,
    lämmin, läikähtävä ilon tuoja,
    synnyttäjä, kaiken kasvattaja,
    nousi niinkuin nousi ensi kerran
    ensi ihmisille ensi yönä.

    Hohti huiput, välkkyi Haldivaara
    tuhat tuhansissa timanteissa,
    säteili nyt koko ilmakehä
    joka aarrekätköön, satu-aittaan,
    joka kodan räppänään se paistoi.

    Tunturit ne kyyristyivät kokoon
    kääpiöiksi korkeen taivaan alla,
    alas vaipuivat ne voimatoinna
    niinkuin häveten ja jäykistyivät
    murinaan ja jylhään mykkyyteensä.

    Katsoi Svakko taivaalle ja itki,
    ilosta hän itki ensi kerran:
    "vielä kerran sain sun kasvos nähdä
    ennen kalmantarhan taivallusta,
    nyt sen tunnen, tiedän, tahdon, lähden."

    Niin hän hiljaa hiihti alas vuorta
    kaunis, tyyni kajas kasvoillansa,
    vaarat takana ja päivä päällä,
    alla laaksot, jäkälät ja jängät,
    etääll' aamutulen kotasauhut.

    Hiihti hiljaisimpaan erämaahan,
    Saivomaahan, suureen suvenmaahan,
    missä onnelliset noidat nuortuu
    loveen langeten ja uinahtaen
    ikipuitten vilpoisimpaan varjoon.




SELITYKSIÄ.


Kautokeinon uskonnollinen meteli tapahtui v. 1852 Kautokeinossa Norjan
Lapissa, lähellä Suomen rajaa. -- Runoelmaan on liitetty myös läheiset
tapahtumat pastori Stockflethin ollessa pappina Kaaresuvannossa. Oman
pappinsa sai Kautokeino vasta v. 1852, jolloin Hvoslev astui virkaan.
Jyrkemmän vastakohdan saavuttamiseksi on Hvoslev kuvauksissa saanut
ankaramman Stockflethin luonteen ominaisuuksia. -- V. 1854 mestattiin
Altenissa metelin pääsyylliset Aslak Hetta ja Mauna Sompio.

_Päivän poikien_ ajatellaan asuvan päivän puolella, jolla lappalaiset
ymmärtävät eteläpuolella napapiiriä sijaitsevaa rannikkoa. Sen
pohjoispuolella olevaa seutua sanottiin yön puoleksi ja sen asukkaita
yöpuolen kansaksi.

 _Saamemaa_, Lapinmaa.
 _Passevaara_, pyhä vaara.
 _Biegga_, tuuli.
 _Peski_, turkki.
 _Matte Jouna_, Johannes Mathiesen.
 _Njalla_, paalun päähän rakennettu aitta, missä lappalainen säilyttää
    riistaa, juustoa y.m.
 "_Koitto_", hämärän lepo, syöttöaika ennen porojen lähtöä pitkälle
    taipaleelle.
 _Taata_, taatto.
 _Biritista_, Bigga, puhuttelumuoto.
 _Loddatsham_, lintuseni.
 _Gedgge-Ibmel_, kivinen seita.
 _Stuorra Junkkeri_, epäjumalien yhteisiä nimiä.
 _Paapa_, pappi.
 _Staalo_, hiisi, jättiläinen, ihmissyöjä.    S. 14.
 _Vosleva_, Hvoslev.
 _Guoddageidno_, Kautokeino.
 _Rista Ibmel_, ristin jumala.
 _Puorist! Hastam, hastam kiätä-keesit_, Terve! Vaadin, vaadin
    käsivoittosille.
 _Haldivaara_, Haldishok.    S.  10.
 _Laestadius_, Lauri Leevi Laestadius, "Lapin apostoli", synt. v. 1800
    Arjeplougissa, pastorina Kaaresuvannossa; v. 1849, muutti L.
    Pajalaan, missä kuoli v. 1861.
 _Amta_, hallintoalue.
 _Runoniekkapiispat_, Esaias Tegnér, Frans Michael Franzén.
 _Buhtta_, Bucht.
 _Ruuta_, Ruth.
 _Pounu_, mätäs.
 _Lapin vuokko_, Dryas octopetale.
 _Vanamo_, Linnaea borealis.
 _Uuvana_, Diapensia lapponica.
 _Kielavelgo_, "Lapin satakieli", Luscinea suecica.
 _Pororieki_, porokello.
 _Puorre päive_, tervehdyssana.
 _Isa-märra_, Jäämeri.    S. 38.
 _Raito_, poromatkue.
 _Alnasnjarga_, Alattion ja Naavuonojen välissä oleva niemimaa.
 _Guovsakasak_, revontulet.
 _Lota_, pieni lohensukuinen kala.
 _Kavevalkeat_, kalevantuli.
 _Kainulainen_, Ruijassa asuva suomalainen.
 _Passari_, tuomarin palvelija hänen oleskellessaan paikkakunnalla.
 _Nonne plenum optimum, ubi omnes pleni_, eiköhän paras täysi-istunto
    ole siellä, missä kaikki ovat täynnä (= juopuneina).
 _Kapper_, suippo patalakki.
 _Siebenavte_, ahmannahkainen irtokaulus.
 _Palle_, reunaompelus.
 _Käyhti_, takin sijasta käytetty, punaisilla tai keltaisilla nauhoilla
    olkapäitten kohdalta koristettu.
 _Vuoma, neva, aapa.
 _Vuottoraippa_, vetohihna porolla.
 _Kalla Parne_, suksien keksijä, metsänkävijä, hirvien kesyttäjä.
 _Sivakat_, sukset.
 Gumpe lä botsuin_, susi on poroissa.
 _Sindhu_, India.
 _Palkinen_, porolaidun.
 _Tieva_, hiekkainen harju.
 _Komsa_, remmillä kannettava, nahasta tehty, pulkan muotoinen
     kätkyt, jota lappalaiset äidit kantavat selässään.
 _Gonagas_, kuningas
 _Autsi_, kylä, sijaitseva peninkulman päässä pohjoiseen
     päin Kautokeinosta
 _Tolasjuoiga_, muinaislaulu
 _Kajas_, kajastus