E-text prepared by Tapio Riikonen



KULKURIN LAULUJA

Kirj.

LARIN-KYÖSTI [Kyösti Larsson]





Porvoossa,
Werner Söderström,
1899.




SISÄLLYS:

I.

Lähtö.
Ulos maailmaan!
Kulkurin kannel.
Itkisit joskus illoin.
Mustalaistaikoja.
Suvisia suruja.
Keinulaulu.
Kulkijaneito.
Synnyinmaja.
Pilviä kaitsemassa.
Mustalaislaulu.
Elon kulku.
Keväisiä sointuja.
Ne pitkän matkan kulkijat.
Arpasilla.
Hän kulkee niinkuin kuningas.
Juomalaulu.
Maantiellä.
Maailman turulla.
Sua etsin.
Maailman-Matti.
Laivat ne seilaa.
Pahajärven pitäjäss.
Lemmen oksalla.
Majan ma tahtoisin rakentaa.
Voi, tahdotko rannalle tulla.
Villivarsat.
Houreissa.
Kirkon varjossa.
Ota se kaunis kannel taas.
Pois on mennyt laulajaneito.
Epätoivo.
Jouten.
Soitan pillillä.
Jääpylväät.
Eksyksissä.
Pakosalla.
Ristitiessä.

II.

Koskelle tulo.
Myllärin neito.
Limokujassa.
Häitä kuokkimassa.
Huumeessa.
Myllärin rengin laulu.
Hääpolska.
Unelmissa.
Pöytälaulu.
Hän riisti piiristä morsiamen.
Häistä palaaja.

III.

Silkkisiteissä.
Naamiosalissa.
Silmästä silmään.
Sinä olet kuin kiiltävä perhonen.
Voi, muistatko.
Itke ihana!
Ma tahdon heittää sen naamarin.
Aiheen haltija.
Kuin nuoren ruovon sun notkistan.
Keskellä karkeloa.
Sua suojaisin.
Narrin kannel.
Narrin lauluja.
Viuhkain liehuessa.
Voi, olisiko surua silmissäs.
Kuvastimen edessä.
Sinä aiot mun hyljätä.
Miksi viivyn?

IV.

Hyypiö.
Laululaaksossa.
Hämärän ääniä.
Paistaa se päivä kiville.
Pensas varjossa.
Satu.
Näky.
Ilokivellä.
Unen liepeillä.
Kuutamossa.
Kulkurin lankeemus.
Kulkurin virsi.
Äiti.
Unen unhola.
Tuutulaulu.
Astui tietä vanha vaari.
Kun maa pyörii.
Onnen tupa.
Kullan kahleissa.
Manan majoilta.
Maineen siivillä.
Oravan jäljillä.
Vieraalla maalla.
Tähtien lentäessä.
Kotimatkalla.
Tulo kotikylään.
Onnen ovella.
Rakkauden ha'ussa.
Kotona.






I.




Lähtö.


Äiti.

    Minne menet, kunne kulet
    tutun turvan kynnykseltä
    oman pellon pientareelta,
    näiltä armailta ahoilta?
    Kotitakan liekit ne lempeästi liehuu,
    maaliman nuotioilta pahat tulet riehuu,
    miksi jätät kotitulet,
    poikani poloinen?

Kulkuripoika.

    Tääll' on pellon sato saita,
    köyhä olo, yksinäinen
    tunnit on tuhannen vuotta näillä pienillä pihoilla.
    Yhtä samaa, yhtä samaa kotikäki kukkuu,
    puhtehella hämäressä ajatuskin hukkuu,
    kaipaan noita mairemaita,
    kantaja kaunoinen!

Äiti.

    Päivä paistaa pilvien alta,
    loistaa neidot, naurun lapset,
    odottavat onneansa, ota parvesta parahin!
    Kuule paimenhuilua ja metson kotkotusta
    poven tulta tunne ja huulen huvitusta,
    suloinen on neidon valta,
    poikani poloinen!

Kulkuripoika.

    Suurten vuorten tuolla puolla
    siell' on immet ihanammat,
    täällä täyteiset säveät, siellä rakkahat, rajummat.
    Sylissä ma neitojen joutomielin sousin,
    siellä taidon rakastella miekoin ja jousin,
    en ma tahdo tänne kuolla,
    kantaja kaunoinen!

Äiti.

    Mieronteille moni meni,
    joka joutui loitommalle
    oman ahon aitausta matkoillansa maalimoilla.
    Älä sinä oudosta onnesta huoli,
    täällä sun taatasi vaon viereen kuoli,
    aurinkoni, ainoiseni,
    poikani poloinen!

Poika.

    Älä itke äitikulta,
    vaikka vaivun laulun maille
    ohi oman taatan haudan näiltä rakkailta rajoilta.
    Minna nyt astun, kun lähden taatan koista,
    palatessa poluiltani kunniassa toistan,
    siunaustas pyydän sulta,
    kantaja kaunoinen.

Äiti.

    Hyvästi jää ja astu aamun teitä,
    älä Luojalta, älä muilta tekojas yöhön peitä,
    keijut keveät sua hellästi pitäköön,
    hyvät taimet ne sinussa itäköön!

Poika.

    Hyvästi jää nyt emo hyvä, hellä,
    kannan kuvasi, hyvät sanasi, syvällä sydämmellä,
    anna anteeksi... mun täytyvi lähteä,
    taivas selittäköön iltasi tähteä!

Äiti.

    Hyvästi poikani!

Poika.

    Hyvästi äitini!




Ulos maailmaan!


    Ma katselin kauvan taaksepäin,
    kotiseutuni hämärään häipyvän näin,
    jäi portaille äiti rukka. --
    En äidille murheen murua sois,
    mut elämän leikkiin haluan pois
    vaikka perisi mun huuman hukka!

    Kotirantoja rauhaton harhailin,
    söin, join sekä jouten kyläilin,
    oli pieni se aatospiiri,
    yhä samaa haalean vanhaa näin,
    ei, pois, pois uusia retkiä päin,
    mihin viittaa maaliman viiri!

    Ei auta, auta, en itkeä saa,
    kun eessäni suuri on suunnaton maa,
    joka aatosta nostaa ja kiintää.
    Ulos, ulos kun elämä hymyilee
    ja voitonseppeltä tarjoilee
    ja toivorunsaana siintää!




Kulkurin kannel.


    Minä se olen kulkuripoika
    ja mulla on laulun ääni,
    soittokiistoihin kiiruhdan
    ja elämä huumaa pääni.

    Ei ole rikkaus painamassa,
    ei kultia kukkarossa,
    sauva ja kontti on korujani
    ja rikkaus kantelossa.

    Kannel se mulle on kumppani
    ja tunteeni tuoksun tuoja,
    kuusest' on pohja ja koivusta kansi
    ja kaijun on antanut Luoja.

    Hyräillen veisti sen paimenukko,
    kun kuhersi teiri tieltä;
    siinä on suvista suhinaa
    ja siinä on viisi kieltä.

    Kaksi kieltä on kimeää,
    ne päivän säteissä loistaa,
    kaksi on ruosteista kumeaa
    ja ne hämärän huolia toistaa.

    Laulan sydämmeni tarpeesta
    kuin tapa on kulkureilla,
    kuljen kylihin soitellen
    ja suurilla taipaleilla.

    Muilla on kannel kauniimpi
    ja säveä laulun laatu,
    viittä kieltä ma helkytän vaan
    ja maantieltä soitto on saatu.

    Laulu on lehdon katveesta,
    missä lempi on kiivas ja rohkee,
    laulu on kuilujen partaalta,
    jota astuen louhikot lohkee.

    Soittelen kulkurikanneltain
    ja pelokas ilo mun täyttää,
    kunnian kukkulat silmiini siintää
    ja maalima suurelta näyttää.




Itkisit joskus illoin.


    Yrttitarhassa yksin kuljet,
    siniset silmäsi nauraa,
    katselen sinua lehvien läpi
    ja unhotan elämän hauraan.

    Katselen sinua kyynelsilmin,
    katselen yksin ja kauvan,
    kauvas lähden maaliman teille,
    ma veistin jo matkasauvan.

    Voi jos kysyisit äidiltäin:
    että palaako poikasi milloin?
    Muiston kukkia poimisit
    ja itkisit joskus illoin.




Mustalaistaikoja.


    Tuli mua vastahan mustalainen,
    pouvasi minulle polulla,
    katseli illan loimuja,
    katseli käteni poimuja,
    sanoi: "poikani kulkevainen,
    olet väärällä tolulla!

    Nään sinun jättävän kotikunnaat,
    kannat kaihoa povella,
    kyselet maaliman turulla
    laulajaneitoas surulla,
    maksat onnesta kalliit lunnaat
    kuljet monella ovella.

    Ihanasti se päivä paistaa,
    kun käyt suurihin kylihin,
    siellä saleissa isoissa
    kuljet neitosten kisoissa,
    vaan et löydä sitä naista,
    jota kaipaisit sylihin!"

    En sua usko musta nainen,
    viekkaat, liukkaat on lukusi,
    mairitat maille sulille,
    viekoitat virvatulille,
    jotta olisin kulkevainen
    niinkuin omakin sukusi!




Suvisia suruja.


    Maantien vartta ma vaeltelen
    ja kaunis on luomakunta,
    töllin töyräillä yrtit tuoksuu
    ja satavi kukkaislunta.

    Viheriän, viileän oksan alta
    nään sinisen taivaan kaistan,
    lähteen silmässä jalkani kylven
    ja polulta marjoja maistan.

    Hyttyset, hetken heiluvat lapset
    ne alkavat purpuriansa,
    päivänpaisteessa hyörii ja häärää
    ahkera muurahaiskansa.

    Käki se korvenrannasta kukkuu
    kuten kukkuvi helluntaina
    sinisellä oksalla sinisessä salossa,
    kun ei sitä huolet paina.

    Keltavarpunen aidalla hyppii
    ja eelläni näyttää tietä:
    no, etkös, tili, lili, etkös, tuli, luli,
    mittumaaria vietä!

    Kylän ohi tullessa tuttuja löydän
    ja heitän ne huolet liiat,
    saakos kulkuri kurkistaa,
    miten pitkät täällä on piiat!

    Huomisen huoli nyt sydäntä painaa
    kuin viimesyksyinen lehti,
    suuressa saatossa suviset keijut
    jo sydämmeni tarhaan ehti.




Keinulaulu..


    Heilu keinuni korkealle,
    linnut ne viettävät häitä,
    minä olen nuori kuin päivänkukka,
    en muistele suruja näitä!

    Heilu keinuni korkealle,
    nythän on juhannusilta,
    mesimarja paistaa ja pihlaja tuoksuu
    ja kirkas on taivahan silta!

    Heilu keinuni korkealle,
    onneni riemuja laulan,
    kedon helyt kullalle kuiskaen poimin
    ja solmin sen vihreän paulan!




Kulkijaneito.


    Ken olet sinä outo neitonen,
    sinä neito tumma, tuima,
    sun silmäsi kaiho kaunis on
    ja kulkusi on niin huima?

    Sun silmäsi aina arastaa,
    sinä piilet pimeän huolta,
    tien toista puolta sa kaartelet,
    minä kuljen toista puolta.

    Oot oikun armas arvoitus
    ja povesi syitä peittää,
    vai oletko kupla, lastu vaan,
    jota onnen pyörä heittää?

    Me molemmat olemme kulkijat,
    me yhdymme ylämäissä,
    siis anna kätesi yli tien,
    niin menemme käsikäissä!

    Käy marjapoluille leikkimään,
    jossa kukaan ei huomaa meitä,
    kun metsä on suuri ja hämärä
    ja täynnä sinisiä teitä!




Synnyinmaja.


    Vihreän virran reunalla synnyin
    majassa matalassa,
    linnut ne havahti pesäpuiltaan
    aamussa alkavassa.

    Äidin kyynel se ilosta loisti
    päivän kasvoja vastaan,
    taata se varoen vaalitteli,
    kauvan katseli lastaan.

    Ristiäisiä kuistilla juotiin
    iltapäivähän asti,
    kummit ne pyhästi kumarsi
    ja vallaton pappi kasti.

    Silloin selkeni sunnuntai
    ja lintuset venytti virttä,
    ilmeinen ilo kaijutti silloin
    kotoista kurkihirttä.

    -- Synnyinmajani ohi ma kuljin
    kasteessa aamunsuussa,
    vieraan väen kengät ne narskui
    kotini kynnyspuussa.

    Kuistin räystäältä pilpatti peippo,
    kumahti kumpuinen puisto,
    majasta kuului kehtolaulu
    kuin lapsuuden kirkas muisto.




Pilviä kaitsemassa..


    "Pimpula pampula paimen parka,
    heitä jo mättäille marjas,
    missä on tuohinen torvesi, poika,
    ja missä on ruskea karjas?

    Karjasi kulkee sutten polkuja,
    sataa jo karjankynteen,
    taivaan tulla tuijotat vaan
    ja kuljet haaveissa syntein!"

    En ole tän kylän paimenparka,
    mut katsohan pilven harjaa,
    tuuli se mulle torven antoi,
    kaitselen pilvien karjaa.

    Pilvet on valkeita lampaita,
    ne ajan minä taivaan tarhaan,
    kultaportista hopeasillalle
    pyhissä haaveissa harhaan.




