Produced by Tapio Riikonen








MAAILMAN LYRIIKKAA

Runosuomennoksia


Toimittanut

AARNI KOUTA





Helsingissä,
Kustannusosakeyhtiö Otava,
1922.




SISÄLLYS:

Bhagavad-Gita. Katkelma II laulusta.
Muinais-egyptiläinen aurinkolaulu.
Vanha sisilialainen paimenlaulu.
Goethe:
  Mignon.
  Eräästä kirjeestä.
  Keijukaisten laulu.
  Tanssilaulu.
  Faustin II osan alkukuorot.
  Tervetuliaiset ja jäähyväiset.
  Maaliskuu.
  Vaeltaja.
Friedrich Hölderlin:
  Hyperionin kohtalonlaulu.
Heine:
  Syyslehdet keltaiset värjyy.
  En soimaa...
Hermann von Gilm:
  Pyhäinpäivänä.
Johan Herman Wessel:
  Pikku runoja.
Henrik Ibsen:
  Runoilijan laulu.
  Kuoro "Rakkauden komediasta".
Björnson:
  Kätketty lempi.
  Huhtikuu.
Sigbjörn Obstfelder:
  Eeva.
  Myrsky.
  Minä näen.
  Joulu-ilta.
  Silmät.
  Hän kylvää.
Georg Brandes:
  Vaeltava ritari.
  Tunnelmat.
  Helmi.
Shelley Mary Goodwinille.
  Kukkavihko.
  Tunnuslause.
  Mennyt.
  Koi.
  Proteus.
Hans Ahlman:
  Kevätkantaatti.
Lasse Lucidor:
  Kuoleman ja itsetietoisen ihmisen välinen keskustelu.
Esaias Tegnér:
  Jättiläinen.
  Puut.
  Joulukirkossa.
August Strindberg:
  Katkelmia runonäytelmästä "Valtamaantie".
Heidenstam:
  Kuningatar Kristiinan joulu-yö.
  Toivepäivä.
  Muistojen kartano.
  Tuhannen vuoden päästä.
  Kevään aika.
  Vaahteran hämyssä.
  Nukkuvat talot.
  Alkanut vaellus.
  Taipaleen päässä.
  Miehen viime sanat vaimolle.
Gustaf Fröding:
  Aamulaulu.
  Rantalaulu.
Selma Lagerlöf:
  Rauha.
Hjalmar Söderberg:
  Yksin.
  Pimeys yli polkuni lankee.
Wilhelm Ekelund:
  Vaeltajan uni.
  Niin solakka, hento sa olet.
  Sydämesi suuri puhtaus.




Bhagavad-Gita (Herran laulu).

KATKELMA II LAULUSTA.


            Herra lauloi:

    Sa suret niitä, joit' ei tule surra,
    ja tyhmän puheen koetat koristaa
    sanoilla lainaviisauden. -- Viisaat
    ei itke kuolemaa, ei elämää.
    Ei ollut aikaa, jolloin en ma, et sa,
    ei nämä ruhtinaat ois eläneet,
    ei milloinkaan tuo hetki myöskään koita.
    Kun sielu, ruumiin herra, elänyt
    on lapsest' elonsa ain kuoloon asti,
    niin toiseen ruumiiseen hän silloin siirtyy;
    mies viisas murhetta ei tuosta tunne.
    Oi Kuntin poika! aine aiheuttaa
    niin kuumuuden kuin kylmän, riemun sekä tuskan; --
    tyynesti niiden vaihtelut sa kestä!
    Sa miesten ruhtinas, -- on kuolottomuus
    vain häntä varten, jot' ei nämä vaivaa,
    ken mielin tyynin kantaa riemun, tuskan
    ja kestäväinen on. -- Mi turhuutta on,
    itsessään sill' ei mitään olemusta;
    todellinen ei olemasta lakkaa.
    Ken olioiden olemuksen näkee,
    myös tämän tietää. Tietää, että SE
    jokaista luomaansa on voimakkaampi,
    ett' Ainoaa tuot' ei voi tuhota.
    On kuoloton ja ääretön tuo Ainut
    ja iät elää Se; -- vain muodot vaihtuu
    ja kuolee; -- niinpä sodi, Bharata!
    Ken uskoo, että murhata voi henki,
    tai tulla murhatuksi, erehtyy.
    Se tappaa ei voi, eikä voi sit' tappaa.
    Se synny ei, eik' kuole; olemass' on
    se, eikä koskaan katoo: syntymätön,
    ainainen, iäinen ja katoomaton,
    se kuole ei, vaikk' kuolon sais sen ruumis.
    Ken tuntee tämän katoomattoman,
    mi syntymättä, kulumatta koskaan
    _siks jää, mik' on_, -- ken tuntee tään ja uskoo
    sen surmaavan, tai itse saavan surman?
    Ei, lailla ihmisen, mi hylkää puvun
    kuluneen, sekä uuden ylleen pukee,
    niin sekin, joka ruumiin verhoss' asuu,
    kuollessa vanhan uuden ottaa ylleen.
    Ei haavoita sit' ase, eikä polta
    sit' tuli, veteen ei se uppoo eikä
    se arotuulten henkäilystä kuihdu.
    Haavoittumaton, tutkimaton, kaiken
    läpäisevä ja ikivanha, aina
    pysyvä, järkkymätön, muuttumaton,
    salattu, iäinen se on; ja jos
    sen sellaiseksi tiedät, sano, miksi
    murehdit sitä, jok' ei koskaan kuole?
    Mut vaikka luulisit, se että yhä
    uudelleen syntyy sekä jälleen kuolee,
    -- oi urho, joll' on käsivarsi vankka,
    niin vaikka luulisit, niin älä sure!
    Ken syntyi, näät, sen täytyy kerran kuolla,
    ja kunkin kuolleen jälleen syntyä:
    ikuista lakia tät' ällös surko!
    On olioiden alku salattu,
    vain niiden olemisen keskikohta
    on tunnettu, taas loppu salainen.
    Valittamista mitä tässä on?
    Yks ihmetellen katsoo sitä, toinen
    kummissaan siitä kertoo, kolmas kuulee
    siit' ihmeissään, ja kaikki pettyvät.
    Ei haavoitu se, joka ruumiiss' asuu,
    siks kuolemaa äl' itke, Bharata!
    Velvollisuuttasi vain muista! -- urho
    ilolla sotaa hurskast' tervehtii;
    kun hänt' on etsinyt se, Prithan poika,
    tien avoimen hän taivaaseen siin' näkee.
    Mut taistoon tähän ellet käydä tahdo,
    vanhurskaus vaikka vaatii sitä, -- niin
    et kuule omaatuntoas, ja rikot
    velvollisuutta, kunniata vastaan.
    Iäksi häpeään sun nimes häätyy,
    ja raskaampi on häpee jalolle
    kuin itse kuolo. -- Kaikki uskoo, että
    pelosta pakenit; ja ne, jotk' ennen
    sua sankarina pitivät, ne nyt
    sinua halveksien katselevat;
    joukossa vihollisten pilkkaajat
    sua sanoin säädyttömin ivaavat:
    pahemmin voiko käydä kuninkaalle?

    Jos taistelussa kuolet, perit taivaan,
    jos voitat, niin sun omasi on maa:
    siks urhoisasti nouse, Kuntin poika!
    -- kupeesi taistoon vyötä, mielin tyynin
    käy iloon, tuskaan, voittoon, tappioon; --
    et väärin tee, kun velvoituksen täytät.

    Näin Sankhya-koulun viisaus opettaa;
    nyt Yogaa kuule, Prithan jälkeläinen!
    Jos olemuksesi tää viisaus täyttää,
    oot vapaa tekojesi kahleista.

    Yogass' ei mikään voima mene hukkaan,
    tapahdu siin' ei myöskään vääryyttä.
    Pelosta suuresta tään viisauden
    pien rahtu suojaa. --

                          Päättäväinen sielu
    päämaaliin yhteen vain on keskitetty,
    sa Kuru-suvun riemu; -- horjuvainen
    on kaikkiin taivaan tuuliin hajoitettu.
    Sokea houkka haastaa korukieltä
    pitäen kiinni Veedan kirjaimesta
    ja sanoo: "Muut' ei ole olemassa!"
    Sairaana sielu, maalinansa taivas,
    hän autuutt' etsii ensi elämästä,
    ja uskoo uhrilla sen ostavansa.
    Valtaan ja riemuun takertuu hän kiinni,
    opeissa näissä aistit vangittuina:
    -- tää Viisaus ei ole häntä varten;
    Jumalaan yksin katsehen se kääntää.
    Maailman kolme voimaa Veeda tuntee;
    mut yli näiden voimain nouse, kohoo
    ylitse kaikkein vastakohtain, hylkää,
    Arjuna, omaisuutes, puhtaudessas
    oo uskollinen, täynnä ITSEÄ.
    Brahmaanille, min sielun valo täyttää,
    on Veedan lukeminen niinkuin kaivo
    on sille, jonka pellot tulva peittää.
    Teosta huolehdi sa yksinomaan,
    äläkä heelmist' teon; niiden älä
    houkuttaa itseäs suo tekoon, taikka
    sitoa sieluasi toimettuuteen.

    Oi Dhananjaya, toimia kun tahdot,
    Korkeimman yhteyteen silloin vaivu,
    vapaudu maisten himoin kahleista,
    oo tyyni voitossa ja tappiossa:
    on tasapaino eräs Yogan nimi.
    Toiminta eittämättä sentään on
    alempi selvänäköisyyden Yogaa, --
    turvaudu, Dhananjaya, Itse Järkeen;
    näät kurja on se, joka palkkaa pyytää.
    Kun Itse Järkeen vaipunut on, silloin
    vapautuu sekä pahoist' teoist' että
    hyvistä; sielus kiintyä suo Yogaan;
    Yogalla saavutetaan valmius tekoin.
    Mies Viisas, yhtyneenä Itse Järkeen,
    tekojen kaikki heelmät hylkää, sekä
    siteistä syntymien vapaana
    korkeimman taivaan astuu autuuteen.
    Kun särkenyt oot joka harhan siteet,
    niin välinpitämättömäksi käyt
    kaikesta, minkä kuulit tai saat kuulla.
    Kun vapaa uskost' olet kirjaimeen
    ja saavuttanut täyden sielunrauhan,
    niin, vajonneena syvään mietiskelyyn,
    valoisaan pääset Yogan korkeuteen.
    -- -- -- -- -ö-




MUINAIS-EGYPTILÄINEN AURINKOLAULU,


sepittänyt ja nimikirjoituksellaan varustanut Thebeläinen
temppelikirjuri Apherumenes 1400 vuotta ennen ajanlaskumme
alkua. Runon egyptiläinen nimi: "Hymni auringolle, tämän laskiessa
länsitaivaalle; täydellistyneen [vainajan], kuninkaallisen
naistenhuoneen hovimestarin, Pakemsin tekemä."

    Aurinko, terve, kaikkein alkulähde,
    koin, laskun kaksoisnäköpiirin Herra,
    pyhässä totuudessa joka elät,
    kaikk' olennot mi loit, ja kasvatat
    inehmot, eläimet.