Mustalaislaulu..


    Mit dschai, mit dschai, hyvä sun on olla
    romanesgepojan nuotiolla,
    mustalla varsalla mustalaispoika
    kylästä kylään ajaa vaan,
    ei ole majaa, ei ole maata,
    eikä hän majaa kaipaakkaan!
    Mit dschai, mit dschai,
    hai, dusja me daari djimnasge aah' 'a![1]

      [1] Tyttöni, tyttöni,
      hei kumppaniksesi aina ma jään!

    Maantien tähteni, mieroni kukka,
    hiiluva silmä, tumma tulta,
    sulle ma annan kultaisen renkaan
    valkoisen hevosen arvoisen,
    mit dschai, mit dschai, sorea Taafa,
    älä sitä hukuta tulehen!
    Mit dschai -- -- --

    Lammaslauman sulle ma ostan,
    satulaan minä Taafan nostan;
    sammuvan nuotion hiilokselta
    mustalaispoika se ratsastaa
    mit dschai, mit dschai, kaukaa katsoo
    kuinka se Taafa nyt paimentaa!
    Mit dschai -- -- --




Elon kulku.


    Elon kulku on niinkuin purren,
    joka lastuna laskettaa,
    aavaan suuntaa ja rannat jättää,
    merten sointuja halajaa.

    Keulan kuohuissa riemu soittaa,
    toivo purjeita pullistaa,
    ruori rytkyy ja nuorat juoksee,
    pursi kahtaalle kuljettaa.

    Teuhaa tummuvan pilven alla,
    suistaa loistossa auringon
    yli synkkien syvänteiden,
    ohi siintävän suvannon.

    Karit kiiltää ja viimat viiltää,
    pursi loitolle lennättää,
    kultakankaita kohden puskee,
    yhtä loitolle sentään jää.

    Antaa mennä kun mennä tahtoo,
    antaa laulaa kun laulaa saa,
    tämä kulku on vaarallista,
    tämä kulku on ihanaa!




Keväisiä sointuja.


    1.

    Ma hengitän tuoksuja tuoreen maan
    ja ma pingotan rintani paulaa,
    joka oksalla lintuset visertää
    ja ne uusista toiveista laulaa.

    Maan alta jo myyräkin kurkistaa,
    kalasuomut ne välkkyy veessä
    ja sammakot letossa kurnuttaa
    ja ne kutevat päivän eessä.

    Sisilisko se kivihin luikeroi
    ja suolta se kurki jo koikkuu,
    jänö uudessa turkissa teutaroi
    ja sen hännässä tappurat roikkuu.

    Näin elämä ilonsa ilmaisee,
    minä näen niin kevyttä unta,
    salon vihreissä saleissa vilisee
    koko luonnon soittajakunta.

    Kedon nurmelle korvani kallistan,
    maanaliset salapurot solskaa,
    ilon salvat ma laulaen vapautan,
    veri tanssii keväistä polskaa.

    Voi, nyt minä tahtoisin armastaa,
    koko maaliman sylihini painaa
    ja elämälle kannelta kaijuttaa,
    joka mullekin säveleen lainaa!


    2.

    Kuin huumeessa leivoset leikkiä lyö
    ja kiitosvirsiä raikaa,
    suli soiluen hangen kireä vyö,
    jään laine jo söi ja jo valkeni yö,
    taas lempeen ja toivoon on aikaa.

    Ja rinnankin lämpö se murtavi jään,
    joka tuuditti tunteemme hallaa
    ja se voittoa vaativi poutaisen sään,
    elononnea laulaa se enteissään,
    ruman aatteen alleen se tallaa.

    Nyt tunnen kuin sieluni siivet sais
    ja ma leivona nousta voisin
    ja tahtoni talvesta ponnahtais
    ja mun riemun oikean kaijun sais
    ja ma oikea laulaja oisin!




Ne pitkän matkan kulkijat.


    Ne pitkän matkan kulkijat
    ne yhtyvät ja ne eroovat,
    kuka kysyisi nimeä heiltä!

    Ne etsijät ne ehtivät,
    ne salasanojen hyräilijät
    ne tulevat kaikilta teiltä.

    Ja niill' on merkit mentävät,
    tiepuissa piirut on heleät,
    jotka siskoissieluja ohjaa.

    Ja niill' on pitkä määrän pää,
    se vetten takaa kimmeltää
    vasten hopeansinistä pohjaa.

    Ne kysyskö mistä leivän saa,
    kun vaan on kaunis jumalanmaa
    ja kaunis on itäinen rusko!

    Ne kulkemahan Luoja loi
    ja korpit niille leivän toi,
    sillä niillä on ihana usko.




Arpasilla.


    Istu helkanurmelle
    ja nojaa sammalseinään,
    tuoss' on kortta kymmenen
    ja sido nyt arpaheinää!

    Katso heinän helyjä,
    ne siintää silkkiloimin,
    sinilatvan, sasminan
    ma seppeleekses poimin!

    Anna yksi kihara vaan,
    sull' on niin monta noita,
    armostasi arvotaan
    ja tehdään solmukoita!

    Kuusikossa hiljaa hiipii
    sinipiika rukka,
    siskoisliittoja solmitaan,
    sinä sinikellokukka!

    Kuule haavan sohinaa,
    kun sinikellot soittaa,
    anna arvat Luojalle,
    ma sydämmes tahdon voittaa!




Hän kulkee niinkuin kuningas.


    Hän kulkee niinkuin kuningas,
    joka näkee suurta unta,
    ja hänellä on haavelinnoja
    ja suuri valtakunta.

    Ja aatoksista koottu on
    sen nuori, suora kansa
    ja päivä paistaa yllänsä
    ja kultaa kiharansa.

    Hän käy kuin käy vaan kuningas,
    ei huomaa arkilasta,
    voi, köyhän narrikaapua,
    voi, köyhää kuningasta!




Juomalaulu.


    Ja tässä me ystävät istutaan
    ja tahdomme maljoja maistaa,
    kun lehdossa rastahat raksuttaa
    ja jumalanpäivä paistaa.

    Ei aikaa nyt ole suremaan,
    näin ihana elämä on sentään,
    näin hetken siivillä leijutaan
    ja aatos lintuna lentää.

    Ja tulkaat veikeät veitoset,
    kun silmä nuorena säikkyy,
    kun rinta taulusta lämpenee
    ja viini maljassa läikkyy.

    Kas tässä on isäntä iloinen,
    jota sanotaan Remuseksi,
    jok' on viinamäkien tarhuri
    ja hellän humalan keksi.

    Hän tekohurskahan kauhu on
    hän naurun kannelta soittaa,
    hän tulevi tuttuna tupahan
    ja surevan sydämmen voittaa.

    -- Hei, juokse, viinuri, kellariis,
    eropikarit vielä juodaan,
    jos loppuu, niin kylästä lainataan
    ja Saksasta uutta tuodaan!




Maantiellä.


Poika.

    Minä tulen täältä ja sinä tulet sieltä
    metisen metsän ahtaalta tieltä
    ja katselet latvoja aina.
    Polkusi on niin kiero ja kaita,
    varo sinä ettes sa jalkaas taita
    ja ettei ne oksat paina!

Tyttö.

    Voi, sua poika, et pyhää vietä,
    aina sa kuljet leveätä tietä
    ja laulelet kisamielin,
    sulla on hurjat maantieveljet,
    sulla on mielessä ehtoiset eljet
    ja kuihutat linnunkielin!

Poika.

    Älä sinä, neitoni, kisoja kiellä,
    käärmeell' on pesänsä pensaassa siellä
    ja valkoista jalkaas se pistää!
    Tule, tule hilpeän laulajan seuraan,
    sua minä hain kuin metsän peuraa,
    mut en sua löytänyt mistään!

Tyttö.

    Piti, piti veijari, kiivas ja kirkas,
    paljonko maksaa se veijarivirkas,
    kai käärme on povessa sulla!
    Vaan jos heität sen myrkkyisen hampaan,
    hiljaa hiivit ja mieles on lampaan,
    niin ystäväks' saat sinä tulla?




Maaliman turulla.


    Kadunkulmassa rumpali rummuttaa:
    "minä kuulutan kaikille julki,
    mies -- veitikka Iloksi kutsutaan --,
    on karannut vankilatornistaan,
    johon pyöveli eilen sen sulki,
    se mies on valkea-otsainen
    ja kiertää pitkin maita
    ja silmä sillä on sininen
    ja punanen on sen paita!"

    -- Ja holjakka pyörii ja kansaa käy,
    nyt on turhuuden markkina-aatto,
    ja vallat ne vaunuissa keinuilee
    ja käädyt ja sormukset kiiltelee
    ja jälessä on matkijasaatto,
    ne tuhlaa joukolle almujaan
    ja lokaan kultansa hukkuu
    ja riitaa niillä on arvostaan
    ja ne kunnian patjoille nukkuu.

    Ja tuolla ne silmänkääntäjät käy,
    jotka elävät köyhien työstä,
    ja sitte viisahat kirjoineen
    ja onnenonkijat koukkuineen,
    ne kuiluun voi veljensä syöstä;
    kas tuolla pappi on yksinään,
    joka kuivasti nauraa koittaa,
    ja tuolla se suutari lestillään
    surumessuja kujassa soittaa.

    Kamasaksoilta kojuissa ostetaan,
    mitä oikukas tapa matkii,
    ja siellä on kirjavat keikarit
    sekä elämän mairivat kuokkurit,
    jotka toisten pöydiltä latkii,
    ja siellä on itserakkahat,
    jotka lemmen luotansa syytää,
    ja siellä on matalat mankujat,
    jotka kaikilta ropoa pyytää.

    Siell' liittoja sokeita solmitaan
    ja ne elämä kahtia jakaa,
    koronkiskuri vannoen sanansa syö,
    tekohurskas laihaa rintaansa lyö
    ja ojavierissä makaa.
    Kuin kuumeessa, humussa huudetaan,
    kuka tuntisi toinen toistaan,
    mitä toinen on ahertanut varjossaan,
    sillä toinen valossa loistaa.

    Siell' laulajat kunnian ahnehet
    omantuntonsa joukolle tyrkkää,
    salajuorujat sopissa supsuttaa
    ja itsepilkkaajat huoahtaa,
    ne kulkevat polkua jyrkkää.
    Ja tyhjän tympeä nauru soi,
    täm' on nahkasielujen juhlaa,
    ja hauturi lopuksi koota voi,
    mitä elämä liikaa tuhlaa.

    Ja hoijakan kellot ne helisee,
    näin joukot turulla teuhaa,
    ne etsivät iloa itsestään
    ja ne kulkevat lainahelyissään
    ja ne keppiratsuilla reuhaa.
    -- Mies valkea-otsainen yksin käy
    ja etsii elämän juomaa,
    mut seurassa sen ei ketään näy,
    eikä kukaan Iloa huomaa.




Sua etsin.


    Sua etsin, etsin ma kautta maan,
    voi, missä on matkani määrä,
    sun unten kuvissa näin minä vaan
    ja onko se uneni väärä?

    Ma tahtoisin kerrankin armastaa,
    sanat salatut valloille päästää,
    ma tahtoisin paljon unhoittaa,
    en iäti laulaa ja säästää,

    Ma tahtoisin päivän paisteeseen
    sekä aarteita tuhlaten antaa
    ja kunniaan sekä maineeseen
    sun sylissäni tahtoisin kantaa.

    Minä laulaisin, mitä taitaisin,
    käsin tarttuisin elämään kiini,
    ja kivet minä tieltäsi kiskoisin,
    sinä oisit elämäni viini.

    Ja sinuun sieluni kasvaa sais
    ja elämä elämää oisi,
    me kesästä kesään kuljettais
    ja koivuissa kantelot soisi.




Maaliman-Matti.


    Tomu pelmui päivän paisteessa
    ja jalkaa poltteli santa,
    puun taulalle pihkaa tippuili,
    oli helteä metsän ranta.

    Mäen notkosta kuului töminää
    ja ahteelle valahti varjo
    ja siin oli Maaliman-Matti taas,
    jok ei tulijalle kättään tarjo.

    Hän oli niin vanha ja vaappuva
    kuin laho tieviitan risti,
    hän säikähti äänen kuullessaan
    ja sormensa poveen pisti.

    Hän liikkuu tuulessa, tuiskussa,
    ei jyrkintä polkua karta
    ja ruskean paljaalla rinnallaan
    hajan huljuu takkuinen parta.

    Kuka tietää, mistä hän milloinkin käy,
    kasaveikot ne silmiään herjää,
    hänen sanotaan koonneen aarteita,
    muka pirulle hän kolehtia kerjää.

    Hän höpisee hämäriä sanojaan
    kuin koirille vihansa hän heittäis,
    hän tutkii salassa käsiään,
    kuin rikosta suurta hän peittäis.

    -- Me ahteella seistihin vastakkain,
    oli katseensa surevaisen,
    näin punasista silmäreijistä
    sen vaeltavan juutalaisen.




Laivat ne seilaa.


    Laivat ne seilaa sinisellä sillalla,
    taivaan ranta se kellertää,
    tuuli se kauvas soudattaa,
    rakkaille rannoille joudattaa.

    Punanen on purje ja karikivet kiiltää,
    laivuri ruoria kouristaa,
    kuultavat tähdet ne ilmoittaa,
    minnekä aaltoset kuljettaa.