    Kuin kultasilmänä hän siintää julki,
    taivaiden herra, herra maailmoiden;
    korkeuden, kuilun asukkaiden alku,
    kaikkeuden herra, jumalien juuri.

    Kuningas korkeuden, mi joukkojansa
    johdattaa, jumalien eessä astuu,
    hän, kaksoiskiertäjä ain alust' aikain,
    mi itsensä loi aikain aamunkoissa,
    ja aina täyttää luomistehtävänsä.

    Koi, sua kiittää jumaljoukot kaikki,
    sua, jok' oot luonut puhtaat ihmissielut;
    korkeimman rakkauden ikihenki,
    min säteet elämän suo ihmisille.

    Ylistän sua elon iltaan asti,
    kun mailles käyt, ja kanssasi ma vaivun
    elämään jälleen.

    Aurinkopurret[1] kaikk' ui riemumielin,
    kun kanssasi ne kiertää valtamerta,
    ja autuuden kun palvella sua saavat;

    mut eessä silmäs sädehtivän lepää
    se lyötynä, ken uhmata sua tohti,
    Apophisormenin[2] tien valo tukkii.

    Ihana laskus on. Syän lohdun löytää,
    kun ehtoon rusko yli vuorten valuu;
    vanhoille[3] siinnät silloin, luoja lempee,
    säteilee valo vainajille silloin,
    ja heidän silmäns' ihanuutes näkee;

    asukkaat syväin, äänettömäin hautain
    ojentaa kätensä sua kiittääksensä;

    ne, jotka länness' uottaa, riemuitsevat,
    kun sädehtien lähenet sa länttä,

    asukkaat Manan maiden iloitsevat,
    kun sinut näkevät he päänsä päällä.

    Jumalat syntyä ei itsestänsä
    saattaisi, sin' oot heidät yksin luonut.

    Kun nouset, kärsimyksens' unhoittaa he,
    kun lasket, hyväilemään heitä laskeut,

    ja lähetessäs sua he kiittää alkaa,
    kätensä kurkoittaa he purttas kohti.

    Aurinko, ah, kuink' ihana on aina
    sun laskus iltaruskon kumpuin keskeen!

    Suo, että henkeni ain viipyis siellä,
    ett' iäisesti valos ylläin loistais;
    ett' aurinkoa katsella ma saisin

    joukossa kirkastettujen, jotk' käyvät
    maill' lännen eteen jumalan ja luojan,
    min lahjaa kaikk' on kaunis, hyvä, jalo.

[1] Auringon ajateltiin purjehtivan aluksessa halki ilmojen
valtameren. Autuaat henget ympäröivät häntä pienemmissä pursissa.

[2] Lohikäärme, joka vainosi aurinkoa ja tahtoi niellä sen.

[3] Manalan (Hades), varjojen valtakunnan, luultiin sijaitsevan
litteän maan alla. Kun siis aurinko laski länteen, nousi se kuolleille.




VANHA SISILIALAINEN PAIMENLAULU.


    Minut neito kaunokainen näki eilen luolastansa,
    ohi lehmiä ajaessaan, ja mua sorjaksi, sorjaksi sanoi.

    Ihanainen on hiehon ammuva ääni, ihanainen on tuuli,
    ihanaa kesän aikana on liki vierivää vettä maata.

    Koristeena tammen on terhot, ja omenat omenapuulle,
    koru lehmän vasikka on, mut paimenen lehmä taas itse.




GOETHE.



MIGNON.


    Tunnetko maan, miss' siintää sitroonat,
    siimeessä kulta-heelmät hehkuvat,
    sinestä taivaan tuuli lauha käy,
    taa laakereiden myrtti hämärtäy,
    tunnetko sen?
                  Pois! Sinne pois
    sun kanssas, armaani, mun mielein ois!

    Tunnetko korkeen pylväskartanon,
    min salit säihkyy, suojat valkeet on,
    luo marmor-kuvat minuun katsehen:
    mit' tehty sulle on; laps poloinen?
    Tunnetko sen?
                  Pois! Sinne pois
    sun kanssas, turvani, mun mielein ois!

    Tunnetko vuoren pilvipeitteisen?
    Usvassa muuli käy tiet' etsien,
    luoliss' on louhikäärmeet, jyrkänteet
    kuiluihin syöksyy, ryöppyy yllä veet:
    tunnetko ne?
                 Pois sinne, oi,
    mun kanssain etkö, isä, tulla voi!



ERÄÄSTÄ KIRJEESTÄ.


    Kaiken antavat iäiset jumalat
    lemmikeillensä kokonaan:
    ikiriemut ja ikituskat,
    iankaikkiset, kokonaan.



KEIJUKAISTEN LAULU.


    Sydänyöllä vasta, kun ihmiset nukkuu,
    kuu meille valonsa suo,
    yön tähdet luo loistettaan:
    me silloin laulamme, käymme,
    ja ryhdymme karkelemaan.

    Sydänyöllä vasta, kun ihmiset nukkuu,
    me niityllä leppien luona
    alan etsimme avaran,
    ja laulamme, vaellamme,
    ja tanssimme unelman.



TANSSILAULU.


Välinpitämättömät:

    Tule, kaunoinen, myötä, käy kanssani tanssiin!
    Karkelo juhlamme kauneus on.
    Minun ellet sa ole, niin siksi voit tulla,
    tulet, tai iäks hylkäät, niin tanssimme sentään.
    Tule, kaunoinen, myötä, käy kanssani tanssiin.
    Karkelo juhlamme kaunistavi.

Rakastavaiset:

    Mitä juhlista, armaani, ellet ois myötä?
    Mitä, kalliini, ilman sua karkelosta?
    Minun ellet sa oisi, en lähtisi tanssiin,
    jos oot iät mun, elo juhlaa on vain.
    Mitä juhlista, armaani, ellet ois myötä?
    Mitä, kalliini, ilman sua karkelosta?

Välinpitämättömät:

    He lempikööt vain, ja me karkeloikaamme!
    Pois tanssista riutuva rakkaus käy.
    Kun kauniissa kaarissa karkelo kiertää,
    he hiipivät metsähän himmenevään.
    He lempikööt vain, ja me karkeloikaamme!
    Pois tanssista riutuva rakkaus käy.

Rakastavaiset:

    He piirihin käykööt, me vaeltakaamme!
    Tie lemmen on tanssia taivahisten.
    Amor on tääll', ivat heidän hän kuulee,
    kostaa, ah pian kostavikin.
    He piirihin käykööt, me vaeltakaamme!
    Tie lemmen on tanssia taivahisten.



FAUSTIN II OSAN ALKUKUOROT.


Ihana seutu.

Faust kukkanurmella väsyneenä, levottomana, unta etsivänä leväten.
Henkiparvi leijuvana häilyen, suloisia pikkuolentoja.

Ariel.

Tuulikanteleitten säestämä laulu:

        Konsa kaikkialla hohtaa
        kukkain sade keväinen,
        ihmislasten katseen kohtaa
        vihree siunaus kenttien,
        silloin keijut sinne rientää,
        miss' on apu tarpehen;
        onnettuutta tahtoin lientää
        hyvien ja pahojen.

    Kun ympäröitte ilmavasti leijuin
    tään urhon, tapa on se jaloin keijuin.
    Sydämen tuima taisto hillitkää,
    pois kilpistäkää tunnon-tuskan nuolet,
    sisäinen sulattakaa rinnan jää.
    Pois pyyhkikää yön hetkien huolet,
    ne lieventäkää, kallistakaa pää
    patjoille, jotka viileyttä valaa,
    mies sitten kylpyyn viekää Lethen veen,
    jäsenten jäykkäin notkeus pian palaa,
    kun lepää vain hän päivän koitteeseen.
    Ihanin velvollisuus täyttäkää:
    taas hälle pyhä valkeus näyttäkää.

Kuoro (yksin, kaksin ja useammat yht'aikaa, vuorotellen ja yhdessä):

    Konsa yli vehmaan tienoon
    leyhyy ilma lempeä,
    sulotuoksuun, usvaan hienoon
    kaiken kietoo hämärä,
    ikirauhan kuiske kulkee,
    tuutii levon sydämeen,
    päivän portti hiljaa sulkee
    silmät urhon uupuneen.

    Yö on tullut, pyhään paloon
    puhkee taivaan tähtivyö,
    kipinöihin pieniin, valoon
    suureen syttyy ylhä yö,
    ilman ääret kimaltaen
    syviin vesiin kuvastuu,
    valtiaana taivaanlaen
    loistaa täysi, tumma kuu.

    Haihtumistaan hetket haihtuu,
    pois on onni, onnettuus,
    tilas terveyteen vaihtuu,
    kohta koittaa päivä uus.
    Laaksot, kummut vihannoivat,
    käyvät rauhan siimekseen,
    peitoin hopeelaineet loivat
    kypsyy heelmäin runsauteen.

    Toiveet saavuttaakses tuonne
    katso päivän koittohon!
    Kevyt kahleittes on luonne:
    uni pelkkää usvaa on!
    Uskallukses siitä karttuu,
    mikä laumaa kammottaa;
    ymmärtäin kun toimeen tarttuu,
    jalo kaiken aikaan saa.

Suunnaton melu julistaa auringon lähestyvää nousua.

Ariel:

    Ulvoo Ilmatarten myrsky!
    Hengen-korvaan lyö kuin tyrsky
    päivän uuden synnyinhyrsky.
    Paasiportit paukkaa, jyskää,
    aamun rattaat pyörii, ryskää,
    pauhun valo synnyttää!
    Rummut räikkyy, torvet raikuu,
    silmät vilkkuu, korvat kaikuu,
    pakoon, keijut, kiitäkää
    hiljaisuuteen kukkain umpuin,
    kätköön vuorten, lehväin, kumpuin,
    syvemmälle, syvempään;
    kuuroks käy, ken kuulee tään.



TERVETULIAISET JA JÄÄHYVÄISET.


    Sykähti sydän: selkään hevon!
    Pois, niinkuin urho taistohon!
    Maa löytänyt jo oli levon,
    yö tumma peitti vuoriston.
    Ol' tammi kietoutunut ammoin
    keveihin utuvaippoihin,
    pensaista pimeys katsoi kammoin
    kuin mustin silmin tuhansin.

    Kuu unisena esiin hiipi
    peitosta pilvenhattarain.
    Suhisi hiljaa tuulten siipi,
    kaameesti soiden korvissain.
    Yö tuhat kauhua loi, turmaa,
    ne kaikki voitti rohkeutein.
    Mun henkein tuli ol', mi surmaa.
    Lieskoiksi puhkes sydämein.

    Sun näin, ja kohtas katseheni
    suloisen, lempeen katseesi;
    sun kokonaan ol' sydämeni,
    sun joka hengenvetoni.
    Ruusuinen kevään hohde paistoi
    kasvoilta iki-armailta,
    hellyyttä sielus sieluin maistoi!
    Sit' ansainnut en olis ma!

    Jäähyväishetket murheen-harmaat!
    Sydämes haastoi katseesta.
    Mitenkä suutelosi armaat;
    Oi tuskaa, syvää riemua!
    Sa läksit. Katse kostee mulla,
    se seuras sua, poistuvaa --
    mi onni rakastetuks tulla!
    Mi onni, taivas, rakastaa!



MAALISKUU.