    Vihreät on aallot ja valkeat on harjat,
    syvyyttä synkkää ne syleilee,
    pimeässä huutaen huoliaan
    vihreät vaahdot valuu vaan.

    Sinne ma tahtoisin koivun alta
    punasen purren kannelle,
    etelän maille ma laskisin
    ja aalloilla aina ma laulaisin.

    Pienet on pilvet kotilahen päällä,
    kotoiset ruuhet on pienoiset,
    airot ne säteissä kimmeltää,
    laine se kuolee ja rantaan jää.

    Laivat ne tulee ja laivat ne menee,
    kerran ne laskevat rantaan taas,
    silloin ma soutelen taivaan taa,
    johon satusaareni kangastaa,




Pahajärven pitäjäs.


    Sieltä Pyövelivuoren juurelta
    Pahajärven pitäjäs alkaa,
    siellä metsä on pauloja, permiä täynnä
    ja se kasvaa sanajalkaa.

    Ja talot ja töllit ne lahot on,
    öin piiskat ja pamput paukkuu
    ja kahlekoirat ne portailla
    joka kulkijan jaloissa haukkuu.

    Tekohurskas ja kavala kansa on,
    se on elämän kuonaa ja kaarnaa
    ja siellä vihainen pappi on,
    joka mustaa oppia saarnaa.

    Ja sillä on nyrkki kuin koiranpää,
    se arkena veroja nylkee
    ja pyhänä kiehuu ja kimpoilee,
    tulikiveä suustaan sylkee.

    Hän hyökkää nuorien iloihin
    kun on juhla ja juhannusaatto,
    hän vaatii, ett' olis elämä
    vain ikuinen ruumissaatto.

    Ja missä sen kauhtana kahisee,
    siellä sydäntä viima viiltää,
    hän hiipii helkalehdoissa
    ja rinnan hehkuja hiiltää.

    Kuin peijaissa kansa päivällä käy,
    tavat öiset on toisenlaiset,
    kun pappi nukkuu, niin riehkuvat
    salajuojat ja löytönaiset.

    Sen Pyövelivuoren kaltaalla
    ne peikotkin silloin teuhaa,
    ne vilkuvat ilkkuen luolistaan,
    salajoukko kun luuhalla reuhaa.

    Varo kulkija sinne käymästä,
    siellä vilu on veräjänsuussa,
    siellä silmät on pahat ja polttavat
    ja rakkaus ristin puussa.




Lemmen oksalla.


    Me kasvoista kasvoihin katseltiin
    ja oltihin naurutuulla,
    sinä toisella oksalla viippuilit,
    minä toisella oksapuulla.

    Ja päivä se vaipui vaaran taa,
    suli länteen suvinen ilta,
    ja me hienoista seiteistä punottiin
    se lemmen siintävä silta.

    Sitä tuuli se tuuitti tuoksullaan
    ja kihloista kirviset lauloi,
    miks naurun kulkuset vaikeni
    ja miksi se mieltämme pauloi?

    Se puu, se puu oli lemmenpuu,
    jolla keinuimme pitkin iltaa,
    me kasvoista kasvoihin katseltiin,
    eikä löydetty sanoille siltaa.




Majan ma tahtoisin rakentaa.


    Majan ma tahtoisin rakentaa
    kolmen siintävän salmen taa,
    humala kuistia kiertää saisi,
    aamuinen loimo se kirkastaisi
    lepikön heleän harjan.

    Menisin metsähän viheriään
    sinisiä kaskia sytyttämään,
    perkaisin pelloksi viidakot taajat,
    kylyssä nuortuisi raukeat raajat;
    tarhassa ammuisi karja.

    Majaani saattaisin morsiamen,
    kaitsijan ovelan, kaunoisen,
    työst' olis kullakin puuha ja puoli,
    sama olis hupi ja sama olis huoli
    lähellä ja loitommalla.

    Sitte kun iltasin lepäisin,
    kuistilta työtäni katsoisin,
    viheriä köynnös se huojuen riippuis,
    kuherruskumppani polvilla viippuis
    matalan majani alla.

    Rauhalan tahtoisin rakentaa,
    pilloilta piilohon suvannon taa,
    kauvas näkyisi tupani sauhu,
    kaukaa kulkisi maailman pauhu
    helkkeenä saranaraudan.

    Leppoisa tuuli se kaijun tois,
    majan seinältä kantelo sois,
    laulaisin kukkia kankahalle;
    punaisen puolan ja kanervan alle
    tahtoisin kotoisen haudan.




Voi, tahdotko rannalle tulla?


    Voi, tahdotko rannalle tulla,
    kun myrsky on nousussaan,
    kun aalloille mieli on mulla
    ja sua minä kaipaan vaan?

    Ja onkohan voimaa sulla,
    kun laineille lasketaan,
    kun soiluen soittelulla
    me jätämme rauhaisen maan?

    Ja voitko sä isäsi jättää
    ja äitisi suruhun syöstä
    ja pahoja puheita kuulla?

    Tule, laulaja tarjoo kättään,
    niin laskemme pursipuulla
    ja etsimme onnea yöstä!




Villivarsat.


    Taas veren villivarsat ma päästin,
    ma päästin ne tarhaani laukkaamaan,
    ne tallasi taimia, joita ma säästin
    elonpolkuni varsille tuoksumaan.

    Tuli niinkuin sokea salama yöstä,
    ovitelkeet ma tempasin irralleen
    ja varsat ne oli mun maahan syöstä
    ja taimet ne itkivät itsekseen.




Houreissa.


    Sinä kuljet, kuljet ja etsit,
    etkä rauhaa koskaan saa.
    Minä kuljen, kuljen ja etsin,
    kuka kiusaa kulkijaa?
    Sinä taivaantähtiä katsot,
    ne on usvaa, ilmaa vaan.
    Minä taivaantähtiä katson,
    sillä sieltä ma toivoni saan.
    Sinä kuljet, kuljet ja houraat
    ja houreesi unta on.
    Minä kuljen, kuljen ja houraan,
    mut loistossa auringon.
    Sinä tuhaksi, tomuksi muutut,
    sun naapuris multaan vie.
    Minä tuhaksi, tomuksi muutun,
    käy ylläni elämän tie.
    -- --
    Minä katselin ylös ja sivullein,
    minä unissa hourasin itseksein.




Kirkon varjossa.


    1.

    Tienvarrelta ma katselin
    miten kukkaset kastetta joivat
    ja yli kultaketojen
    pyhät huomenkellot soivat.

    Ma aidan alla lymysin
    ja soittoa kuuntelin hiljaa,
    se tuuti lainehet nukuksiin
    ja tuuti suvista viljaa.

    Ja kansa pyhävaatteissaan
    pois pyhille portaille astui,
    ma elämääni ajattelin
    ja silmä siinä kastui.

    Ei pyhää mieltä mulla oo,
    pyhävaatteita ei ole mulla,
    mut saahan Herran huoneeseen
    myös kaikki kulkurit tulla,

    Ma otin sauvan nurmelta
    ja kaartelin kirkkoa kohti,
    ja huomenkellon kaijussa
    kedon kelmeät kukat hohti.


    2.

    Ma arasti astelin paljain päin,
    tulin vanhaan kirkkoon ja ovelle jäin,
    johon pylväs varjoja loi.

    Oli raskas ilma ja tomuinen,
    ja raskas saarna ja sumuinen,
    urut uniset ylläni soi.

    Pyhimykset kalseilla katseillaan
    mua soimasi hopeapuitteistaan
    kevätpaastoista ylpeillen.

    Katon enkelit pilvillä leijaili,
    ne armon autuutta keimaili
    vesiväreissä kylpeillen.

    Pyhän alttarin pikari kimmelsi
    ja punanen sametti välkkyili
    kuin verta se vuotanut ois.

    Oli rintani köyhempi entistään
    ma tuijotin tyhjään hämärään
    ja hiivin portaita pois.


    3.

    Taas ulkona seijas taivas on,
    taas loistaa sen porttipielet
    ja säteet lehvillä väreilee
    kuin kantelon hopeakielet.
    Pois tylyn kirkonkellon pauhinasta,
    sen vaskikita maita manaa,
    se muistuttaa niin paljon maalimasta,
    joka aina käyttää kovaa sanaa!

    En tahdo kuunnella saarnoja,
    jotka tulvivat palkkasuusta,
    vaan tahdon etsiä elämää
    hyvän tiedon puhtaasta puusta!
    Ja nuorten kuusten puolihämärässä
    ma etsin lepoa ja suojaa
    ja tuulten kymbaalien hyminässä
    ma tahdon rukoella Luojaa. --




Ota se kaunis kannel taas!


    Ota se kaunis kannel taas
    ja istu sen koivun alle,
    soita sydämen lauluja
    sille halulle haikialle!

    Anna sormesi soudella
    sen vaskisen kielen yli,
    laula kulohon kukkia
    ja lepoa aallon syliin!

    Viritä nuori neitonen
    mun sieluni kanteloita,
    laula kuin laulaisit itsekses,
    kun katselen silmiäs noita!




Pois on mennyt laulajaneito.


    Pois on mennyt laulajaneito kuin pilventerään ilta,
    eikä raiju raikas ääni näiltä seutuvilta.

    Pois on illan iloni kuin kuiviin juossut puro,
    laulu taisi lakastua, sydän on niin juro.

    En ma kesää surekkaan, en noita marjamaita,
    suren onnen lyhyyttä ja lemmen lauvantaita.

    Niin on tunnit tukalat kun vaeltelen vaivoin,
    juhlavaatteet valkeat ne sudenkuoppaan kaivoin.

    Huhuilen ja huutelen ja eksyn surun suohon,
    tästä on kulta kulkenut ja rutistanut ruohon.

    Huudan kaijun kartanossa: tule, tule kulta!
    Suuri kaiku kaukaa vastaa: sule, sule multa!




Epätoivo.


    Ajoteiltä ne tulivat tulvaillen
    rujot miehet ja parkuvat lapset,
    tuli neidot irstahat ilkkuillen
    avorinnoin ja hajalla hapset;
    ja tietä raivasi nyrkki ja kylki,
    ja viinasta villeinä tielle ne sylki
    vihan sairaassa vimmassaan.

    Epätoivon silmästä silmään näin,
    oli kurkkunsa kiroista kuivat
    ja kuumassa kimmassa änköttäin
    ne taivaalle nyrkkiä puivat,
    ja Luojaa pilkkasi nälkäinen kansa,
    kivet, puukot suhahti kouristansa
    ja ne tallasi vihreän maan.

    Hyys, hyys, rivo rikkaus ahneen maan,
    joka kullalla kalliomme raiskaa,
    joka suonemme rihmoiksi ratkoo vaan
    ja ne tunkiokasalle paiskaa!
    On sielumme niinkuin palava huone,
    on otsilla tarra, se tarra on tuonen,
    jok'ei katoa milloinkaan!

    -- -- Ja ma kuulin matalan mainingin,
    suli iltaan ilkkuva ääni,
    ma sammalpolulla havahdin,
    rajumyrsky se soi ohi pääni,
    ja korpi se pitkässä kaaressa vinkui,
    tuhotuuli se pitkillä siivillä sinkui
    hätätorvea toitottamaan.




Jouten.


    Kuin unissa kuleksin vuodet ja päivät
    ja kuvat ja seudut ne vaihtuivat,
    tien puoleen punaiset viitat jäivät
    ja aamuiset ajat ne haihtuivat.

    Ja ihmiset kylissä kynti ja hääri,
    ne väänsivät kiviä, kantoja,
    ma kysyvät katseensa käsitin väärin
    ja jouten soutelin rantoja. --

    Joka pensaasta katseet ne seuraa, ne soimaa:
    "mies, hoi, missä on sun tuntosi,
    ota kirkas kuokka, jos sulla on voimaa
    ja nosta kulkeva kuntosi!

    Lie viimeinen virkasi pilarengin,
    sa maantien ruohoa litistät,
    muut pellolla pelmuvat kyntökengin,
    sa viikon virsuissa vitistät.

    Ja sentään sa elämän leipää vaadit
    ja laulelet kujissa, kaduilla
    ja niitä ja näitä sa yhteen laadit
    ja itseäs petkutat saduilla!"

    -- Mies heitä jo! Anna kuokka ja aura,
    ma kanssasi peltoa äestän,
    ei jouten oo juhlaa ja älähän naura,
    jos työtäni virsillä säestän!




Soitin pillillä.


    Elämä se veitikka viisas ja nuori
    se iloisen pillini laittoi,
    sointuvan oksan se lemmessä löysi
    ja viinipuusta sen taittoi.
    Soitin pillillä pienen polskan
    ja nauruun ratkesi ääni.

    Sitte ma soitin kun iltasin istuin
    sen kotini nurmikolla,
    laitumen tiellä ne karitsat hyppi
    ja mun oli hyvä olla.
    Soitin pillillä pienen polskan
    ja omaa naurua nauroin.

    Sitte ma jätin ne kotoiset rannat
    ja kiertelin mielin määrin,
    nuoruutta itkin ja neitoni mieltä,
    mut huomasin surreeni väärin.
    Soitin pillillä pienen polskan
    ja nauroin juuri kun itkin.