    On tupruttanut lunta;
    ei aika koittanut,
    jolloinka luomakunta,
    jolloinka luomakunta
    on talven voittanut.

    Rintamme routa suli
    aurinkoon pettävään,
    kas pääsky pieni tuli,
    kas pääsky pieni tuli,
    niin ypö-yksinään!

    En iloita voi varmaan,
    vaikk' kevät kutsuvi?
    Mut jos ma kohtaan armaan,
    mut jos ma kohtaan armaan,
    niin saapuu suveni.



VAELTAJA.


Vaeltaja:

    Sua Herra siunatkoon, oi nuori nainen,
    ja poikaa, mi lepää
    imien sinua rinnoillas!
    Suo mun liki kallioseinää
    jalavan sinisiimeessä täällä
    pois taakkani heittää,
    ja luonasi levähtää!

Nainen:

    Mikä tehtävä saa
    sinut helteessä päivän
    tien pölyssä tänne taivaltamaan?
    Tavaroitako tuot sa
    maaseudulle kaupungista?
    Hymyätkö, mies outo,
    mun tiedustelullein?

Vaeltaja:

    Tavaroita tuo kaupungist' en.
    Nyt viilenee ilta.
    Minut kaivolle neuvo,
    min vettä sa nautit,
    nuor' armas nainen!

Nainen:

    Ylös kalliopolkua astu!
    Käy eteenpäin! Viidakkojen läpi johtaa
    ylös tie majalle,
    mi on asumuksein,
    siellä on kaivo,
    min vettä ma nautin.

Vaeltaja:

    Näen viidoissa näissä
    inehmon käden ohjaavan jäljet!
    Kiveä kivehen, rikas luonto,
    sa lahjoittavainen, et liittänyt täällä!

Nainen:

    Ylemmäks yhä vain.

Vaeltaja:

    Pilareita sammaleen peitoss'!
    Sinut tunnen, muotohon muovaava henki!
    Kivehen olet leimasi lyönyt!

Nainen:

    Mies outo, käy eelleen!

Vaeltaja:

    Ma kirjoja kivessä tallaan.
    Saa selkoa niist' en.
    Kuluneet ovat askelten alla
    sanat, kaiverretut syvähän,
    jotk' kuuluttaneet sukukunnille
    ois mestarin hartahan hengen.

Nainen:

    Mies outo, kiintyykö noihin
    kivihin sinun silmäs?
    Monen monta sellaista makaa
    mun majani ympärillä.

Vaeltaja:

    Ylhäälläkö tuolla?

Nainen:

    Heti, kun vasemmalle
    sekahan käyt pensaiden noiden
    kas täällä.

Vaeltaja:

    Sulotarten henget, ja muusat!

Nainen:

    Tämä on asuntoin.

Vaeltaja:

    Oi, rauniot temppelin vanhan!

Nainen:

    Tiepuolessa täällä
    hete pulppuaa, joka
    suo vettänsä mulle.

Vaeltaja:

    Elät, henkäilet hehkuen vielä
    yli hautasikin,
    ah, Henki! On sortunut ylles
    oma mestarityösi,
    sa kuolematon!

Nainen:

    Sa hetkinen vartoo,
    ma maljan sun juodakses noudan.

Vaeltaja:

    Muratti kiertää näitä
    jumalaisia, hentoja muotoja.
    Miten tomusta maan
    kohoat,
    ah pylväspari!
    Ja tuoss', sisarpylväs yksinäinen,
    miten sammal synkkä peittää
    sun kiirettäs korkeaa, pyhää.
    Sa murheella muiden lailla
    majesteettisesti katsot
    sisaruksia rauenneita
    nyt sirpaleiks', raunioiksi,
    alas jalkojen juureen.
    Maan multa ne peittää
    pois piilohon pensaiden varjon,
    yli niiden heinä tuuhea häilyy!
    Niin halpako, luonto, on sulle
    työ mestarin mestarillinen?
    Pyhäkkös jaotatko niin kylmästi
    maan tasalle sekä kylvät
    sen ylle vain ohdakkeita?

Nainen:

    Miten syvästi nukkuvi poika!
    Mies outo, mielitkö maata
    sa majassa? Vaiko ennen
    ulos luonnon helmaan jäät sa?
    Ota poika, on viileä ilta,
    sill'aikaa vettä ma noudan.
    Nuku, armahin, nuku!

Vaeltaja:

    Unes on ihana!
    Kuin terveydessä taivaallisessa
    sa kylvet -- hengität rauhaisasti!
    Sa, syntynyt suojassa pirstaleiden
    pyhän menneisyyden,
    sua varjostakoon sen henki!
    Kenen yllä vain se lepää,
    joka hetki on hälle
    jumalainen nautinto.
    Sisässäs elon siemenet verso
    sa säihkyvän kevään
    ihanin koru, loista
    ja veljiäs johda!
    Jos verho kukkiva kuihtuu,
    povestas kohotkoon
    täys heelmä,
    mi päivän paahteessa kypsyy!

Nainen:

    Ah, siunaus Herran! -- Hän vieläkö nukkuu?
    Veden raikkahan lisäks
    pala leipää vain tarjota on.

Vaeltaja:

    Sua kiitän.
    Miten kauniisti kaikki täällä
    vihannoi sekä kukkii!

Nainen:

    Kotihin pian pellolta
    mieheni saapuu.
    Jää luoksemme, mies,
    syö kanssamme iltainen eine!

Vaeltaja:

    Te asutte täällä?

Nainen:

    Majan kivistä laati
    mun taattoni näiden
    muurien suojaan.
    Me asumme täällä.
    Minut kyntömiehelle naitti,
    ja henkensä luonamme heitti. --
    Lepäsitkö jo, armain?
    Miten hilpee hän on, -- ja leikkiä
    mielii!
    Sa veitikka pieni!

Vaeltaja:

    Ikiversova luonto!
    Elon riemusta saa kukin osan,
    joka lapselles perinnöksi
    majan annat sa äidillisesti.
    Ylös temppelin räystäälle pääsky
    pesän laatii tietämättään
    pyhän paikan minkä hän tahraa.
    Kotelon mato talveksi kehrää
    siron, kultaisen lehvän suojaan.
    Ja, ihmislapsi,
    sa laadit
    majan keskelle menneisyyden
    pyhän raunioita.
    Surutonna haudoilla elät! --
    Jää hyvästi, onnekas vaimo!

Nainen:

    Sa jäädä et tahdo?

Vaeltaja:

    Niin teitä kuin poikaa
    kaitkohon taivas!

Nainen:

    Ties onnekas olkoon!

Vaeltaja:

    Mihin johtaa polku
    yli vuorien tuonne?

Nainen:

    Pois Cumaan.

Vaeltaja:

    Miten pitkält' on sinne?

Nainen:

    Peninkulmaa kolme.

Vaeltaja:

    Hyvästi jää! --
    Minun matkaani ohjaa, luonto!
    Ja muukalaisaskeliani,
    jotk' käy yli hautojen pyhäin
    pyhän menneisyyden!
    Majan luo minut ohjaa,
    mi suojass' on pohjoiselta,
    jota poppelit varjostavat
    sydänpäivän paahdetta vastaan!
    Jos ehtoolla jälleen
    kotihin majallein
    ma palaan,
    jota illan viimeinen rusko kultaa;
    minun kohdata tällainen nainen suo,
    käsivarsilla poikaani kantain!




FRIEDRICH HÖLDERLIN.



HYPERIONIN KOHTALONLAULU.


    Te vaellatte ylhäällä valossa
    utuhennoilla kentillä, autuaat henget!
    Jumal-ilmaa välkkyvää
    keveästi te kosketatte
    kuin käsi taiteilijattaren
    pyhiä kieliä koskee.

    Vailla kohtalon taakkaa,
    kuin nukkuva lapsi,
    henkii olennot taivaalliset;
    umpuun arkaan
    kätkettynä
    heidän henkensä iäti kukkii,
    ja silmät autuaat
    hiljaista, ikuista
    kirkkautta loistaa.

    Mut meille ei suotu
    lepopaikkaa yhtään,
    me kärsivät ihmiset
    katoomme, vaivumme
    sokeina hetkestä
    hetkehen toiseen
    kuin vesi, mi kalliolta
    kalliolle syöksyy
    outoja kohtaloita kohti.




HEINE.



SYYSLEHDET KELTAISET VÄRJYY.


    Syyslehdet keltaiset värjyy,
    puut tuuli paljastaa, --
    ah, kaikki, mi armast' on ollut,
    nyt kuihtuu ja surman saa.

    Puunlatvoissa sairaana liekkii
    valo vaipuvan auringon;
    kesä poistuva niihin painaa
    nyt viimeisen suutelon.

    Sydänjuurista saakka hersyy
    nyt hettehet kyynelveen;
    tää kuva mieleeni johtaa
    eronhetkemme uudelleen.

    Mun hyljätä täytyi sinut,
    ja ma tiesin sun kuoleman-syys!
    Ma olin kesä, mi poistui,
    sa metsä, min halla hyys.



EN SOIMAA...


    I.

    En soimaa, vaikka surmaniskun soi
    kadonnut rakkaus! en kapinoi.
    Kimaltaa hohtokivet kulmillas,
    ei lankee säde ainut rintahas.

    Unessa näin ma sinut, onneton,
    sydämes yön näin kolkon, aution,
    kyyn kylmän sydämesi juuria
    näin syövän, näin, kuink' olet kurja sa.


    II.

    Oot kurja, mut en soimaa kuitenkaan;
    olkaamme kurjia siis kumpikin!
    Siks kun käy sairaat syämet kuolemaan,
    olkaamme kurjia siis kumpikin.

    Nään pilkan huulillasi värjyvän,
    välkähtää silmäs lieskoin uhmaavin,
    kohoovan näen rintas ylpeän, --
    ja kurja oot mun laillain kuitenkin.

    On huultes pilkka tuska sanaton,
    sa katsees uhman maksat kyynelin,
    kätketty ylvään rintas haava on, --
    olkaamme kurjia siis kumpikin.




HERMANN von GILM.



PYHÄINPÄIVÄNÄ.


    Reseedat tuoksuvaiset pöytään kanna,
    ja syksyn viime kukka punainen,
    mun rakkaudesta vielä haastaa anna
    kuin kerran aikaan menneen keväimen.

    Puristaa kättäsi suo minun salaa,
    jos joku näkisikin, säiky en.
    Suo mulle katse, joka hehkuu, palaa
    kuin kerran aikaan menneen keväimen.

    Nyt haudat hehkuu kukin loistavaisin,
    yks päivä vuodessa on kuolleiden:
    käy luokseni, sun että omistaisin
    kuin kerran aikaan menneen keväimen.




JOHAN HERMAN WESSEL.

(1742-1785.)


PIKKU RUNOJA.


    I.

    Kell' ei uskallusta juoda,
    sille mahtia ei suoda
    myöskään mitään suurta luoda,
    jok' ei vetenä pois vuoda.


    II.

               Kuoro.

    Kehnon lääkkeen lemmenpiinaan
    löytää mies, mi turvaa viinaan;
    milloin vain nuo yhteen suli,
    silloin aina kasvoi tuli;
    yhteen taas jos sama pesä
    liitti nuo, niin puhkes kesä,
    jonka hellettä kait sietää
    harvat voi, sen kaikki tietää.