    Joskin se hellä heilini hylkäs,
    niin enhän ma valita noita,
    onhan maalima tyttöjä täynnä
    kuin ahot on mansikoita.
    Soitan pillillä pienen polskan
    ja naisten naurua nauran.

    Vaikk' olen köyhä ja köyhän lapsi
    ja monta on matkan vaaraa,
    rikkaita riemuja sentään laulan
    ma keskellä maantienhaaraa.
    Soitan pillillä pienen polskan
    ja köyhän naurua nauran.

    Elämä se pillini ryöstää tahtois
    ja kauppoja peruuttaisi,
    en sitä vaihtais tähtiinkään,
    vaikka hopiatynnörin saisin.
    Soitan pillillä pienen polskan
    ja elämän naurua matkin.




Jääpylväät.


    Te istutte kehässä kerskaillen
    pitopöydän pitkän päässä,
    on silmänne lasiset, järjekkäät
    kuin liikkuvat kuplat jäässä.

    Mitä mietitte? Omaa itseä vaan,
    jonka nostatte päähän patsaan,
    voi, paistien lemuvaa ylpeyttä,
    kun ne pääsi niin arvosaan vatsaan.

    Ma viimanne vilussa värjötän,
    te imette veren multa
    ja kylmän naurunne huurteessa
    minä kaipaan tunteen tulta.

    Minä tahdon revästä ilman sen,
    joka sieluni sumulla peittää,
    ma vimmasta polonen ponnahdan
    ja ma tahdon sanoja heittää.

    Ovet rintani avaan seljälleen
    ja annan auringon paistaa
    joka sieluni soppihin salaisiin
    ja ma tahdon onnea maistaa.

    Poroporvarit nurkassa nalkuttaa,
    ivan veitsellä sydäntä ne viiltää,
    ne istuvat viisaina paikallaan
    ja naamat ne nauriina kiiltää.

    Ne pistää kaukaa... ne vakuuttaa,
    että maalima laahaa norjaks,
    ne tahtovat haaveita haavoittaa
    ja tahtovat tapojen orjaks.

    Ma nousen ma, lähden, ma läkähdin,
    ne ajavat mua kuni peuraa,
    näen ulkona taivaan ja tähdet taas,
    min'en kaipaa pylvässeuraa.




Eksyksissä.


    On sieluni erherakennus,
    se täynnä on sokkeloita
    ja toisiin valoa virtailee
    ja toiset on pimennoita.

    Ja yhdessä kuollutta kaivataan
    ja itkevi pitkä parvi,
    mut toisessa rajusti remutaan
    ja kiertävi juomasarvi.

    Ma pilarin varjossa valmon nään,
    joka jotain etsivän näyttää,
    hän hiipii huoneesta huoneeseen
    ja akkunat kukilla täyttää.

    On seinällä kannel tomuinen,
    sen kieltä hän hellästi pyyhkii
    ja katsoo yöhön ja pimeään
    ja akkunan ääressä nyyhkii.

    Hän etsivi sälhkölähdettä,
    joka valoa pimeään johtais,
    hän koskisi valkeilla käsillään
    ja kaikki kammiot hohtais.

    Hän pyrkii sieluni pyhäkköön
    ja eksyy aamuin ja illoin,
    kun elämän sylissä havahdan,
    nään vanhan äitini silloin.




Pakosalla.


    Ylänköjä yksin mä taivalsin
    ja harmaille harjuille nousin,
    kosken kihoissa kahlasin
    ja outoja rantoja sousin.

    Kauvas kylistä pakenin
    ja kuilun kukkia taitoin,
    vuoren varjoon kuusen alle
    ma piilopirttini laitoin.

    Pelkäsin ihmisaskelta
    ja vavahdin polun puolla,
    teirin permiä jännitin
    ja ongin virran vuolla.

    Kaste, auer ja illankuu
    ja ne metsälukkojen juuret,
    siellä ne metsäkyyhkyset lensi
    ja unelmat uudet, suuret.

    Majani ovelle kaaressa kulki
    kaukaisten kytöjen sauhu,
    kuusten latvat ne lauleli
    ja kuului purojen pauhu.

    Kaste, auer ja kukkaset,
    ei niist' ole kumppaliksi,
    heporastaskin ikävän tuo
    ja miksi ma kaipaan, miksi?

    Yksin tunnit on tukalat
    ja kolkko on korven ranta,
    laaksoon laskeun etsimään
    taas sydämmeni morsianta.




Tien ristissä.


    Ma muistan ne punaiset nuotiot,
    joilta heloitti heinän hilve,
    kun parissa neitojen, veljien
    vain kajahti karku ja ilve.

    Me olimme onnemme oppaita
    ja tuulentupia luotiin,
    oli elämän neuvoja sadottain,
    kun lähtömaljoja juotiin.

    Ma kuljin minne mun tahtoni vei
    ja ma teuhasin otsa hiessä
    ohi savuisten nuotiohiilosten; --
    nyt seison ma ristitiessä.

    Ja löytää se jänökin poluilleen
    ja lintu se tiensä taitaa,
    vaan matkan viittaa ei mulla oo,
    eikä onnen ojennusaitaa.

    Ja kaksi tietä on, tiedän sen,
    vaan tiedä en matkan määrää,
    vai viekö ne molemmat oikeaan
    tai kuljenko polkua väärää?

    Sen toisen päässä on surkeat suot,
    missä kivut ja kirot kiihtyy,
    vie toinen mun riemukaupunkiin,
    missä huomenhaltijat viihtyy.

    Ma tahdon itseni sonnustaa
    ihan kiireestä kantapäähän,
    ma tahdon soitellen sotihin
    ja elämän myrskysäähän.

    Jos sorrun, niin sortua tahtoisin,
    kun tuomi on tuoksullansa,
    kun uusia toukoja kylvetään
    ja laulavi nuori kansa.






II.




Koskelle tulo.


    Hän pimeällä polulla seisahtui,
    hän kuuli niin kumman pauhun,
    hän lähti sen kutsua kuulemaan,
    näki vuorelta lauhkean laaksomaan
    läpi utuisen kaskisauhun.

    Ja koski se laaksossa lauleli,
    se sumussa, humussa hylly',
    sen kyljessä katajat kahisten ui
    ja sen hopeaniskalle kouristui
    tän vihreä, vanha mylly.

    Hän sillankorvassa palavan
    näki usean olkilyhteen,
    oluttynnörit pihalla punoitti,
    pitovieraat sillalle hoipersi
    ja ne nauraen lyöttyi yhteen.

    Kuu metsikön rantaa souteli,
    sitä uninen halli haukkui,
    joen suistosta hiipivä hirvi joi,
    kuu otsasarvia hopeoi,
    tuliluikut myllyltä paukkui.

    Oven aukosta höyryä tupruili,
    tuvan telme se ilman täytti,
    tuli kulkuri koskelle laulellen
    ja myllärin mies ryhyselkäinen
    se varjosta hampaita näytti.




Myllärin neito.


    Jokilaaksossa koski pauhaa,
    vesirattaat ratisten käy,
    ne kultajyviä jauhaa,
    eikä myllärin neitoa näy.

    Ja myllärin nuori neito
    se paasilla hyppeli vaan
    ja monikin viljon veito
    kävi neitosta kosimaan.

    Ne hiippakääseissä kiikkui,
    ne tarjoili talojaan
    ja jalan ne maantiellä liikkui
    ja kantoivat kihlojaan.

    Se myllärin renkiruho
    vei myllylle säkkinsä
    ja silmistä tuikahti tuho,
    hän salasi lempensä.

    Mut neito se ulpuna kukki
    ja soimasi sydäntään
    ja se ahne myllärin ukki
    se tyrkytti tytärtään.

    Niin himmeni silmä seijas,
    niin vaaleni neitonen,
    rikas kulkijapoika sen veijas
    ja antoi sormuksen.

    Jokilaaksossa koski pauhaa,
    vesirattaat kumisten käy,
    ja mylly se rahaa jauhaa,
    mut onnea siellä ei näy.




Limokujassa.


    Tule limokujaan, miss' on nuori parvi,
    älä kysy kenen häitä juodaan,
    lienet lauluniekka, ota olutsarvi,
    kivikellarista uutta tuodaan!
          Maista, juo ja nauti,
          naura haarikalle,
          kerran tulee tauti,
          joka pitopöydän alle
          suuren salakuopan kaivaa!

    Kysy lainehelta, miksi itkee ranta,
    -- juo ja sulattele rintas jäätä! --
    Luhdin solass' oisit nähnyt morsianta,
    itki, suki surullista päätä!
          Maista, juo ja nauti,
          naura haarikalle,
          kerran tulee tauti,
          joka pitopöydän alle
          suuren salakuopan kaivaa!

    Sieltä alas astui helykruunussansa
    niinkuin lumipilvi säteissänsä,
    kosken poika soitti suurta kanneltansa,
    nurmi nuokkui silkkiliepeillänsä.
          Maista, juo ja nauti,
          naura haarikalle,
          kerran tulee tauti,
          joka pitopöydän alle
          suuren salakuopan kaivaa!

    Mitä mylläristä? Siitä tarut toiset,
    nälkävuodet sille kultaa kantoi,
    karjaa kuljetteli talolliset, loiset,
    jauhotynnörin hän niukan antoi.
          Maista, juo ja nauti,
          naura haarikalle,
          kerran tulee tauti,
          joka pitopöydän alle
          suuren salakuopan kaivaa!

    Arkun pohjat kiiltää myllysillan alla,
    älä sinne katso, juodaan aamuun saakka,
    lienet lauluniekka, laula laulamalla
    kuinka helykruunukin on taakka!
          Maista, juo ja nauti,
          naura haarikalle,
          kerran tulee tauti,
          joka pitopöydän alle
          suuren salakuopan kaivaa!




Häitä kuokkimassa.


    Miksi häihin iloisiin mun tänne piti tulla,
    kun sen toisen morsian vain mielessä on multa?

    Morsian se kuva on mun lapsuusystävästä,
    äänen hellän, hellän ma kuulen hälinästä.

    Sirkut oli silmät sen kuin päivän vanhan vuokon,
    varsi laikkui valloillaan kuin kailarannan ruoko.

    Noin se katsoi keinuessa keskilattialla,
    piti kättä poskellaan kun istui ikkunalla.

    Ystävinä yhdyttiin ja juostiin helkamäissä,
    ennenkuin sen tiesikään, jo käytiin käsikäissä.

    Rakkaus se raukeni kuin niittypuron juoksu,
    vaan ei mene mielestäni lehdon iltatuoksu.

    Sinun katson kauniimmaksi, sinussa on tulta,
    sinua ma rakastelen, vaikk' oot toisen kulta.

    Anna suuta suurukseksi, iltaseksi kättä,
    tämä on hullun humalaa ja unimyrkyn mettä!

    Paina lemmen paljetta ja kohenna sen hiiltä,
    paina sillä sormellasi, jossa sormus kiittää!

    Tulikukat tuoksahtaa ja lyövät säkenöitä,
    valaisevat häitäsi ja näitä ilon öitä.




Huumeessa.


    Ovensuussa hän seisoi kummissaan,
    näyn luuli hän unelmaksi,
    sadun hirven näki hän kruunussaan,
    joka muuttui prinsessaksi.
    Ja hän oli kuin huumeissansa
    ja maltaista, maireesta kiihtyen
    tuvan perälle notkui hän hyräillen
    ja sysäsi syrjään kansan.

    Hän tuijotti silmihin sinisiin,
    jotka salaista paloa kaihtoi
    ja sukulaismaljoja maisteltiin,
    hän tulijaissanoja vaihtoi;
    taas ihmisten parissa hän viihtyi,
    ja oli kuin hongat soineet ois,
    he kahden kulkivat lehtoon pois,
    missä hehkeät liitot kiihtyi.

    Ja oli kuin olisi lauennut
    käsiranteita kihnaava köysi,
    hän laulajaneittä oli kuulostanut
    ja nyt hän sen vihdoin löysi.
    Taas purona pulppui virsi,
    taas hymyili elämä autio
    ja hän nousi kuin lumesta kontio,
    kun sulavi keväinen kirsi.

    Suorannan ruususta lauloi hän vaan,
    jolle kulkija tarjosi kättään,
    jota koskaan ei voinut unhoittaa,
    mut köyhänä täytyi jättää.
    Niin heräsi katkera henki,
    hän näki nyt villityn morsiamen
    ja takaa kuuli hän kirouksen,
    siellä seisoi myllärinrenki.




Myllärinrengin laulu.


    Voi, iloinen, nuori nainen
    on elämän leivän särvin,
    se on päivän paahtaman takamaan
    noron notkossa piilevä järvi.

    Hän oli kuin päivänpaiste
    ja ilosta silmäni kastui,
    tienvarrelle heitti hän katsomaan,
    kun iloiten vihille astui.

    Miks hilpeä helosilmä
    sa silmiisi katsoa annoit,
    olit kaunis kuin alttarinenkeli,
    mut toiselle kätesi vannoit?

    Nyt sajasneitoset pilkkaa
    kas, kosijapoikaa reimaa,
    joka kutsuvi närhin äänellään
    ja kyttyrällänsä keimaa! --

    Kun hämärtää pitkä päivä,
    sen ilkkuvan naurun kuulen
    ja aittani pimeellä seinällä
    ma puukkoni välkkyvän luulen.