    Juon tilkan enkä tunne haittaa,
    jos suinkin vain tuo tilkka maittaa
    ja samaten jos joka aimo
    mies tekisi ja viisas vaimo,
    niin hölynpölyn roskaan, moskaan
    he eivät takertuisi koskaan.

    Jos mielijohteen joskus saisin,
    (jot' en kait saa) ma että naisin,
    niin avull' ikipöhnän mäkeen
    ma loisin kotirauhan takeen. --
    Mut vuoksi tämän mielijohteen
    mun naamani sai häpeenhohteen.


    IV.

    Veli hyvä!
    Sitten vasta
    kaulaa kasta,
    konsa syvä
    jano sull' on.
    Jälleen maistaa
    voit, kun paistaa
    pohja pullon.


    V.

    Kieltäymys! hyve viisaiden tuo,
    elon myöhään iltaan mi riemuja suo,
    tosin sitkeitä, mut ylen viihtyviä!
    Sadatella et mua kovin saa kipeästi,
    elon kernaammin kun lyhyen ripeästi
    elän nauttien riemuja kiihtyviä.


    VI.

    Kieltäymys tykö Herran vie mun!
    Mut kieltäymättä saan suuremman riemun;
    siks kait parempaakaan kun saanut en tietää
    yhä vain hyvin jälkimmäistä voin sietää.




HENRIK IBSEN.



RUNOILIJAN LAULU.


    Riemun, leikin lempee paikka
    puisto tää on paahteinen:
    mitä siitä, syksy vaikka
    murtaa toivot keväimen.
    Ylläsi kuin valkosumu
    häilyy kukat oksillaan, --
    huomenna ne tuulen humu
    siroitelkoon maailmaan.

    Miksi kesken kukoistusta
    ajatella hedelmää?
    Miks on mieles murheen-musta,
    huokaat elon hyörinää.
    Linnunpelätit miks soivat
    päässä rumain riukujen?
    Veikot hilpeet, linnut voivat
    laulaa lailla tiukujen!

    Suojasta miks kukkatarhain
    karkoittaisit lintusen?
    Suo sen viedä toivees parhain
    palkaks sulo-laulujen.
    Heelmä myöhäinen jos vaihtuu
    lauluun, niin sa voitot vaan;
    muista, että hetket haihtuu;
    kohta halla hyytää maan.

    Tahdon elää, riemurinnoin
    laulaa kunnes kuihtuu maa; --
    heittää sitten nuoruus-innoin,
    mi ol' kerran ihanaa!
    Portti auki; laitumelle
    käykööt laumat nälkäiset;
    kukan taitoin, sama kelle
    jäävät kuolleet tähtehet.



KUORO "RAKKAUDEN KOMEDIASTA"


    Puhu, tuuli, nyt siipeen ja purjeeseen,
    ma kotkana käyn yli vyöryvän veen;
    lokit jäljessä kirkuen kiitää.
    Alas aaltoihin nyt älyn arkinen työ!
    Kenties karit purteni pirstaksi lyö;
    mut sorjaa on laineilla liitää!




BJÖRNSON.



KÄTKETTY LEMPI.


    Hän penkillä murjottain
    tytön tanssia katseli vain.
    Hymyn tälle hän suo,
    tuon rientävi luo; --
    pojan syänveri kuiviin ol' juosta,
    mut kenkään ei tietänyt tuosta.

    Kävi neitonen varjohon haan,
    eronviestiä kuunnellessaan
    alas viskautui,
    ja kyyneliss' ui:
    elintoiveensa tyhjiin ol' juosta.
    Mut kenkään ei tietänyt tuosta.

    Vaan unhetta aika ei suo,
    palas vihdoin hän armaansa luo.
    -- Tytön miel' levoton
    jo rauhassa on;
    hänt' aatellen läks elämästä.
    Mut kenkään ei tietänyt tästä.



HUHTIKUU.


    On kuuni huhtikuu.
    Se vanhan suistaa surmaan,
    uus siihen juurtuu varhain.
    Se johtaa moneen turmaan,
    mut rauha ei oo parhain,
    vaan se, ett' tahto karaistuu.




SIGBJÖRN OBSTFELDER.



EEVA.


    Lyijynharmaa on meri ja taivas,
    lyijynharmaat silmäsi, Eeva.
    Kauan vaieten istunut olet,
    kättäni pusertanut.

    -- Sinensiintävät silmäsi ovat,
    kun aurinko loistaa ja laulaa meri!
    Sinä olet kuin luonto itse, Eeva.

    Sinun huulesi kylminä painuu
    mun otsallein.
    Sinun kätesi kylminä lepää
    mun käsissäni.
    Sinun rintasi raskaana huokuu,
    -- maan hengitys sieluuni hiipii.

    Sinä olet kuin maa.
    Kun autere kisaten ilmassa häilyy,
    sinun silmäsi autereiset ovat, --
    kun usvat raskaina taivaalle vyöryy,
    sinun silmäsi tummat ja kosteat ovat.

    En puhua voi minä enää.
    Ma vaieten kuunnella tahdon kuinka
    aallot raskaasti, kiehtoen huokaa,
    katsella, kuinka
    raskaana lankee usvien yö.

    Eeva!...



MYRSKY.


    Vingu, puhalla, myrsky!
    Ma pauhussas alasti, kylpeä tahdon!
    Käsivarttani valkoista katso!
    Minun hiukseni häilyvät!
    Kiharoillani leiki, myrsky!

    Puhalla!
    Levitä sieluni laajat siivet!
    Maanpiiriä sieluni syleilee!
    Uranos vapisee siinä!

    Myrsky, ah myrsky!
    Ma alasti olen!
    Maan häilyvään ruohoon sun laillasi heittäydyn!

    Kohotan käsivarteni vahvuutta kohti!
    Kohotan kädet riemuiten kaikkeuteen!
    Avaruutehen maailmain!

    Tule!
    Me yhdessä leikkiä lyömme!
    Syöksymme mereen!
    Tulkaa, tuulessa tanssivat lehdet,
    koikkuvat korpit, ja vyöryvät aallot!
    Tulkaa, te riehuvat pilvet!
    Me tanssihin käymme!
    Minä ja te!



MINÄ NÄEN.


    Minä valkeaa taivasta katson,
    sinenharmaita pilviä katson,
    veriruskeaa aurinkoa.

    Siis siellä on kaikkeus,
    maapallojen koti.

    Sadepisara lankee.

    Minä korkeita taloja katson,
    minä satoja ikkunanruutuja katson
    kirkontorneja kaukaisia.

    Siis tämä on maa,
    siis tämä on ihmisten koti.

    Sinenharmajat pilvet auringon peittää.

    Minä hienoja herroja katson,
    minä viehkeitä naisia katson,
    vetohevosta kumaraa.

    Sinenharmajat pilvet niin raskaiksi käyvät.

    Minä näen, ah näen...
    Olen joutunut väärälle tähdelle varmaan
    Niin outoa täällä on...



JOULUÖILTÄ.


    Joulu-ilta!
    Tulet loistavat suurissa ikkunoissa,
    juhlahuoneissa joulukuuset,
    joululauluja yössä kaikuu!

    Minä katuja yksin kuljin
    ja lasten lauluja kuulin.
    Minä portaille istuuduin
    ja muistelin äitivainajaa.

         *   *   *

    Minä kentille öisille kuljin --
    mun ylläni yksin tähdet paloi.
    Ja puiden kalman-varjojen yli
    mun varjoni kiiti.

    Lumihiuteilla ruumiin näin,
    lumihiuteilla välkkyvillä,
    polon, kylmään kuolleen varpusen ruumiin,
    mi vapisi vielä.

         *   *   *

    Ma läksin ullakkohuoneeseeni
    ja asetin kynttilän kynttilänjalkaan.
    Ma asetin kynttilän kynttilänjalkaan
    ja laskin raamatun kirstulleni.

    Ma lankesin polville kirstun ääreen
    ja tomun raamatustani pyyhin.
    Ma käteni raamatun yli ristin
    ja itkin.



SILMÄT.


    Suuta suutelen,
    poskea hyväilen,
    mut silmiä, silmiä --
    vihaan ma.

    Kutreihin kyynelöin.
    Helmahan uinahdan.
    Mut silmät, ah silmät, ne --
    puhkaisen.

    Leukaa nipistän!
    Nenää puren ma!
    mut eessä silmän, ah silmän! --
    polvistun.



HÄN KYLVÄÄ.


    Päivin ihmiset leikkiä lyö,
    kuolema kylvää, kun saapuu yö.
    Kuolema kylvää.

    Kulkee ja kylvää,
    kylvää, ah kylvää --
    kalpeita liljoja, arkoja ruusuja,
    mimoosia, mustia orvokkeja,
    hyasintteja sairaita, nääntyviä.

    Kulkee ja kylvää,
    kylvää, ah kylvää --
    hymyä valjua, itkua arkaa,
    sairasta kaipuuta, synkintä tuskaa,
    toivottomuutta.

    Päivin ihmiset leikkiä lyö,
    kuolema kylvää, kun saapuu yö.
    Kuolema kylvää.




GEORG BRANDES.



VAELTAVA RITARI.


    Niin kauan kuin vuorta tai järveä lie,
    jot' en nähnyt, tai kaukaista maata;
    niin kauan kuin impeä kaunoista lie,
    jot' en lempimästä voi laata;

    niin kauan kuin puolesta vääryyden
    mies kunnoton käyttävi kalpaa;
    niin kauan kuin vain jokin vieras maa
    tahi Tanska laakerein kaunistaa
    urost' ansiotonta ja halpaa,

    niin kauan ritari rauhaton
    vaeltaa saa lepoa vailla.
    Lyhyt, ah iankaikkisuus mulle on,
    toki kuolen ma muiden lailla.

                       Huhtik. 1859.



TUNNELMAT.


    Kuin pilvi liitää
    halk' ilmojen vain,
    niin tunnelmat kiitää
    mun sielussain.

    Nyyhkii ja vaipuu,
    nousee ja kaipuu-
    mielin ne kulkee,
    kun sulokuvat
    ilmautuvat
    kätköistä, joihin
    sielu ne sulkee --
    ainoat, jotka on jäljellä mulla.

    Ah, jospa saattaisi päivä tuo tulla,
    jolloinka syämeni sulkea voisin,
    kahlehet loisin,

    joihinka kaiken sen kammitsoisin,
    mi sisälläin joka päivä nyt liikkuu --
    voi, vähän hyötyä tuost' olis vainen,
    uudelleen havahtuis sydän öisin,

    taas ikävöisin
    rauhatta, kunnes leimuavainen
    syämeni päätökset kaikki nuo voittais,
    myrskyten taas joka kielensä soittais.



HELMI.


    Helmeni tyyni,
    uinuva, min emon helmasta riistin!
    Tulit helmeksi silloin. Suo anteeksi syyni!

    Helmeni! kultaan
    kauniina kiinnitettiin sinut, joka
    leimuat kuin sydän hehkuva tultaan.

    Helmeni soma,
    säihkyvä kuin meren muovaama Venus!
    Hänen oot, et kuolevaisen ole oma.



SHELLEY MARY GOODWINILLE.