    Ja musta metsä se nauraa,
    kun katselen tähtitarhaa,
    ma juhannuskukkaani muistelen
    ja luhtinsa ovelle harhaan.

    Sillä iloinen, nuori nainen
    on myllärinrengin särvin
    ja rakkaus se on pettävä
    kuin kevätjäinen järvi.




Hääpolska.


 (Sävel: hyppään, tanssaan kultani kanssa
         että on lakki kallellaan.)

    Taas on koossa nuori kansa,
    sillä on mieli rennollaan,
    morsian harsohunnussansa
    sulhastansa katsoo vaan.
    :,: Lystimpää kuin näissä häissä
    olisiko ollut milloinkaan! :,:

    Voi, tämän kansan kauneutta,
    kuinka se liukuu ja luikertaa,
    voi, sitä silmän kirkkautta,
    nurkasta viulu kun vingahtaa!
    :,: Kaatakaatte oltta tuoppiin,
    sitte ne palkit paukahtaa! :,:

    Katsohan meidän puhemiestä,
    uudessa paidassa höyryilee,
    pallona pyörii märkänä hiestä,
    sukkansa säärillä lyllyilee,
    :,: polvia heittää laipiolle,
    hiirennahkoja näyttelee! :,:

      [hiirennahkoja = puhemisrahoja]

    Sulho se on kuin rannan viita
    juhannuksen aikana;
    poijes pojat se vanha riita,
    sulhasta täytyy nostella,
    :,: kultansa kotiin kuljettaa se
    silkkisessä kuomussa! :,:

    Morsian on kuin tuomenterttu
    viheriäisellä varvulla,
    poika se lensi kuin kiivas kerttu,
    otti sen illalla ilolla,
    :,: otti sen oksalta ylimmältä,
    sirkutti sille polulta! :,:

    Morsian on kuin saksanviini,
    yljän yrtti se vihannoi,
    ken sen nyt saa sokkona kiini,
    morsiustanssihin päästä voi,
    :,: silloinpa näitten häitten telme
    kirkonaitaan asti soi! :,:

    Minä sitä lennän kultani kanssa
    vaikk' olen halpa kuokkuri,
    koskahan ystävä kruunussansa
    omaksensa ottavi!
    :,: Kaatakaatte oltta tuoppiin,
    sitte ne palkit paukkuvi! :,:




Unelmissa.


    Kun käännyt kisoissa eessäni,
    sun nostan sykkivään syliin,
    sua suutelen kihlareessäni,
    näin mennään metsiin ja kyliin
    ja pakkaisviimojen vinkuessa
    ja sutten luhdalla ulvoessa,
    häämatka alkavi vallaton,
    soi nauru kopseessa kavion.

    Ma tartun onneni ohjihin
    ja helmiruoskani läiskyy,
    ma katson silmies pohjihin,
    kun revontulet ne räiskyy;
    ja katsos kuinka ne orhit laukkaa
    ja lumi sinkoo ja hanki paukkaa,
    kas taivaan tähdetkin ilakoi,
    ja talven valkoiset kellot soi!

    Hoi, varsat juoskatte nopeaan
    kuin varjot aavalle leijaa,
    pois salon huurteiseen hopeaan
    sun laulaen vien, heleijaa;
    on piilopirttini siellä mulla,
    ei ihmispolkuja sinne tulla,
    häävuoteen untuihin peitän sun
    ja silloin, silloin sa olet mun!




Pöytälaulu.


    En ma sanatulvaa säästä,
    laulan pitkän pöydän päästä
    näistä pidoista hyvistä,
    rymyryypyistä syvistä,
    koska nyt lauluja suositaan
    saloilla Suomenmaan.

    Tääll' on kaunis juomakansa
    niinkuin kukka kuoressansa,
    humuhuilujen remuissa,
    juhlapaistien lemuissa
    haarikat kädestä käteen käy,
    eikä ne loppuvan näy.

    Tääll' on syöty sekä juotu,
    pötyä on pöytään tuotu
    tässä seurassa jalossa,
    tässä kuulussa talossa,
    joska nyt sarkkani pohjaan juon,
    illalle ilon suon.

    Tuskin pienet sanat riittää,
    emäntää kun alan kiittää,
    joka varahin heräsi,
    kansan juhlihin keräsi,
    hänelle parissa ystäväin
    viritin virren näin.




Hän riisti piiristä morsiamen.


    Hän riisti piiristä morsiamen
    kuin oisi hän omissa häissään,
    hän huusi ja orhia selkään löi
    kuin oisi hän ollut päissään.
    Mut nuoteet tuvasta juoksivat
    ja ne orhin suitsihin tarttui,
    hän huitoi, löi sekä riuhtasi,
    mut joukkoa kimppuunsa karttui.
    Se mylläri juoksi kuin järjiltä ois
    ja tulet ne tuvasta sammui,
    humuveikot hokivat aseitaan
    ja läävästä karja ammui;
    ja kärryt ja valjaat kaadettiin,
    missä kiristyi ottelun piiri
    ja ullakkoportaat kumahti,
    oluttynnörit koskeen kiiri.
    Hän kirmaisi niinkuin otus voi,
    jota polttavat pihdit pistää,
    hän temmelsi myllypihalla,
    eikä enään huolinut mistään.
    Mut myllärin renki kuin saukkona nous
    ja puukko sen hampaissa kiilsi,
    tasajalkaa hyppi hän piilostaan
    ja syviä piiruja viilsi.
    Yli sillan kulkija heitettiin
    ja ne honkaporttinsa sulki,
    hän juoksi, kaatui ja juoksi taas
    ja rintaa painoi kuin suuri paas,
    kuun varjoon hän vuorille kulki.
    Hän kuuli kuin kaukaista huminaa,
    niin kelmeenä paistoi poski
    ja metsät suhisi surujaan
    ja pauhasi kumea koski.




Häistäpalaaja.


    Huu, kuinka se koski nyt huutaa ja pauhaa
    ma pakenen suurille saloille pois,
    en saa minä laakossa rauhaa,
    voi, etten sen ääntä ma kuullut ois!

    Sen kihoissa kiljuvi vaahtopäitä,
    ne kiljuu mun suuresta surustain,
    kun katselin ystävän häitä
    ja turhaan sen lenseetä katsetta hain.

    Ma muistan ne nuoruuden pääsiäishetket,
    ma muistan ne kinkeriretket,
    kun keinut ja kiekot ne vauhtiin sai,
    kun arkikin oli kuin sunnuntai.

    En enään sun silmiisi katsoa saata,
    en enään sun ääntäsi etsiä saa,
    nyt kiertelen vierasta maata,
    että voisin sun iäti unhoittaa.

    Ma kuulen vielä sen häätalon telmeen,
    hän silkissä loisti mun silmissäin
    ja poskensa oli niin kelmee
    kuin kerran sen kuutamoiltana näin.

    Ma aijoin sun elämän juhlihin johtaa
    ja saattaa sun kirkonalttarin luo,
    missä punainen sametti hohtaa
    ja siunaus kätemme liittyä suo.

    Ma oisin sun uudispirttihin vienyt
    ja tupani tuoksuksi aattelin sun,
    voi, oisin ma silloin tiennyt,
    että, ihana ystävä, hyljäsit mun.

    Jos maalimaan minne nyt kullatta kuljen
    tai uuden ystävän vierehen jään,
    jos yöllä ma silmäni suljen,
    niin sieluni silmällä aina sun nään.

    Huu, kuinka se koski nyt huutaa ja pauhaa,
    ja on kuin sen holoissa horna sois,
    en saa minä laaksossa rauhaa,
    voi, etten ma lemmessä syntynyt ois!






III.




Silkkisiteissä.


    Hän kulki kuin vaeltava teini käy,
    nyt hänellä on hienot ja verkaiset vaatteet
    ja oppia otsassa, jumala ties,
    hän hymyilee niinkuin maaliman mies,
    ei kulkijaluontoa herrassa näy,
    sillä hällä on uudet aatteet.

    Hän hylkäsi maantietapansa pois
    ja siintävään silkkikuoreen ne peitti,
    hän on oppinut ontosti nauramaan
    ja sutten parissa ulvomaan,
    mut on kuin katseensa laimea ois,
    kun ojaan hän haaveensa heitti.

    Hän herraslauluja laulelee
    ja puheissa käyttävi kukkaiskieltä,
    niin hienossa humussa kuluvi yö,
    on päivän hupina joskus työ;
    hän mieronmiehiä karttelee
    ja väistyvi rahvaan tieltä.




Naamiosalissa.


    Hän astui naamiosalihin,
    jossa kimmelsi katto ja seinä
    ja kaaresti hieno seura.
    Hän narrinutussaan teikaroi,
    sotaherrana lammas prameili,
    kävi piispana jalopeura
    ja naiset ne liehuivat enkeleinä,
    tekopiru se pillihin puhalsi
    ja hiilihangolla tahtia toisti
    ja ylinnä kukkien kuningatar,
    sinisiipinen enkeli loisti.
    Hän astui sen sinisen enkelin luo
    ja heilui kuin tuuliviiri,
    sanat käheät kimposi kurkustaan:
    sinä tääll' olet myöskin, Siiri!




Silmästä silmään.


    Sua rakastan kuin ennenkin,
    kuin ihanaa virvatulta,
    ma unta nään, ma unta nään,
    älä vie sitä unelmaa multa.
    Voi, rakastanko ma silmiäs vaan
    ja niissäkö sielusi palaa,
    jos tietäisin, jos tietäisin,
    mitä kiehtova katse salaa?
    Ma rakastan silmiäs noita
    kuin öisiä salamoita,
    jotka kulkurimatkoja ohjaa,
    ma katselen silmiäs noita
    ja selvitän ongelmoita,
    enkä näe minä koskaan pohjaa.




Sinä olet kuin kiiltävä perhonen.


    Sinä olet kuin kiiltävä perhonen,
    sinä olet niin liukas ja lieto,
    mut kuinka sen nuoren sydämmes lie,
    vain tuulella siit' on tieto.

    Minä kultaista perhoa pyytelin
    ja kulutin aikani hukkaan,
    yli suuren metsän perhoni lens
    ja kiiteli kukasta kukkaan.

    Sua hain minä pitkiltä pihoilta,
    sinä olit mun toivoni kirkkain,
    helolamppujen hohteessa nään sinun taas
    iloparvessa heinäsirkkain.




Voi, muistatko?


    Voi, muistatko lehdon ja lammin veen,
    myös koivun ja mättään sen alla,
    siell' istuit sa iltaisin myöhäiseen
    käen kukkuuta kuuntelemalla?

    Minä pensaan takaa ryntäilin
    ja sun itkusi minua moitti
    ja hämmillä mielin ma vaikenin
    ja silloinkos nauru sun voitti.

    Se naurusi lempeän tuoksun sai,
    sinä olit niin veikeän uhkee,
    sua lammin ulpuhun vertasin kai,
    joka aaltojen kuohusta puhkee.

    Ja sille sa rennosti naurelit taas
    ja katselit viekkahasti,
    se ilta se toivoni tomuun kaas,
    -- minä saatoin sun portille asti. --

    Ma muistan sen koivun ja lammin veen,
    viel' entiset naurusi soivat,
    minä mokoma toivioretkiä teen,
    sua teikarit liehakoivat.




Itke ihana!


    Itke ihana, itke taas
    kuin itkit sa ennen illoin,
    surusi syy olis lempesi syy
    ja kaunein olisit silloin!

    Itkusi suolat silitän pois
    ja hellään unehen tuudin,
    iltatuuli se viuhkasi on
    ja pilvi se on sun uudin.

    Unten maita kun matkaisit,
    ois hymyä ihana muisto,
    polvilla pulmuni herätä sais
    ja lauluista kaikuis puisto.




Ma tahdon heittää sen naamarin.


    Ma tahdon heittää sen naamarin
    ja olla suora ja hellä,
    ma tahdon ilolla tunnustaa,
    mitä mulla on sydämmellä.

    Hän istuu siinä kuin odottais
    mun tunteeni huumausta
    ja siksi ma huultani puristan
    ja siksi on naamari musta.

    Hän raotti naamarin reunaa vaan,
    ma katselin katselemalla,
    ma tuijotin tummaa katsettaan,
    oli naamari naamarin alla.




Aiheen hakija.


    Tuli luokseni hieno ja hintelä mies,
    joka viiksenalkuja nyppi,
    hän hihitti, hykersi käsiään
    ja naisten hameissa hyppi.

    Hän pisti otsansa ryppyihin
    kuin Shakespeare vainaalta näyttäis,
    hän pudisti pientä rintaansa
    kuin kolme kyynärää täyttäis.

    "Hm" sanoi hän lasia kilistäin,
    "surunäytelmän aihe on mulla,
    viis virstaa mulla jo sanoja on,
    vaan henki ei tahdo tulla.

    Ja siinä on prinssit ja prinsessat,
    mut anteeksi... täytyy jo mennä,
    tuolla nurkassa paksun aiheen näin,
    voi, ettei se pois vaan lennä!"

    Hän sukelsi hännystakkeihin,
    joka nurkkaan hän juosta viisti,
    hän helisti kärpäisläppäänsä
    ja aiheilta niskat niisti.




Kuin nuoren ruovon sun notkistan.


    Kuin nuoren ruovon sun notkistan
    ja polvilleni sinut painan,
    sun täytyy minua rakastaa,
    sillä sua minä rakastin aina!