    Sa ylväs, kuink' on suuri olemukses sulo!
    Sa norja, kylmä, mutta mulle lämpöinen.
    Sa kalvas, jonka kasvoin yli kulkee kulo,
    kun käsivarttas hetken hivelen --
    ah, kuink' on suuri olemukses sulo.

    Sun olen vain, vain sun. Muut rakkaudest' ei tiedä,
    sa yksin lemmit hehkuin, vapaasti.
    Tää sielunelämä, mi siteitä ei siedä
    Englannin ilman valollaan se täyttävi,
    se kaikk' on sun, sun vain, muut rakkaudest' ei tiedä.



KUKKAVIHKO.


    Ah, ruusu, outo niinkuin runo Veedan,
    keltainen, pyhä ruusu maljakossa,
    ulpukka, joka riutuu lailla Leedan,
    mi joutsentansa vartoo huumiossa,
    ja väriloisto tää jos sulle riittää,
    niin kukkaa täyteläistä katso, jossa
    sun olemukses nään, min tahdon liittää
    ma muiden joukkoon, tuoksuvan reseedan.



TUNNUSLAUSE.


    Korkeelle valon, taiteen kotiin vain!
    Syvälle aatteen vesiin kuulakkaihin!
    Eteenpäin oudoimpihin kaukomaihin!
    Korkeelle, syvään, eespäin ain!



MENNYT.


    Selvästi nään,
    kaikk' ohi on.
    Huipuilta, kattamilta jään,
    käyn kuiluun, mi on pohjaton.
    Selvästi aivan erotan
    ma kohinan
    kuohuisen kosken vaahtopään,
    min syöksyn laineisiin.
    Ruumiini valko-aineisiin
    siis sulje, koski, seppelöi
    kiireeni valkovaahto-vöin,
    ja alas minut vajota,
    ja ylös heitä.
    Ruumiini polo hajota,
    lyö paasiin kallioiden rivin,
    ja sitten peitä,
    korista jalokivin.

    Ja kutsu sitten kohisten
    puolelta idän ilmojen
    vieraiksi linnut, korpit, kotka,
    kaikk', kaikki, jotka
    pitoja suinkin rakastaa,
    he kemut saa --
    näin paras on.



KOI.


    Sarastaa, sarastaa,
    värin ruusuisen raskahat pilvet saa,
    kajo kultainen kattavi taivaan,
    sarastaa.
    Sytyttää pian soihtunsa aurinko varmaan,
    sädehdi, pala vuoks' polon tyttöni armaan.
    Polostain ihanampaa ei toista,
    hänen tähtensä leimua, loista.
    Oi terve, terve, ens aamunkoin
    valo välkkyvä, hieno! Nyt purppuroin
    ylene! ylös käy!



PROTEUS.


    Proteus ei ole kylmä, ei kuiva,
    ei luontonsa lämmin voi olla nuiva.

    Hän ihailee miestä -- rikas henki on harras;
    hän jumaloi naista; äly kylmä on marras.

    Jos naisell' on näppylä, miehellä raja,
    hänest' ei ihastusta pois silti se aja.

    Jos tahtovat telkien taa hänet, kyllä
    näkevät, ett' ansoin hänt' ei hevin yllä.

    Hänest' ei jokamies saa kannattajaa,
    oma itsensä on, mitä käyttääkin majaa.

    On suuntia, joist' ylen paljon on huolta:
    tulis mont' erikoista häll' olla puolta.

    On puolia, joihin käy ain joku kiini:
    Ykspuoliseks väitti hänt' tyhmeliini.

    Erikoinen ei itse, mut etsii erikoista,
    rakastaa suurmiehiä, mut ota oppia ei noista.

    De Maistrea, vanhoillista, hän kiittää,
    opin hyljäten Lassalle hälle ihmisenä riittää.

    Hän tunnusmerkkejä käyttää empii,
    rakastaa vapa-uskoista, tyranneja lempii.

    Kuvan jos hänest' teette, hän naamion heittää
    ja kuitenkin hänt' tuhat naamiota peittää.

    Pidä ei salanimistä myöskään hän lukua,
    nimessään ihan kylliksi on valepukua.

    Sanotaan, asiansa vuoks kansaa hän kosi.
    Sana kömpelö, vaikk' olis vallan tosi.

    Selittää olemustaan se yhtä vähän
    kuin jos uneksijan te liitätte tähän.

    Ei historioitsijaks' hänt' tahdo he myöntää,
    hänen päälleen myrkkyä, lokaa he työntää:

    toki ymmärsi menneiden aikain hän mutkia
    niin hyvin kuin patentinkin saanut tutkija,

    syvemmin kera muinaisten henkien eli
    kuin hän, joka pölyssä pengoskeli.

    Hänen sanoissaan, väittävät, piilee ansa,
    ja tuhma hän on toki luonnoltansa.

    Ei laulaja, oppinut, -- arvostelussa
    "runoniekka", mitä syntyisi moisessa melussa?

    Hän kirkon ja valtion on vihamies
    "radikaalinen" -- ylimys, taivahat ties,

    kavahtaa yhä joukkoa, joukkiota --
    miks kutsua moista houkkiota?

    Kun iskevät hänt' yrittäin verenvuotoa,
    niin käärmeen-liukkaasti muuttaen muotoa

    muualle syöksee hän päätä pahkaa
    yhä näiden raastaissa käärmeennahkaa.

    Taru vanha hänt' ei toki kuvaile suotta
    vähintäin eli hän parituhatta vuotta.

    Todensanonta vaikka on tehtävänään,
    ei kärsi hän, ett' ylenmäärin kysellään.

    Udellen koki vangita hänt' eräs seura,
    heti muuttui hän, ol' parrakas jalopeura.

    Salamanteriks sitten hän sukeutui,
    hän pantterin muotohon pukeutui.

    Tuleks sitten hän muuttui, mi leimusi, loisti,
    tulen patsaanakin vain itseään toisti,

    vedeks vieriväks muuttui ja puuksi, mi lehti,
    pedoks, puuks, vedeks -- Proteus yksin kaikeksi ehti.

    Olemuksen ei minkään vangiksi jää,
    se ken kaikkea syleilee, ymmärtää.




HANS AHLMAN.



KEVÄTKANTAATTI.


Esitetty Pohjoismaiden Kirjailijakokouksessa Kööpenhaminan
Yliopistolla toukok. 18 p. 1919. Tanska, Islanti, Norja ja
Ruotsi Suomelle. (Sävel: "Kuule, kuinka soitto kaikuu --")

Kuoro:

    Veikko, käyjä kaukoteiden,
    maastas takaa tuntureiden
       tulit, virka oi:
    joko järves koivurantain
    kuvaa povessansa kantain
       talven kahleet loi?

    Täyttyykö sen kevään taika
    unten äänetönten aika,
       ensi suutelon,
    kuiskivatko koivut juuri:
    Armahin, ah kuinka suuri
       kevään sulo on?

Runoilija:

    Vielä kylmä kaiken estää,
    kauan Suomen talvi kestää,
       viel' on hyyssä maa,
    mutta virkoo viimein jäästään,
    kerran kevääseenkin päästään,
       täytyy odottaa.

Kuoro:

    Vaikka talvi viel' luo esteet,
    kevään näitte, jonka nesteet
       murtaa jään ja hyyn,
    näimme teidän taajoin piirein
    käyvän ylväin valkoviirein
       miekan mittelyyn.

    Isän-perintönne vuoksi
    puuntain kevät hankiin juoksi
       veri virtanaan,
    punainen ol' perinjuurin
    kevät tuo, mut sentään suurin
       kevät Suomenmaan.

    Kahleet enää ei sua tapaa,
    siivin vapain laulu vapaa
       kohoo korkeuteen,
    Suomen runoniekka nuori,
    kuulen, kuinka soittos suori
       valtakanteleen.

    Sua kaikki tervehdämme,
    nuorin olet piirissämme
       Pohjan laulajain,
    pois jos oot, on joukko heikko,
    veli, äidin kuopus, veikko,
       rakkain olet ain.




LASSE LUCIDOR.



KUOLEMAN JA ITSETIETOISEN IHMISEN VÄLINEN KESKUSTELU.


    Ihminen. Ylläni on silkkipuku,
             upea on vuoteeni.
    Kuolema. Kauan rauhassa et nuku,
             käärmeistä teen sijasi.
          I. Kaikki kunnioittaa mua,
          K. Herra ylenkatsoo sua.
          I. Vähääkään ei puutu multa,
          K. kunnes elon riistän sulta.

          I. Mull' on peltoja ja maita, --
             heelmää, kultaa antaa se.
          K. Kehnommin on sielus laita,
             synnin heelmää kantaa se.
          I. Hyvissä oon varoissa,
          K. niit' ei sulla huomenna.
          I. Tahdon syöstä elon hurmaan,
          K. äkkiä nyt sinut surmaan.
          I. Vierailleni myöskin tuhlaan
             viiniä ja riemua.
          K. Kutsumatta silloin juhlaan
             äkkiä myös saavun ma.
          I. Lasia ma lemmin, veikko,
          K. lasin laill' oot itse heikko.
          I. Sirot leikit, kukkasemme
          K. kuihtuvat, kun karkelemme.

          I. Mässäykseeni ei riitä
             yöt, ma mässään päivätkin.
          K. Palkaksesi saat sa siitä
             ikituskat helvetin.
          I. Maljasi! ken alkaa, sano?
          K. Sa, jot' uottaa ikijano.
          I. Pelaammeko? Mistä hyvään!
          K. Sielustas, mi lankes syvään.

          I. Riemuni on ylen suuri,
             kaikkea on riittämiin.
          K. Rikas mies niin teki juuri,
             pois kun hänet temmattiin.
          I. Kylliks saahan perijä,
          K. helvetissä myöskin sä.
          I. Tahdon naapurillein jakaa,
          K. Piru parhaan saa, ken takaa.
             -- -- -- -- --

          I. Hädäst' eikö itku päästä?
          K. Myöhäiset lie kyynelet.
          I. Laupeuttaan ei Luoja säästä,
          K. piitannut siit' ennen et.
          I. Vartoo vielä hetkinen,
          K. aika kuuluu Herrallen.
          I. Suo mun tehdä parannusta.
          K. Ennen sull' ei katumusta.

          I. Puhua en hädäss' saata,
             huoatakin mahdoton.
          K. Pane Herran huomaan maata
             pian. Lyhyt aikas on.
          I. Herra, joka armahtaa!
          K. Käskyjänsä kuunnelkaa.
          I. Herran armo, luoksein ennä!
          K. Nyt on aikas täältä mennä.




ESAIAS TEGNÉR.



JÄTTILÄINEN.


    Ma asun salissa vuorten
    maan alla niin syvällä, että
    ei Odinin silmän säde
    voi sinne tunkeutua.
    Ma valkeita Aasoja vihaan
    ja poikia Askurin,
    ne edessä jumalien nöyrtyy,
    ma joita halveksin.

    Mun riemuni ratsastaa
    on seljässä sydänyön myrskyn.
    Ma poljen peltojen laihon
    ja pirston vesillä purret.
    Tuvan tuttavan luota harhaan
    ma johdan vaeltajan,
    ja riemuitsen, kun hän pelkää
    jätin naurua raikuvaa.