    Sun kätteni pihtiin kietaisen
    ja imen sun huultesi mettä,
    sun silmies säihkyä ahnehdin,
    vaikka vuotais ne vihaista vettä!

    Ma tahtoisin rajuksi rakkauden
    kuin oisi se tulitusta;
    -- mut kylmästi sinulle kujertelen,
    eikä oo mulla uskallusta.




Keskellä karkeloa.


    Ja piru se on niin leikkisä mies,
    se on muuttanut muotoansa,
    punatöyhtö sen vallast' on jälellä vaan,
    sit' ei enään pelkää kansa,
    se hunningoille on joutunut kai
    ja ravistunut on sen huilu;
    minä Siirini kanssa leijun vaan
    ja allamme kiiltää kuilu.
    Ma kuiskasin keskellä karkelon:
    näin tahtoisin liehua aina!
    Hän hengitti raskaasti sivullain:
    voi, älä sinä kättäni paina!




Suo suojaisin.


    Sua Siirini, Siirini suojaisin
    kuin maanmies suojaa pienen pääskyn pesää,
    se pääsky touvon taiat taloon tuo
    ja laulaa sitten pitkin kesää!

    Voi, tule, tule luoksen lintusein,
    ma kauvan ootin toukopääskyäni,
    se huolet huojentaisi lauluillaan
    ja soitteleisi lemmestäni!

    Jos syyskuun myrskyt veiskin sun pois
    ja muita maita kiertäis laulus taika,
    en yksin jäis, ois muisto mullakin,
    ois kerran ollut kesä-aika.




Narrin kannel.


    Ma soittelin narrin kanneltain,
    sitä elämän humupuolta,
    ma kuulin sun kuivasti huokaavan,
    sinä sanoit mun soittoni vaativan
    sitä elämän syvää huolta.

    Ja huolet ne tulivat itsestään,
    en sinua niistä ma kiitä;
    kun soittelin haikeita laulujain,
    sinä nauroit vain, sinä nauroit vain
    ja hauskoiksi kehuit niitä. --




Narrin lauluja.


    1.

    Ma suurten pöydiltä liemen latkin,
    ma maantieojassa synnyin kai
    ja mahtimiestä ma tässä matkin,
    ja tuossa porvari nauraa sai.

    Ja suru vieri ja kyynel kirkas,
    näin kansan nuoren ja suruisen,
    "hei, heitä, keisari, tuhma virkas!"
    hän nauroi patjoilla hyllyen.

    On sukkeluuteni totta puoli,
    lie lehtolapsi se tuhmuuden,
    mut suuri yleisö siit' ei huoli,
    se nauraa -- omille vioillen.


    2.

    Narrissa on narrin leima,
    siksi se hupsuna kulkea saa,
    moni viisas on narrin kaima,
    vaikka hän tiukunsa piiloittaa.
    Narri on viisas kujeillaan,
    kaikki kai ollaan narreja vaan.




Viuhkain liehuessa.


    Sun luonasi kaikki liehakoi,
    se maaliman maire ja ilve soi
    ja silkit kahisee ja kengät viiltää
    ja liekit lehahtaa ja ruunut kiiltää,
    ma seison nurkassa täynnä tulta
    ja yhtä katsetta kerjään sulta,
    sun viuhkas viileän muille suo,
    mut jäisen viiman se mulle tuo.




Voi, olisiko surua silmissäs.


    Voi, olisiko surua silmissäs,
    vai harminko harmaa häimä,
    vai olisiko itkua äänessäs
    tai linnun vilkasta vitinää,
    kun nousevi uusi päivä!

    Ja hiipikö kompaisten sanojeni kyy
    sun sydämmesi ihmetarhaan
    ja oliko se mustan lempeni syy,
    että kaikessa kauniissa valhetta nään
    ja oikkujen orjana harhaan!




Kuvastimen edessä.


    Sivukammion suojaan ma pakenen
    ja seison kuvastimen eessä,
    mies vieras lasista virnuilee
    kuin sillä ois silmät veessä.

    Se mies on tuttu jo vanhastaan,
    mut missä sen näin sekä milloin?
    Kadunkulmassa kerran sen pimeässä näin,
    sitä miestä ma kavahdin silloin.

    Hän sopersi hiljaa kuin itsekseen:
    en tee minä mitään pahaa,
    ma kullalle arkun ostaisin
    ja siihen ma pyytäisin rahaa.

    Minä olen kuin sulho ja morsian,
    -- se hassulta kuuluu varmaan,
    pilapuheita vain ne on surevan,
    joka menetti nuoren armaan. --

    "Sinä kumma mies, sinä houraat vaan
    tai joit sinä liiaksi viinaa!"
    Hyvä herra, en maistanut tilkkaakaan,
    mut tuska se tulena piinaa.

    "Kai elämä sun polttosi parantaa
    ja loppuu se vaiva ja huoli!"
    Niin, silloin se loppuu, kun hautaan sen,
    mikä minussa eilen kuoli.

    Sen vanhan lemmen ma hautaisin
    ja peijaisia minä joisin,
    ma alkaisin elämäni uudestaan
    ja ehkä se ehjetä voisi. --

    -- Katulyhdyn valossa kasvonsa näin,
    näin silmänsä harmaan kalvon,
    ne silmät ma usein unissa nään
    ja yöllä, kun valotta valvon.




Sinä aijot mun hyljätä.


    Sinä aijot mun hyljätä, näänhän sen,
    sit' ei naamaris enään peitä,
    ma epäilen entistä hyvyyttäs
    ja ma epäilen enkeleitä.

    Sinä olit mun sydämmeni morsian,
    sun jätän kuin iloisen lesken. --
    Sinä sanoit mun hyvästi heittäissäs:
    joko lähdet iloista kesken?




Miksi viivyn?


    Miksi viivyn ja miksi houraan,
    reppu selkään ja sauva kouraan,
    tääll' en viihtyä enään vois?
    Miksi katselen akkunoita,
    missä liukuvi vartaloita,
    ilmaa tahdon ja tahdon pois!

    Tahdon etsiä honkapuita,
    metsäkansaa ja seikkailuita,
    miss' ei tapojen orjaa näy,
    lokit kirkuu ja vailla paulaa
    meri yltiöpäänä laulaa,
    siellä aalloissa aatos käy.

    Tulkaa kumppanit, mieron veikot,
    tulkaa keijut ja vuorten peikot
    maantienuotion valohon,
    leilit kiertää ja surut niellään,
    kulkuneidot ne notkuu tiellään,
    metsä nauraa ja lämmin on!






IV.




Hyypiö.


    Näin minä kerran hyypiölinnun
    nuorena noroa astuissain,
    laulupaaella soittaen istuin,
    kankaalla kaijutin kanneltain.

    Heräsin suhinaan harmaan siiven,
    siinä kun paimenvirsiä hain,
    päälläni kaarteli hyypiölintu,
    kannel putosi polviltain.

    Suolta ma kuulin lapsen itkun,
    elämän itkuja aavistin,
    toisin nyt luonnonääniä kuulen,
    toisin soipi nyt kannelkin. --




Laululaaksossa.


    Sillä elämän vihreellä niitulla,
    jolla ryytikukkaset loistaa,
    tuli vastaani kaksi neitosta
    ja ne syleili toinen toistaan.

    Se toinen oli niin iloinen
    kuin sinisen pilven kaista,
    ja se toinen oli kuin syksy-yö,
    kun hopeinen kuuhut paistaa.

    Ja kumpikin tarttui käteeni
    ja laululaaksoon ne veivät,
    missä elämän viini virtailee
    ja tuoksuu sen mesileivät.

    Ei siell' ole pihat pieniä
    eikä siell' ole pahan paulaa,
    vaan aamu siellä on ainainen
    ja linnut iäti laulaa.

    Se vallaton neitonen soitteli
    ja laulun laineet ne pirskui
    ja kantelon pohjasta nauru soi,
    sen kielet kiivaasti tirskui.

    Ma opin ne laulut neidolta
    ja kauvan ne kaijut kesti,
    se toinen hellästi katsoi vaan
    ja hymyili suruisesti.

    Miks olet niin vaiti ja vakava,
    et viritä kirkasta kieltä,
    sitä suurta suruas suosita
    ja herätä hellää mieltä!

    Hän otti sen kantelon polvilleen
    ja soitteli hennon hiljaa,
    ja taivas se pilvistä kirkastui
    ja valaisi laakson liljaa.

    Ne kaijut soipi nyt rinnassain,
    sitä säveltä en voi toistaa,
    ma nään vaan surevat silmänsä,
    jotka kyynelkasteessa loistaa.




Hämärän ääniä.



    1.

    Tule, tule iltainen hämy,
    sun luonasi hyvä mun on olla,
    kun soittelet kantelolla!
    Mene, mene päiväinen räme,
    sinä maaliman huutava ääni,
    joka soittelet suruhun pääni!

    Tule, tule iltainen mieli
    kuni takaa pitkien poutain
    yli suurten vetten soutain!
    Soi, soi heleä kieli,
    soi muistojen ihanaa unta
    ja sulata rintani lunta!


    2.

    Mun henki levotonna harhailee,
    ma etsin tietä unten onnelaani,
    näin päivät sokkosilla soutelee,
    öin vaivun valhe-unelmaani.

    Ma tiedän, pilvilinnoja on nuo,
    mut ilman niitä en ma elää voisi,
    mun sielu niistä toivon mettä juo
    ja ilman niitä varmaan jäänä oisi!


    3.

    Tuulentupia, tuulentupia,
    vanhoja, tuttuja ennestään,
    aikojen ahava se niissä nyt soittaa
    tullessa talven ja tumman sään.

    Tuulentupia, tuulentupia
    toiveet on satujen lehdossaan,
    syksyisen illan iloisia puita,
    hiiltyen sytti ne hetkeks vaan.

    Tuulentupia, tuulentupia,
    olkohot tuulentupia vain,
    itsehän taivaan tapuliin ne nostin
    onnessa outojen unelmain!


    4.

    Musta juova mun silmäni alla,
    mitä sa tiedät mun elostain?
    oletko maaliman vitsanjälki,
    matkani muistomerkki vain?

    Musta juova mun silmäni alla,
    ajatusviivaksi kuvaisin sun,
    puhutko nuoruushaaveista mulle,
    että ma vihdoinkin viisastun?

    Musta juova mun silmäni alla,
    oletko Tuonen varjo vain,
    itsepilkan ja syksyisen synnin
    tumma kupla mun sielustain?


    5.

    Tien varressa ma miehen nään,
    hän seisoo luona märän mättään,
    on tumma tuike hänen silmissään,
    kun kerjäten hän tarjoo kättään:

    "Voi, päästäkäätte vaunuhun,
    te riemurikkaat hymyhuulet,
    on valtatielle pitkä matka mun
    ja eessä yö ja vastatuulet!"

    Kun tutkin kalpeata muotoaan,
    näin omat piirteet hänen naamassaan.


    6.

    Kuljin noita illan maita,
    sovitusta etsin sieltä,
    etsin sielun kantelooni
    uutta ilokieltä.

    Noita kuulin kulkeissani:
    soitto riehkui rahkasuolta
    korven töistä, korven öistä
    pimeätä huolta.

    Syksyn suuret keltakellot
    korpipuissa heilui silloin.
    Nyt ne sielun kantelossain
    soivat usein illoin.


    7.

    Näin hämärän umpilammen,
    sitä kanssasi soutaa sain,
    sinä neitoni tumma tukka,
    sinä unteni kruunu ja kukka,
    jota omakseni toivoin ain.

    Ja sulle ma kerroin kaikki,
    mitä syksystä sydämmeni ties,
    syvät syntini kerroin sulle,
    sinä anteeksi annoit ne mulle
    ja ma olin kuin uusi mies.

    -- Oli lammilla lainetta kaksi,
    oli musta ja valkoinen,
    yli mustan hän kätensä tarjos
    ja sylillään syntini varjos
    kuun kullassa välkkyillen.


    8.

    Vaiti, vaiti, kaikki nukkuu,
    äänet hiipii, kaiku hukkuu,
    on kuin itse tyhjyys sois!
    On kuin sielukellot soittais,
    eikä aamu koskaan koittais,
    eikä kuukaan loistaa vois.

    Kuuluu kolme huokausta,
    kolme mullan musahdusta
    avohautaan siunattuun.
    Lapiot ja kivet taipuu,
    arkunkansi soraan vaipuu
    alle kieron ristinpuun.

    Sataa lunta, sataa lunta,
    Tuonelasta näen unta,
    tummaa rantaa hapuilen;
    on kuin sielukellot soittais,
    eikä aamu koskaan koittais
    vaeltaissa varjojen.


    9.

    Ne kulkevat hopeassa kuutamovyön
    mun unteni utuiset perhot
    yli maiden ja merten pois.

    Ne liukuvat liepeillä maaliman yön
    ja teillä on hämärät verhot
    ja on kuin siivet sois.

    Ja uneen ja unhoon ne tuutii vaan
    ja muiston kukkiin ne taipuu
    sekä tulevien aikojen luo.

    Ne vievät mun suuressa saatossaan
    ja maa se vaipuu, se vaipuu
    ja sieluni valoa juo.




Paistaa se päivä kiville.


    Paistaa se päivä kiville
    ja lahonneille puille,
    ja vanhat puut ne alastomat
    ne avaa silmuja sille.

    Paistaa se päivä köyhille
    ja vaivaisille muille
    ja paistaa se paimen paralle
    ja halvalle kulkurille.

    Hän laulavi köyhiä laulujaan
    ja ilostuvi poutasäällä,
    voi, kuinka suloista sentään on
    näin laulaa laaksossa täällä.

    Hän ei tiedä, miksi hän laulaakaan,
    sen lahjan sydän kai säätää,
    hän laulaa päivälle hyvyyttään
    ja nyökkävi sille päätään.




Pensas varjossa.


    Ja elämänrannalla vierellä virran
    on pensas suuri ja tumma,
    ja sieltä se salainen huokaus kuuluu
    ja siellä on taika ja kumma.

    Ja rannalla julkean, juoksevan vuon
    käy polkuja ristin ja rastin
    ja siellä on tutjuvat porraspuut
    koko maaliman päähän asti.

    Ja niitä ne kansat ja karjat kulkee
    ja kalpeat kulkijalaumat,
    kun musta pensas on marjassaan
    ja jyviä tippuu aumat.

    Ne kansat ne nauravat pilleinensä
    ja noutavat lähteestä juomaa,
    ne kastavat kukkia kauniin maan,
    mut eihän ne pensasta huomaa.

    Mut tulee se suuri suru ja yö,
    kun lentotähtiä putoo,
    ne kansat ne ryömivät pensaan luo,
    jossa hämärä ääniä kutoo.

    Ne maistavat marjoja mustan oksan,
    ne vaipuvat pensaan juureen,
    ne elämän ääniä kuulostain
    pois nukkuvat unehen suureen.




Satu.


    On mulla satutarha ruusuinen,
    se iltaruskon mailta puuntaa
    ja siell' on helorintasatakielet
    ja sinne keltaperhot suuntaa.

    Siell' yöt on suviset ja valkeat
    ja kekri joutuu juoksujalkaa,
    käy herkkä hirvi uhrilepikössä
    ja sinisorsain soidin alkaa.

    On mökki mulla pieni, punainen,
    se ritvakoivun alla lymyy
    ja Tellervoni kirjokarjaa sukii
    ja terhennellen lehtiin lymyy.

    Hoi, Tellervoni, hienohelmani,
    jo heitä mättähille marjas
    ja joudu silkkisiltä silloiltasi
    ja aja kotiin kaunis karjas!

    Sa hämärissä hieno hiipijä,
    tuo metsän tuoksu tullessasi
    ja anna levätä mun katseissasi
    ja huolittele hoivassasi!

    Ei taivu Tellervoni tupihin,
    hän Nyyrikille kutoo sarkaa
    ja ristinkastettani arastellen
    pois karjapoluilleen hän karkaa.

    Ja etsiessä ehtoo tummenee,
    vain iltaruskon kulma puuntaa,
    jos siivet saisinkin ja viesti veisi
    en löytäis tietä enkä suuntaa.




Näky.


    Näin, näin minä oudon kaupungin,
    joka heleästi helteessä hohti,
    näin temppeliharjojen välkkyvän,
    polut kaidat sinne johti.

    Ma kuuntelin humua kaupungin,
    se kuului kankaalle kauvas,
    hilaporteilla paimenet lauloivat:
    "tule tänne, mies, ota sauvas!

    Sua kauvan täällä jo kaivattiin,
    et nähnyt sa näkyjä näitä,
    sun kulkusi kujeita itkettiin
    ja juotihin karitsan häitä!"

    Ja ma kuljin portista kaupunkiin,
    joka kummulta alttari nousi,
    turun keskellä roviot roihuivat,
    savu kitkerä kattoja sousi.

    Ylt'ympäri rovion kirkuen
    parit varjosta valoon liehui,
    lihankiihkoja liekeissä kärventäin
    ne huumassa hyppi ja liehui.

    Ne kirosivat suuren rakkauden
    ja ne polttivat lasten kehdot,
    ne kivitti lintuja pesistään
    ja ne kaatoi lemmenlehdot.

    Ne runteli omaa ruumistaan
    ja ne tallasi tulevan taimen -- --.
    Pois, paimen, en huoli sun huudoistas,
    kovan onnen oot sinä paimen!

    Ja aukase porttisi poloinen,
    en voi minä kilvoitella,
    mut elämän vilkkaassa virrassa
    minä tahdon vilvoitella!




Ilokivellä.


    Istun ilokivellä,
    sidon otsalle vehmahan vaulan,
    näillä laulun suvisilla mailla
    Huomenen himmeitä huolia vailla
    ma lähteen laidalla laulan.

    Ilovirsi syntyvi
    kuni virran reunalle laine,
    eihän se tiedä synnystänsä,
    Huuhtovi kultaista kynnystänsä
    ja rannalle raikuvi maine.

    Sydämmestäni laulelen,
    se on täynnänsä säveleitä,
    on kuin sen pohjasta purot soisi,
    aatokset taivahan lintuja oisi
    ja ne piirtäisi pilven teitä.

    Tulkaa lapset viluiset,
    jotka surette yksin illoin,
    ettekö päivän paistetta huomaa,
    juokatte elämän lähteen juomaa,
    niin ettette itkisi silloin!

    Kiitän äidin hellyyttä,
    joka kohdussa minua kantoi,
    imetti lastaan maidollansa,
    hoiteli, voiteli pulmuistansa
    ja lempeitä neuvoja antoi.

    Kiitän Luojaa lahjasta,
    kun ei silmill' oo sokean häivää,
    nähdessä maat, jotka kukkia kantaa,
    katsoessa kuuta ja taivaan rantaa
    ja suurta, suloista päivää.

    Kaikki vuoret tahtoisin
    ilokiviksi, jotka hohtais,
    kansat ne laaksossa kättä löisi,
    suvinen rakkaus heilimöisi
    ja jumalien juhliin johtais.




Unen liepeillä.


    Ma valvein lepäsin vuoteellain,
    yön helmaan henkeni heittyi,
    sen harso hajosi silmillein
    ja kaikki pimeään peittyi.

    Tuli kuiskeet kummat piiloistaan,
    tuli vanhat kiihkot ja muistot
    ja kuvia aatos piirteli,
    näin elämän solisevat suistot.

    Ja varjot vaihteli sielussain,
    näin hyytävän syksyn unta,
    punavihreät aallot meressä ui
    ja ne huuhteli saarten lunta.

    Se meri oli epäilyn erämaa,
    johon upposi valheet ja vaivat,
    näin airoja, lauttoja laineilla,
    ajovesillä hylkiölaivat.

    Ja vuoteeni viereen loiskaillen
    ne riippuvin purjein sousi,
    ja mukana pimeän mainingin
    mun rintani laski ja nousi.

    Se meri se hiljaa jähmettyi,
    ma vereni jäätyvän luulin,
    ja oli kuin pimeä liikkunut ois
    ja ma onton kohinan kuulin.

    Ja myrskyn kellot ne seisahtui,
    näin pilvissä piilevän taivaan,
    tuli pitkä aalto ja nosti mun
    yön selkään hylkiölaivaan.

    Näin kotini himmeän tähden vaan,
    joka taivaan rannalla kulki
    ja sinne se hatara haahteni vei,
    kun unetar silmäni sulki.




Kuutamossa.


    Ja haaveksijakulkuri hän kuutamossa kulki,
    ne aatoksensa harhaili kuin lentotähdet taivaan,
    ja tähtitarhan tulista hän katsantonsa sulki.
    Hän näki taivaan merenä ja kuun kuin suuren lumpeen
    hän tunsi kaikki ilonsa, mitä tunsi vuodet umpeen.
    Se haaveksijakulkuri nousi kuutamoiseen laivaan,
    hän souteli merta avaraa ja kokka pilviin viilsi
    ja punapurjeen laskoksissa sadat tähdet kiilsi.
    Hän näki maat ne luvatut ja hämärät ja pimeät,
    hän kuuli kultakaupungista huilun äänet kimeät,
    hän sinne laski laulaen, se laulu oli uutta,
    ei tajunnut hän itsekään sen laulun salaisuutta.
    -- -- -- -- --

    Hän kuunteli omaa lauluaan
    ja uneen unohti itkuisen maan,
    joka usvana altansa häilyi.
    "Alas, alas!" tylyt henget ilmasta soi
    ja hän kompastui ja hän haparoi,
    löi kiviin päänsä ja vaikeroi;
    näki allansa vihreän, viekkaan veen
    ja sen kalvossa tähtien himmenneen
    ja alinna kuvansa päilyi. --




Kulkurin lankeemus.


    1.

    Mene henki mullanmusta,
    joka laulat kaiken kadotusta,
    joka kuihutellen kuljet takanain,
    hiot hyssytellen halpaa aatostain.

    Miksi puhut synnintyöstä,
    tahdot uudestaan mun siihen syöstä,
    tahdot päivän mailta varjon vaaraan pois,
    eikä hetken rauhaa konnasielus sois!

    Imarrellen kyntes peität,
    mitä pystyyn sain, sen maahan heität,
    lokalaakereita tarjoovan sun näin,
    kun ma epäilysten erämaahan jäin.

    Astu eteen, älä säästä,
    tahdon varjostasi päivään päästä,
    tahdon miehen töihin, suureen elämään,
    taikka sortua sun kalpas helinään!


    2.

    Me seistiin kalliolla korkealla
    maan, taivaan taipaleella rinnakkain,
    lens ahne tornihaukka pilven alla
    ja laakson kyyhkyä se vaani vain.

    Mun allain kulki tyhjä arkimelske,
    näin ihmismuurahaisen juoksussaan,
    soi ylläin ilmakannen hieno helske
    ja päivä loisti kultakruunussaan.

    Ja katso, kiusaaja se puhui hiljaa:
    "mies mieti, muista, kätke, mitä näät;
    kas, kuinka laakso lainehtivi viljaa,
    on siellä talkoot sekä suuret häät!

    Ja tuolla auvon avotemppelit loistaa
    ja vapaan rakkauden kannel soi,
    se huolet huojentaa ja murheet poistaa,
    kun ilon immet sulle ailakoi.

    Miks toivot sitä, mikä kerran kaatuu
    kun Tuonen maat on ihmissatua,
    sun sielus sammuu, ruumis liejuun maatuu,
    kai myöhäistä on silloin katua?

    Miks Luojaan luottaa pieni ihmiskunta,
    ei Luoja enään jatka luomistaan,
    hän vanha, kuuro on ja näkee unta
    ja maalima se menee menojaan.

    Ei kestä ruosteen raiskaa pilvilinnat,
    sa kuljet itsepettymystä päin
    ja valetoiveit' tykkii ihmisrinnat;
    lie enkeleinkin laita niin ja näin.

    Jos ei sun järkes riitä, luota pappiin,
    hahhaa, niin nöyryyttävän sukkelaa!
    Ja kuka järjen loi? Ei, mene Lappiin
    ja pilkkaa sitte vaikka Saatanaa!

    Sa järkimies oot, tiedän, uskos heitä,
    maan päälle vankat kivilinnat luo
    ja viinilehväsillä otsas peitä
    ja lemmi vuorotellen sekä juo!

    Ei vanha oppi sua enään vaivaa,
    kun valtaa saat ja kultaa, kunniaa,
    ne annan, jos vaan hylkäät tyhjän taivaan
    ja muistat joskus lahjanantajaa!"

    -- Me seistiin kalliolla korkealla,
    hän katsoi silmin kieroin, kiiluvin,
    Hän puhui maiheasti mairimalla
    ja vuoroin uskoin, vuoroin epäilin.


    3.

    Jo luulin voivani hengittää,
    ma kuljin lappeella vuoriston,
    mut synti se jäljessä kulki,
    katinkultaiset kenkänsä helisten soi,
    hän vaapukan varsissa kiemuroi
    ja kuihutti kulohon,
    mun seittinsä silmuihin sulki.

    Hän sulki mun ovilta onnelan
    ja riisti mun rinnasta auringon,
    joka töilleni arvon antaa,
    Hän nauroi makeinta nauruaan
    ja hiveli silmiä niljallaan
    ja sammutti sainion,
    jota tahdoin vuorille kantaa.

    Mene pois sinä säälitön kiusaaja,
    ma tahdon loistohon auringon,
    ma tahdon, ma voin ja ma voitan!
    Ma uusia soihtuja heilutan
    ja kuiluun ma kukistan kiusaajan
    ja kerran ma hymnini soitan!


    4.

          Kulkurin virsi.

    Oi, Herra olen sun palvelias,
    surun laaksosta mistä sun löydän,
    näen suuren, sinisen templisi
    ja viheriän uhripöydän?

    Minä olen kuin kaarna laineilla
    ja silmäni sokeus verhoo,
    sun luoksesi aatos harhailee
    kuin sorasiipinen perho.

    Ja synnissä olen minä syntynyt
    ja lokaan tallannut taimen,
    olen eksynyt harhapoluille,
    minä olen kuin huono paimen.

    Sun templisi tähtisalissa
    sulle linnut kiitosta soittaa,
    min' en löydä soitinta sopivaa,
    jolla voisin sun armosi voittaa.

    Oi, Herra ilmaise itsesi,
    että kulkija rauhan saisi
    ja löytäisi tiensä kotihin,
    johon päänsä hän kallistaisi!