    Toki päivääkin sietää voin,
    sädeloistossa säihkyvää,
    valkyriain siivet jos liehuu
    verenpuuntavat ylläni vain.
    Näky armas, kun jousien pääskyt
    sotakentällä liitelee,
    ja säilä sykkivän syämen
    kun jääksi jähmettää.

    "Mitä viattomuudestasi,
    sa Emblan tytär?"
    On kukkasi sylissä peikon
    jo kuihtunut pois.
    "Miks taistelet puolesta maasi,
    sa poika Pohjolan?"
    Esi-isien kuulut kummut
    möi kurjaan kultaan hän.

    Eli laaksossa tietäjä viisas,
    hän lausui totuuden
    niin syvän kuin Odinin puhe
    on kera Mimerin.
    Pivon usvaa mietteiden miehen
    ma heitin silmille.
    Oi autuus! Se narri kieltää
    nyt vallat taivaiset.

    Runoniekan, Valhallan vieraan,
    ma vihaan unia
    isänmaasta ja maineesta,
    jumalista ja hyveistä.
    Sinipilvestä houkkoa tuota
    en houkutella ma voi.
    Olen tyytyväinen ma sentään:
    hänt' ihmiset halveksii.

    Thor vasara kädessä saapuu,
    ma hälle hymyilen:
    ma tunturin kypäräksi
    heti asetan kiireelle.
    Sota soikoon sankarivoiman,
    pyhä aurinko paistakoon.
    Paha yhtä on kuolematon
    kuin hyvyys suurinkin.



PUUT.


    Dodonan tammet haastoivat muinaisin,
    pyhä siimes tiesi tuomiot kohtalon.
    Tänä päivänä vielä kuiskien puhuu
    teidän latvanne viisaan korvaan,

    te olennot miettivät, äänettömät,
    maan tyttäret, jotka innolla lapsuuden
    emon rintaa juotte ja tuuhean kiireen
    nostatte taivaan tähtiä kohti.

    Runoniekka korpien laatii varjoonne
    majan pienen, nukkuu oksien suojassa
    keveästi kuin kiuru ja huoletonna
    nousee laulaen ilmojen teille.

    Oi kuulkaa käyntiä! Henget liikkuvat niin.
    Oi kuulkaa ääntä! Se ääni henkien on;
    ääni metsänneitojen arkain,
    ihanuudesta luonnon ne kuiskivat vielä,

    elämästä luonnon, ei kuollut iäinen.
    Se henkii, se solusta toiseen ui,
    ja työntää puiden kukkihin mahlan,
    veren valkean karkean kuoren alla.

    Ne päänsä kauniin kukkasin seppelöi,
    kun kevät saapuu, juhla luomisen.
    Kultakruunun jumala painaa
    puiden vihreiden kulmaluille.

    Te metsien villit, tammien suunnaton suku,
    te petäjät Pohjolan kankaan ja kallion,
    sa viehkeä koivu, mi vihreät kutrit
    laakson liepeelle langeta annat!

    Ma teidän allanne leikkiä löin
    useasti lapsena, jolloin näin
    läpi lehväkattonne liikkuvan holvin
    yön korkean taivaan ja tuikkivat tähdet.

    Sa lankea maahan, palvele aatetta elämän,
    on elämä valtias maailman.
    Sen airut, aurinko, laelta taivaan piirtää
    lempensä kultalaulun meille.

    Joka olennon painaa tahdon ma povellein!
    Joka kukkiva puu nyt puhua voi,
    elämästä, lemmestä, kauneudesta se haastaa;
    on iltatuuli mykkien kieli.



JOULUKIRKOSSA.


    Jo sammuneet on tulet alttarin!
    Ne olivat sen valon heijastusta,
    min taivas antoi, yö kun oli musta,
    se ainut säteensä loi kuiluihin.
    Tuskasta meidät päästää vain tuo valo,
    mi Betlehemin yllä säteili:
    halvassa seimessä, ah syttyi palo,
    mi Luoja oli, ihminen myös jalo,
    tien kotiin kaikille se näyttävi.
    Ja viisaat miehet mailta kaukaisilta,
    Idästä, Ganges-virran rantamilta
    sen seimen ääreen kullat, helmet toi,
    se seimi sovituksen meille soi.
    Vain lapsi! Mutta rauhan ihanilta
    hän saapui mailta, miss' ei miekat lyö,
    ei vuoda veri, hänen harteitansa
    painosti maailmoiden synninyö, --
    hän ukkosen ja myrskyn voimallansa
    vaimensi; alkoi valkeuden työ.
    Ja autuus, jonka muinoin vaihtoi vaivaan
    ens ihmispari aluss' aikojen,
    takaisin meille suotiin jällehen.
    Uudelleen laadittihin lait taivaan,
    uudelleen taivaat meille aukeni,
    joiss' usko, toivo, rakkaus, vallitsi,
    ja veljessopu. -- Valtaa kuoleman
    inehmot näyttäneet ei kammoovan,
    kun rauhan ruhtinas sai ikävöity,
    tuo orjantappuroilla seppelöity. --
    Ja tammi taittui, kaislat kaatuivat
    taas noustakseen: näin kaikki raakuus taipui,
    ja Rooman kotkain valta maahan vaipui,
    näin välkkyi kyyhkyn siiven hopeat. --
    Ah neitsyt, puhtahampi päivän tuojaa,
    povessaan kantoi maailmoiden Luojaa.
    Korvessa pedot kylpi hurmeessa,
    mut esiin astui Judan leijona.
    Ylhäällä Isä kiersi tähtitarhaa,
    mut maailmassa poika yksin harhaa.
    Katuivat kansat, syämet taipuivat,
    valtoihin rakkauden vaipuivat.




AUGUST STRINDBERG.



KATKELMIA RUNONÄYTELMÄSTÄ "VALTAMAANTIE".


Alpeilla.

Tienviitta, jossa kaksi siipeä; toinen osoittaa ylös-,
toinen alaspäin.

Taustassa mustia ukkospilviä. Myöhemmin puhkeaa ukonilma.

Metsästäjä (sisään, lukee viitasta):

    Ma minne saavuin, kuinka kauaksi?
    Tuo tie vie ylöspäin, tuo alas vie!
    Ain alas pääsee, ylös tahdon ma.
    Siipensä viitta täällä levittää
    ikäänkuin varottaen nousemasta!
    Siis vaara väijyy, monta vaaraakin
    polulla, joka jyrkkä, kaita on!
    En sitä säiky, vaaraa rakastan.
    Mut ensin hetken tahdon levähtää
    ja hengittää!
    ja koota aatoksein,
    ja löytää Itseni,
    mi multa varastettiin...

         *   *   *

    Liiaksi kauan kuljin joukoss' ihmisten
    ja sieluin kadotin,
    aatokset, sydämein;
    otettiin toinen, toinen varastettiin --
    käteni ystävyydellä he sitoivat,
    lahjoilla, joit' en pyytänyt;
    niin lämmint' oli käydä alhaalla
    kodista kotiin, juhlapöytihin,
    luo soiton, kukkain, valon, lasejen.
    Mut lämpö nousi, kävi helteiseks --

    Löin silloin poikki köydet ankkurin,
    pois heitin liian, sen, mi taakaks oli,
    kalleimmankin -- ja katso, nousin!
    Voin täällä hengittää, mun syämein tulvii
    onnesta, rinta paisuu, laajenee;
    ei pöly, sauhu, toisten hengitys
    myrkytä vertain.
    Valkee, puhdas lumi,
    härmäksi käynyt huuru! Vesitimantit,
    te liljankukat, kylmän jähmettämät,
    sa taivaan jauho, jota seuloi mustat pilvenpalteet,
    hiljaisuus pyhä, silkkivaippaasi
    mies peitä, jonka matka uuvutti,
    rukoillen päänsä lepohon hän painaa!



HEIDENSTAM.



KUNINGATAR KRISTIINAN JOULU-YÖ.


    Läpi ilman joulu-yön kellot soi,
    yli Rooman ukkonen käy, salamoi,
    takan ääressä kruunua vailla
    on valtiatar pois vierailla mailla.
    Pitelee kepin norsunluisesta päästä
    käsi kuivettunut vavisten,
    tulen loimossa varjot käy leijaillen
    kivipermannon marmorijäästä
    ylös orsihin häipyen.

    Vihan vimmassa paasihin kepillään
    hän lyö, tavan mukaan käännyttyään
    selin lieden lämpöhön räiskyvään,
    puun mahlat sen hehkussa kiehuu.
    Hän hameensa lanteille kohottaa:
    -- Se puoli! nyt hän riehuu,
    mi valta-istuinta monta vuotta
    on painanut, lämpöä kaipaa ja saa!
    Monet yöt olen valvonut suotta,
    mut hitaammin kulkenut ei ole aika.
    Sa kaunis Julia, neuvo taika,
    miten vois vähentää nyt tiimojen lukua.
    Tuli kynttilöihin, on huone valoton!
    Koetella ma tahdon uutta pukua,
    mi hopeesta, silkistä ommeltu on. --

    Pelon vallassa neitonen sitoo
    kuninkaalliset laskokset leveät,
    hän saumat ja poimut myös keveät
    yli rintojen litteiden nitoo.
    Korut kaunihit kimmeltämään
    asettaa yli harmajan pään,
    pois kutrien kulta on haihtunut,
    väri silmien itkusta vaihtunut.
    Sanat Kristiinan harvat vain vähenee.
    Lähemmäks yhä peiliä hän lähenee
    Sibyllan silmin tuijottavin,
    ja poskin kuoleman keltaisin.
    Torin varrella soi urut juhla-yössä,
    ja kirkot kimmeltävät valovyössä.
    Kudos valkea olkapäitänsä peittää,
    mi ruumiin muotojen mukaan taipuu.
    Tulen loimo varjot häilyvät heittää.
    Liki peiliä otsa vaipuu,
    niin että sen pinta usvaan haipuu.

    -- Ajatukset toistenko tunnet, puhu,
    sano, lapsi, näin kertoo sinusta huhu?
    Saat sormuksen sormestani,
    jos ennen maata-panoa
    ihan selkeästi voit sanoa,
    mitä mietin nyt sielussani. --
    Kuluessa hetkisen vain lyhyen,
    pitempää ei mennyt aikaa
    kuin kellon lyönnit kaikaa,
    nuor vastasi neitonen katsellen
    ylen tarkasti piirteitä vanhuksen:
    -- Kuningatar, on mietteemme yhteinen.
    Tämän jälkeen keski-yön vartiolla,
    kun lepäät sa valkeissa vaatteissa,
    kuningattaren vartioin paaria,
    pidän tuohuksista ma vaaria. --

    Hän sormesta sormuksen irroittaa:
    -- Et muistanut yhtä sa oo asiaa.
    Kun vuoteeni vieressä seisot ja anot
    kädet ristissä silloin, lapsonen, sanot:
    Kumeasti soi Pietarin kellot kovat.
    Kristiina, nyt oot sinä tomu ja tuhka.
    Hyvin nukut, on sammunut mielesi uhka,
    vaikk' kaukana täältä sun ystäväs ovat. --

    Lumivalkea neito on kasvoiltaan:
    -- Pelon vallassa jos kohotan lakanaa,
    mi peittävi paareja vainajan,
    minun kuulette silloin kuiskaavan:
    On ihmisen vaiheissa arvoitus syvin,
    jota ratkaista ei, vaikk' oppinut hyvin
    olis hän, tuhat tuntisi tiedon tapaa.

    Hän matkaa aina pois äärihin maan,
    hovit häntä juhlivat vieraanaan,
    hän linnun lailla on huima ja vapaa,
    hän vihaa omaa heimoaan;
    mut oudoissa linnoissa, vierailla mailla
    kodin pensaista, puista hän unelmoi,
    levoss' uinua vieraassa maassa ei voi
    hän koskaan, ain' unensa rauhaa on vailla.



TOIVEPÄIVÄ.


    Kaks istui eukkoa karstaten.
    -- Minä toivoisin, toinen alkaa,
    silosilkkiä karstani täytehen,
    ett' oisi mun rukkini kultainen,
    sukat valkeat suojaisi jalkaa! --

    -- Hohoo! -- Pani toinen jakkaran pois.
    -- Jos järvet suojalla jäätyä vois,
    pyry-ilmalla ukkonen löis, salamois,
    kukot haukkuisi, koirat kotkottaisi,
    isännän kutut laitumelle saisi,
    sinun villasi silkiksi silloin muuttuis.
    Isä Jumala itsekullekin suo
    oman toivepäivän, mi myötänsä tuo
    jalokiviä, helmiä, -- mitään ei puuttuis.
    Niin pian kuin miekkonen silloin ehti
    vain toivoa, puhkesi halkoihin lehti.
    Mut kenkään ei toivepäiväänsä tunne.
    Sen päivän voit laskea tyhjää juttua,
    rahill' istuen paikata risaista nuttua.
    Jos vain minun toivepäiväni ois,
    heti polvistuisin ma lieden luona
    anoen, ett' omaisuuteni vois
    tuhatkertaistua päivänä tuona.

    Hän empien vaikeni. Valjakko
    tuvan eessä vartosi kultainen jo.
    Tulisoihdut ympäri loistetta loivat,
    lakeijat teiskuen pokkuroivat.
    He eukoille antoivat valtikan
    sanoen: -- On toivepäivä nyt teidän.
    Oi, kunpa armosta Jumalan
    myös kerran koittaisi meidän!
    Kuningas kuningattarineen Manan mailla on.
    Pien prinsessa nuori ja voimia vailla on,
    siks kunnes hän morsiusseppeleen sitoo,
    hän teidät valtikan äärehen nitoo. --

    Nyt eukot niijaili ymmällään.
    Alas pirtin orsilta kissan he veti.
    Ei muuta ollut heill' ensinkään,
    hymysuin rupes kumpikin lähtemään
    tykö valjakon, jonne he istuivat heti.
    Lakeijat heittelivät hopeoita
    ylt'ympäri pauhaavan rahvaan joukkoon,
    ja kissa synnytti vaunujen loukkoon
    penikoita, ja pennut taas penikoita.
    Siten säätihän toive kummankin,
    ett' ain yhä kasvaisi tuhansin,
    monin tuhansin kerroin omistamansa.
    Näin kulki kissojen naukuva kansa
    etu-istuimilla ja vaunujen matolla,
    ne piirissä ryömivät valjakon katolla,
    ajomiehen hiuksissa hyörivät nuo.
    Lakeijat myös monistui monin verroin,
    enemmän oli heitä jo tuhansin kerroin,
    kun linnassa valta-istuimen luo
    majesteettia kaksi vietihin soidessa
    tanotorvien, kanteleiden ilakoidessa.

    Komeutta nää katsoivat kummastuin,
    ylen tyytyväisinä, naurussa suin,
    tuliviiruna joka hehkui kuin
    venynyt olis aina se korvihin asti,
    kädet mustat olivat valtavasti,
    ihan liian suurista hansikkaista
    ne pistivät esiin. Lakeijain luku
    oli kasvanut niinkuin kissojen suku.
    Oli katteja, joilla ol' täplikäs puku,
    oli mustaa, harmaata, kaikenlaista.
    Ne pyörivät ihmisten jaloissa sähisten,
    ne sylkivät, raapivat, kynsivät kähisten.
    Lakeijat ovissa, käytävissä
    kävivät, oli niitä vaikk' ihan missä,
    ne ääriään myöten linnan täyttivät
    ne kaikkia portaita, katuja käyttivät,
    joka paikka niit' oli tulvillaan,
    mut ain' enentyi luku niiden vaan.
    Joka hatussa, jossa vain sulka häilyi,
    yks naukuva kissa kyyryssä säilyi.
    Sisäpuolella luostarin muurin,
    joka piispan helmihiipassa,
    joka laatikossa ja lattialla
    makas kissa penikkalaumoin suurin.
    Syväst' oppinut mustepulloltaan
    tapas kissan, mi nuoleksi tassujaan,
    ja jos hän johonkin kirjaan tarttui,
    sen kansille kissoja paikalla karttui.
    Jos lepoa etsi hän hetkiseksi,
    heti kohta hän kissan tuolilta keksi.
    Varastettujen säkkien pohjalla,
    joka korissa, kaikissa kellareissa,
    joka joululahja-paketissa
    oli aina esille hyökkäävä kissa.
    Täpötäynnä niit' oli talot ja kirkot,
    rakennusten ja itse linnankin nirkot.
    Savupiipuissa lauloi ja ulvoi ne,
    ja nostivat pystyyn harjan.
    Pimeässä jos jouduit kadulle,
    näit kiiluvan silmäsarjan.
    Yövartia minne vain katsoikin,
    alas maahan tai korkeuksia kohti,
    sikin sokin ja aivan sekaisin
    katin silmiä siellä hohti.

    Mut sairaana kultatuolissaan
    yhä istui prinsessa nuori.
    Hän puuhkalla leikki huolissaan,
    ja vaippansa poimuja suori.
    Hän hiljaa kuiski, ja katseensa siirtyi,
    joka sieluun silmäinsä murhe piirtyi,
    etähällä kukkulat vihannoivat:
    -- Miten hupsusti ihmiset toivoa voivat.
    Minä toivoisin ruusun ikkunanpieleen,
    yks ainoa kissa ois mulle mieleen,
    pien kolkka takana maiden ja merien,
    ja lemmitty, joka mun vyyhtiäni
    pitelis, sanoen mua kullaksi,
    takan luona kun istuisin kerien.
    Ajan kulkua lasken, mut milloinkaan
    minun toiveeni hetki ei koita vaan.



MUISTOJEN KARTANO.


    Humisee hongat. Pois kulkenut oon
    ihmisten tienohilta.
    Yksin jouduin ma kartanoon,
    käyn siellä nyt joka ilta.
    Valvooko väki vielä?
    Liettä ei mulla, oon koditon.
    Sammuneet kaikki tähdet on,
    jotka mua ohjasi tiellä.

    Puinen ei kartano, ei kivinen.
    Kammoten moni sen näki.
    Utua, usvaa vain seinät on sen.
    Kotona onko sen väki?
    Kova ja kiiluva hankien povi
    rakennuksien lomassa on.
    Verkkaan Muistojen kartanon
    aukee äänetön ovi.

    Sisäll' on lämmintä, leppoisaa.
    Empien jään ovenpieleen.
    Vanhus, mi pystyyn kohoaa,
    siunaten luo levon mieleen.
    Muistot, jo eletyt ammoin,
    -- joita en uneen tuutia voi,
    ympäri pöydän istuen loi
    katseensa tulihin kammoin.

    Hän, joka vehrein seppelin
    penkit ja pöydät pukee,
    nuori on kuten ennenkin,
    lieden luo mua tukee.
    Unelmoimme, ah miel' on ankee
    kummankin, kun koittehen
    juova kylmän-sininen
    pirtin-harmaalle sillalle lankee.

    Mutta kun luukkujen raosta entää
    hameen helmahan juova jo,
    hajoo Muistojen kartano
    hiuteiksi, jotka ilmassa lentää.
    Kotia käyn, mut ei aavista kukaan,
    missä uneksija juhlinut on.
    Häntä kaupungin karkelohon
    aamun kellot jo soittavat mukaan.



TUHANNEN VUODEN PÄÄSTÄ.


    Etäisen avaruuden väräys, muisto
    talosta suurten puiden siimeksessä.
    Mi nimeni? Ken olin? Miksi itkin?
    Kaikk' unhoitin, kaikk' kiitää myrskyn lailla
    pois vyöryvien maailmoiden joukkoon.



KEVÄÄN AIKA.


    Nyt sääli on vainajia,
    jotk' eivät keväässä elää saa,
    ei päivänpaahteessa lämmitellä,
    kun kukkia täynnä on ihana maa.
    Mut ehkä kuollehet kuiskivat
    kevätkukille sanoja, joita
    ei tajua elossa oleva kenkään.
    Näet enemmän vainajat tietää kuin toiset.
    Kenties alasmenossa auringon he
    syvemmästi riemuiten konsaan kuin me
    viel' liikkuvat varjossa illan
    ajatellen salaisuutta vain,
    mi yksin on tiedossa vainajain.



VAAHTERAN HÄMYSSÄ.


    Hämyssä vaahteran lahoova risti.
    Käy siellä hiljainen kuiske kuin
    sois kellon kaukaisen ääni:
    "Ensi multalapio johti
    mieleeni etäiset nuoruudenpäivät,
    toinen lapio tekemäni synnit.
    Kun kolmannen kerran putosi multa
    sydämelliset sanat kaikki muistin,
    joka hyvän ja ystävällisen teon,
    me joita vaihdoimme lahjojen lailla.
    Tuo muisto on kuin kukka kädessäin,
    mi raikkaana puhkee, ei kuihdu koskaan."



NUKKUVAT TALOT.


    Valkeena ja autiona
    tie käy lomi taloin öisten.
    Tulevainen paha vielä
    nukkuu syvästi ja hiljaa.
    Kaikki kovat ajat koittaa
    kerran, kulkee ruumisvaunut,
    nuoruus katoo, talot hajoo.
    Rauhaas peitä, yö,
    meidät, jotka käymme yksin,
    kätke päivät koittavat meiltä!



ALKANUT VAELLUS.


    Ma vaellan jo sillalla, mi johtaa
    pois maasta, tuntemattomaan sen liittää,
    etäiseks entinen käy läheinen.
    Alhaalla moittii he ja kiittää,
    sotaiseen tapaan kirkkaat kalvat hohtaa,
    kilvessä vihamiehen silmäin kohtaa
    myös merkit kunnian ja oikeuden.
    Mua harhaan johdata ei elo mainen.
    Niin yksin ei voi olla kuin oon ma,
    avaruus tyyni, korkee, loistavainen,
    unhoitin itseni, käyn vapaana.
    Pois kenkäni ja sauvain tahdon heittää.
    Käyn hiljaa, tahdon, ettei saasta uhkaa
    maailmaa, jok' on lumivalkea.
    Maan poveen alhaalla he kerran peittää
    poloisen ruumiin, kasan tuhkaa
    ja lausuu nimen -- jota kannoin ma.



TAIPALEEN PÄÄSSÄ.


    Ihminen, sa vasta viisastut
    ehtiessäs ehtoon-viilehille
    huipuille, joilt' yli maan voit nähdä.
    Kuningas, sa käänny tiesi päässä,
    hetki levähdä ja taakse katso!
    Kaikki kirkastuu, saa sovituksen,
    vallat nuoruutes taas kangastuvat
    kirkkaina ja kastekiiluvina.



MIEHEN VIIME SANAT VAIMOLLE.


    Sun ruusutietäs kuljin huumeessa;
    se myrskyn aikaa on ja hilpeen kevään.
    Tapasin taas sun taiston kuumeessa;
    se miehuus-suveen kuuluu säteilevään.
    Onneksein kasvoit, kiitän sinua;
    se syksyyn kuuluu, lähtöön lähenevään.




GUSTAF FRÖDING.


AAMULAULU.


    I.

    Näin unessa kerran
    ma Aarian maan,
    näin Auringon-Herran
    ma hehkuaan,
    elonlahjojaan käsin tuhlailevin
    jakavan yli seudun, mi sittemmin
    katos suitsuviin kuiluihin.

    Ma heelmäpuulehtoja rannoilla näin
    vesireittien valtavain, kimmeltäväin,
    näin viinitarhoja, kirsikkoja
    liki virtaa, mi vierivi laaksossa,
    näin vehnän villinä kantavan viljaa
    sydänmaalla, mi yksin uinuvi hiljaa,
    humalan näin kiertävän, luikertavan
    läpi korpien hongasta honkahan.

    Ja viljavat aumat
    on vierillä veen,
    siell' laitumill' laumat
    käy paimenineen,
    alas ehtoisin kaste kun pisaroi,
    vajan viereen vaimot ja neidot toi
    pytyt, joita vartoo maito ja voi.

    Mies voimakas, nainen hento on,
    ja nuoriso notkea karkelohon,
    väki alaston, ylpeä taipuakseen,
    ylen puhdas pukujen porttouteen,
    mut tyttöjen joukossa joskus jos kohtaa
    monikirjavan vaatteen, mi lanteilla hohtaa,
    se siihen on joutunut tehdäkseen
    tytön armaammaksi vain armaalleen.

    Joen vuolahan pauhu
    ei kuulu, ei näy,
    miss' ilmoihin sauhu
    lähitöllien käy,
    siell' leikkiä lyö kera pienimpäin
    hymyhuulisten, itkeväin, lyllertäväin,
    suku harmentunut, iäkkäin.

    Mut huipulla kukkulain kimmeltäväin
    koti kuninkaan nousevi päivää päin,
    ylt'ympäri kuilut miss' syöksyvät,
    sydänkesällä kansan on käräjät,
    ja kuningas lausuvi tuomioita,
    hän auringon kanssa aattelee noita,
    jumaltiedot hän tietää auringon,
    mitä syntynyt, syntyy ja syntyvä on.


    II.

    Käy metsässä nuori ja vapaa mies,
    ei painostanut ole häntä ies,
    hänen verensä kiihkeenä hyrskyää, palaa,
    hänen uhkansa taistoa halaa,
    ja kaikki hän taitaa ja kaiken hän ties.
    Hän välkkeessä veitsen ja peitsen
    parahimmankin taistajan suistaa,
    ja kisoissa suudella muistaa
    tytöt sorjimmat, uhmaillen
    vihan vimmaa sulhasien.

    Hänen riemuisen käyntinsä unessa näin,
    miten kaikki, kun astui hän eteenpäin,
    oli ryhtiä uljuuden,
    hymy kumma huulilla kertoa ties,
    ett' oli hän mies
    jumalsyntyinen,
    lähin, lemmikki jumalien.

    Hän riemuiten kulkevi eellehen
    povess' synkkien metsien,
    matajalle pienelle hän hymyää,
    mi polulta pois hypähtää,
    käen kukkuun hän yhtyy ja virtehen rastaan,
    jänön jälkeä vainuaa,
    liki lampea painuu paatta hän vastaan,
    kalan katsovi polskintaa,
    hän rannalla polvilleen vaipuu,
    vedenkalvosta juomahan taipuu.

    Näin, kuinka hän katseensa riemuiten loi
    kuvan puoleen, mi säihkyen nähdä soi,
    miten kaunis miehuudenvoimassaan
    jumalsyntyinen olla voi.


    III.

    Jalat sirot, valkeat
    varpaisillaan astuvat,
    nyt ne väistää, pälyää,
    vaiti! tokko älyää
    kukaan jalan valkean
    pienen, kauniin kulkevan.

    Hiljaa, rungon takaa hymyy
    silmät riemun-raikkahat,
    tytön hennot harteet lymyy
    niinkuin arat karitsat,
    sitten vaiti, varuillaan
    käy hän piilostaan.


    IV.

    Ja äkkiä lailla tuulispään
    kädet valkeat tarttuvat metsästäjään
    hänen silmänsä sulkien,
    ja hän vangilleen nauraa ja ilkamoi,
    hän päästä ei voi,
    ei pyrkien, pyristellen.

    "Arvaa pois,
    itserakas raukka, kuka
    tääll' ois
    muka?"

    Ja hän raastaa ja lyö nipistäin,
    pelottaaksensa armasta näin,
    ja saadakseen vastauksen,
    hänen selkäänsä kiusaa hän jalallaan,
    mut kiusa on vaan
    hyväelyä rakkauden.

    Sokeasti taistellen
    arvailee hän: "Nokkonen,
    Riisto, Raasto, tunnen sinut,
    Takiainen -- päästä minut!"

    Yht'äkkiä nauruun hän purskahtaa,
    ylös ponnahtaen tytön kiinni saa,
    liki huuliaan
    tytön vie hän ja suutelee huumiossaan,

    ja hän painuu sulhon puolehen,
    ja nyyhkii itkuun purskahtaen,
    tämän katsetta etsii, ja välkähtäin
    sisimmän hänen sielustansa saa näin.

    Ja kuin Aarian ruusu umpunsa
    luo auki kohti aurinkoa,
    kevättuulta ja siemeniä elämän,
    lepäs paljaana, kauniina hän
    syli auki ja helma vavisten
    rakastettua odottaen.


    V.

    Niinkuin sirkkalehdet, tähän asti
    ummess' olleet, auetessaankaan
    eivät irtaudu saumoistaan,
    lepäsivät vielä rakkahasti
    lanne lanteessa he rinnakkain
    sylitysten liki toistaan aivan,
    jälkeen rakkautensa ensi vaivan
    punaposkisina huohottain.

    Mutta kera avaruuden valon,
    joka onnen maailmoista loistaa,
    saapui autuus lailla airuen,
    tuoden valon lempeen siunauksen,
    niinkuin päivän pilke läpi salon,
    jumalaisen siunauksen toistaa
    lempiville ihmislapsillen.



RANTALAULU.


    Sorjastiko vaipuu
    soivaan aallokkoon,
    joka helkkyin haipuu
    kuolon kartanoon?

    Hukkuako sorjaa
    merten syvyyteen,
    valkamaanko korjaa
    vesi vaipuneen,

    sovittain miss' soivat
    murheen sävelet,
    tuskat poistaa voivat,
    erheet, rikokset?

    Syvyyteen ken tohti
    sentään astua,
    vaikka pettäin hohti
    toivo, kuollutta

    kaikk' on, kunne kantaa
    kuulos, näkösi,
    vaikka Tuonen rantaa
    etsii purteni.




SELMA LAGERLÖF.


RAUHA.


    Istuu rauhan jumalatar
    murhemielin, murtuneena,
    kehdosta on sodan peikko
    vienyt hänen lapsosensa,
    sijaan oman sikiönsä
    jättänyt on siihen julman,
    joka verta janoo, isoo
    kauhua ja kalmantöitä.
    Jumalatar, polo äiti!

    Vapaa sull' on vaalinvalta:
    kätkyestä peikon poika
    viskaa, tielle hylky heitä,
    suo sen kesytönnä kasvaa,
    anna ohjaksitta olla,
    kunnes väkeen täyteen varttuu,
    taikka povellesi paina
    vasten lämmint' äidinrintaa.

    Älä vihalles suo valtaa,
    hyväele hylkylasta,
    kesytä se aatteillasi,
    uudesti luo lempeydellä,
    kunnes siltä kynnet katoo;
    koittaa kerran päivä, jolloin
    kaipaamaksesi se muuttuu,
    ja sa onnekkaana omaa
    lasta syliss' sylkyttelet.




HJALMAR SÖDERBERG.



YKSIN.


    Pimeässä ma kuuntelen yksin
    sade kuinka ulkona soi,
    miten ikkunalevyä vasten
    se helkähtäen pisaroi.

    Ah, tuska mun rintani täyttää,
    niin raskaaksi hengitys käy.
    Pisaroina pois haihtuvi nuoruus,
    yhä ulkona yö hämärtäy.



PIMEYS YLI POLKUNI LANKEE.


    Pimeys yli polkuni lankee,
    mun jalkaani uuvuttaa,
    ja raskaaksi aatokset käyvät,
    hämyn helmaan kun vaipuu maa.

    Valo vilkkuvi kaukana tuolla
    liki metsien rinnettä.
    Se leimahtaa sekä sammuu,
    taas alkavi liekehtiä.

    Joku lampun ääressä istuu,
    tai kaksikin, kenpä ties...
    Pimeys yli polkuni lankee,
    käy raskaasti matkojen mies.




WILHELM EKELUND.



VAELTAJAN UNI.


    Ma nukuinko
    vai untako valveilla näin?
    Kun nurmella lepäsin
    vaelluksesta uupuneena
    läpi helteisen
    viljavan
    päivän paahtaman vainion.

    Eivätkö lepää
    Saaronin kentät ympärilläin?
    Eivätkö juuri nyt
    mun silmäni nähneet
    Mestaria,
    mi kulki opetuslastensa kera
    halki viljavainioiden?

    Mun sieluni eikö vavissut,
    kun näin ja kuulin
    sanomattoman tuskan
    sanassa: --

    "Rakastatteko mua?"



NIIN SOLAKKA, HENTO SA OLET...


    Niin solakka, hento sa olet
    kuin hennoin yrtti,
    ja kuinka hienona veresi hohtaa
    alla heleän, valkean ihon.

    Ja vaikka on tukkasi tumma,
    ja silmäsi mustat, säihkyvän mustat,
    niin kasvosi vaaleat ovat.
    Niin eessäni nouset
    kuin outo, ylhäinen yrtti!
    Ja vapaina, paahteessa päivän
    soi jäsentesi soitto;
    niin paistat tummaan sieluuni.



SYDÄMESI SUURI PUHTAUS...


          Chi vuole aver notizie di Dio, ami!

                                  _San Vittore_.

    Miten sydämesi suuri puhtaus loistaa
    silmies syvyydestä!
    Miten kasvosi selvästi kuvastavat
    avonaisen, kirkkaan
    sielusi aateluutta...
    sun sielusi säteilevän.
    -- -- -- -- --

    Miten puhdas ja viileä
    veresi hohto on
    kuin Edenin aamun!
    On hymysi säde,
    näkymättömästä, oudosta maasta,
    rannalta vaaleanpunertavalta,
    mi merehen vaipui --
    yöhön ja unhoon
    tai tulevaisuuteen,
    jonne... aatos ei uskalla lentää.