Äiti.


    Kisoista kisoihin kiiruhdin
    tämän elämän markkinoilla,
    huumasin päätäni neidoilla
    ja sulilla suuteloilla.

    Paljon olen minä laulellut
    ja tuhlannut tunteen tulta,
    herjat herkeni kuuntelemasta,
    kun viinini loppui multa.

    Sulle annoin niin vähäsen
    sitä iltaista iloisuutta,
    sulta ma sain sen hellän mielen
    ja mikä on viattomuutta.

    Usein öin olet itkenyt
    sun poloisen poikasi mieltä,
    kaivannut kotoisen lieden ääreen
    elämän markkinatieltä.

    Äidin sielus on vuotanut
    ylen runsaasti lempeä mulle,
    salannut paljon olen minä sulta
    ja tuskia tuottanut sulle.

    Salasin rintaani rakkauden,
    jota kaikista pyhinnä kannoin,
    salasin paljon lempesi tähden
    ja enemmän otin kuin annoin.

    Salaa olen sua katsellut,
    näin harmaiksi käyneen hasten,
    poikasi janoo lempeä,
    tule syyllistä sydäntä vasten!




Unen unhola.


    Ma tiedän linnan laajan, korkean,
    sen kirjoseinät kohoo kalliolta,
    sen torninastat pistää pilvihin
    ja siellä hohtaa holvit hopeiset
    ja salit siintävät.

    Saa siellä hellän hoidon suruilleen
    ja pehmeät on sinisilkkipatjat,
    siell' yössä helmet heljät helahtaa
    ja oudot unikukat tuoksahtaa,
    kun siellä vaeltaa.

    Ja keijut keveät ne kisailee
    ja soittelevat simapillejänsä,
    ne silittävät päätä väsyvää,
    ne hellävaroin otsaa suutelee
    ja silmiin hengittää.

    Ja jokaiselle linna aukenee,
    ken unohdusta kaipaa elämässään
    ja jonka kyyneleit' ei kukaan nää.
    Sen portinpuuss' on kultakirjoitus:
    "käy tänne sairas mies!"




Tuutulaulu.

Kansan tapaan.


    Äite tuutii vauvaa,
    taata veistää jo sauvaa,
    tuuti rulla, tui ja tuu,
    nyt nuku oikein kauvan!

    Äite kutoo sarkaa,
    kissa kiukaalle karkaa,
    pikkupiltin piloiksi
    se sieppaa hiirivarkaan.

    Taata kääntää auraa,
    kylvää ohraa ja kauraa,
    taatan illan ilo on,
    kun kiikun käärö nauraa.

    Älä itke suotta,
    taata varsaasi juottaa,
    sillä piltti omiin häihin
    oman kukan tuottaa!

    Silloin ilomäärin
    äite häissäsi häärii,
    pojan vaimon valkiaisen
    kihlaryijyyn käärii.

    Äite kerran kuolee,
    taata arkkua vuolee,
    jäiskö äidin silmänterä
    ikävään ja huoleen!




Astui tietä vanha vaari.


    Astui tietä vanha vaari,
    langanpäätä punoili,
    takaperin loitsut luki,
    takaperin tallusti.

    Mitä naurat vanha vaari?
    -- "Kulkuani naurelen!"
    Miksi kierrät langanpäätä?
    -- "Elonlankaa kiertelen!

    Sain ma langan laatusankin,
    onnen oksaan sidoin sen,
    siinä vitmi virsin viippui
    laulaessa lapsuuden.

    Läksin langan kierräntähän,
    nuoret luvut lomaan luin,
    ahot muuttui kussa kuljin,
    onnenpuusta vieraannuin.

    Lanka luistaa, taival taittuu,
    taakseni en näe vaan,
    virka nuori virsiniekka,
    joko kuoppaa kaivetaan!

    Lanka laukee, loitsut loppuu,
    kun ma romuun romahdan.
    Luojan käsiin langan lasken,
    nurmen alle nukahdan. --"

    Astui tietä vanha vaari,
    Jumalastaan jupisi,
    luki kaikki lankaloitsut,
    viekkahasti virnuili.




Kun maa pyörii.


    1.

    Pyörremyrsky mylvi, repi, riehui,
    taivas tuprutteli tuliaan,
    valtamerten kattilat ne kiehui,
    maa se horjui korsipatsaallaan.

    Kansat kauhussansa maassa kieri,
    vuoret kaatui yhteen rymyyn pois,
    tuli yö ja tyhjyys vettä vieri,
    laastiin maa kuin ei sit' ollut ois.

    Maan sen sijaan uusi tähti nousi,
    syntyi uusi kansa uuden maan,
    tähti loisti, kun se aavaa sousi...
    Tää on sentään pahaa unta vaan!


    2.

    Mua itkettää ja naurattaa,
    niin vinosti se pyörii maa
    ja siellä tikuista riidellään
    ja raja-aitoja pystytetään,
    kuin myllyssä ihmiset pyörii ja häärää
    ja toinen on orja ja toinen määrää,
    ne tutkivat elämän öötä ja aata
    ja tulella ne toisensa kauniisti kaataa,
    voi, voi sitä ikuisen ihanaa maata,
    se vanhassa vauhdissa pyöriköön vaan,
    kun minäkin mitätön pyöriä saan!




Onnen lupa.


        "Majani minä rakennan
        sille korkeelle kalliolle..."

                      Kansanlaulu.

    Onnen tupaani rakensin
    ja veistelin nurkkahirttä,
    hakkuu salossa kaikuili
    ja ma laulelin ilovirttä.

    Tuvanseinät mä kuvasin
    ja koristin ovipieltä,
    raidat ja risut ma perkailin
    ja niitin nokkoset tieltä.

    Luulin tupani seisovan
    ja torjuvan tuulen töitä,
    ilonpäiviä oottelin
    ja keveitä kesä-öitä.

    -- Tuli ne syyskuun myrsky-yöt
    ja takavuodet ne kosti,
    repi ne kirjatun kattoni
    ja tupani ilmaan nosti.

    Raunion kukkia poimin nyt
    ja sammal peittävi uksen;
    miksi ma kuvasin koruja vaan
    ja unohdin perustuksen?




Kullan kahleissa.


    Näin minä kerran kultaista unta:
    taivaan räppänä tuprutti lunta,
    hiuteet ja rakeet ne rotkoihin vyörivät,
    hopeamarkkoina laaksoon ne pyörivät,
    siellä ne ihmiset hyöri ja hääri,
    rahoja ne suuriin tukkuihin kääri,
    helisevin taskuin ne toisiaan löivät,
    kultasilla kasoilla ne joivat ja söivät,
    rahoja laskivat harmajahapset,
    veli sysäs veljeä ja isäänsä lapset,
    kuka kahlas kullassa kainaloita myöden,
    kuka lepäs selällänsä rakeita syöden,
    unikekolukkari iloisena heräsi,
    Maaliman-Matti se konttiinsa keräsi.

    Maalima ryysyistä kullaksi muuttui,
    sydämmet paatui ja rakkaus raukeni,
    kultaisen vasikan templit ne aukeni,
    juutalaiset itki ja kiskurit suuttui,
    pomot ne huonoja aikoja moitti.
    Hopeiset kirkonkellot ne soitti,
    pyhä oli päivä, jona lunta oli tullut
    ja köyhiä vain oli hullut.
    -- -- -- -- --

    Unessa ma poimin, poimin ja kourin,
    heräsin hämärissä tyhjin kourin.
    Maaliman-Matin näin vieressäin
    ja sen penniä pyytävän näin.




Manan majoilla.


    Taatan kuolo mun mieltäni painaa,
    unissa näin minä taatavainaan.

    Miss' olet viipynyt vieraissa taata?
    "-- Kiertänyt oon minä kaukaista maata."

    Millaiset maat oli kulkeissa tuolla?
    -- "Varjot ne vaeltavat, siellä ei kuolla."

    Näitkö sa varjossa valoista kohtaa?
    -- "Kaukainen saari se mereltä hohtaa."

    Sinnekö levoton henkesi halaa?
    -- "Sinne ma kerran soutelin salaa."

    Näitkö sa lapsesi, sano hyvä taata!
    -- "Sitä en, poikani, sanoa saata."




Maineen siivillä.


    Matkan varrelta kummia kuulin
    maaliman veräjänsuista,
    porsailla vakoja kynnettiin
    ja hiirillä puitiin ruista.

    Pappi se patusti kaalimaassa
    ja pikkupoikiaan syötti,
    pukki se saarnavirassa täyttyi
    ja säkkinsä suuta vyötti.

    Kirkkoräystään tasalle nousi
    jokaisen ometan harja,
    kylvöheinässä laiskana laikkui
    jalosukuinen karja.

    Vakanpohjalta näytti kuu,
    kun heilui tuhannet hännät,
    talosta taloon kolske kulki,
    kun mäiskyi kirnujen männät.

    Linnut ne pilkasta pelästyi,
    ja ne kirkui keskellä soita,
    pihoilla tynnörit pyhiä piti
    ja ne tippui hunajavoita.

    Siinäpä maassa ne kirnujat lauloi:
    "vie, metsä, sun uhrisi kypsä;
    tääll' olet, laulaja, tiellämme vaan,
    ota kiulu ja lypsä, lypsä!

    Voi, teitä, itkevät laulajat, voi,
    ei ääntänne kuulla jaksa,
    toistenne virsiä matkitte vaan,
    ei pillinne penniä maksa!

    Valtio itsekin kirnuu, näes,
    ja meitä se hädässä auttaa,
    meidän maasta jo viestit käyvät
    suurien salmien kautta.

    Istuhan tynnörin harjalle vaan
    ja meidän lapsille soita,
    kuinka ne laivat kuljettaa
    sitä meidän hyvää voita!"




Oravan jäljillä.


    Ja orava se hyppeli varvullaan
    ja keinutti syntymäpuuta,
    sen hyppyset käpyä käänteli
    ja se irvisti vasten kuuta.
    lie harvoin niin iloista oravaa,
    no, hypsis ja ropsis, se hyppeli vaan
    ja keinutti syntymäpuuta!

    Se oli niin kelveä kerkillään,
    se latvalta latvalle loikki,
    tuli vastaan joki, sepä kaarnallaan
    pois souteli lahden poikki
    ja punainen häntä oli purjeenaan,
    no, hypsis ja ropsis, se hyppeli vaan
    ja latvalta latvalle loikki!

    Yksi kulkija näki sen polullaan:
    -- "mikä kirjava kiire on sulla?"
    -- "Tytär myötäjäisiä tarvitsee,
    oma eukko ja tupa on mulla!
    Lie harvoin niin iloista oravaa,
    no, hypsis ja ropsis, ma hyppelen vaan
    ja kirjava kiire on mulla!"

    Ja se kulkija hyräili kulkeissaan,
    eikä ilolta voinut muuta,
    hän murensi leipänsä linnuille
    ja naureli vasten kuuta.
    Lie harvoin niin iloista kulkijaa,
    hän kulki, kulki ja hyräili vaan,
    eikä ilolta voinut muuta!




Vieraalla maalla.


    Voi jos viikot vierisi
    ja koti kangastaisi,
    ikihyväks suostuisin
    ja hyvän mielen saisin!

    Länteen päivä pyörivi
    tuon sinisillan rataa,
    sinne kurppa lepsattaa
    ja pienin mato mataa.

    Lämmin se on lännen tuuli
    kalvehessa hongan,
    itä harmaan huolen tuo
    ja mustan pilvenlongan.

    Idästä se susi käy
    ja siellä sanat syödään,
    kunnia on kulkemassa,
    rautoihin se lyödään.

    Kotipuolen perukoilla
    syvemmät on rimmet,
    taivas siell' on korkeampi,
    luontevammat immet.

    Sinne joet jouduttaa
    ja viittaa oksan haarat,
    täällä pillat piilevät
    ja monet matkan vaarat.

    Siellä armas astuvi
    ja ikävissä itkee,
    myrttipuuta kastelee
    ja keltalehdet kitkee.

    Voi jos sinne joutuisin,
    niin järvet kirkastuisi,
    puutkin juoksis mukana
    ja virret vilkastuisi.




Tähtien lentäessä.


    Tähdet ne taivahan tarhoista tuikkaa
    railosta heleän uurteen,
    sinisessä valossa metsät uinuu
    hopeassa iltaisen huurteen,
    mitä ne tähdet merkinnee,
    tähdet ne syttyy ja sammuilee!

    Kuulas on ilma ja kaunis on ilta,
    polulle varjot lankee,
    alenevat laaksot ja norot ne vaipuu
    sinisen sileään hankeen,
    hileet ne hämyssä kimmeltää,
    kulkuset kaukaa helistää.

    Matkamiehiä resloissa rientää,
    hirnuvat hevoset laukkaa,
    ohitseni jalaksen säkenet sinkuu,
    kumeat kaviot paukkaa,
    harmaa kallio vastaan soi,
    metsä se nauravan kaijun toi.

    Otavan tulet ne kaaressa hehkuu,
    utuhun singahti tähti,
    mitä minä aattelin, sitä min'en muista
    rinnasta huokaus lähti,
    aatos lensi niin kauvas pois,
    on kuin rinnassa joulu ois.

    On kuin kirkkahat kasvot vilkuis
    taivahan akkunoista,
    huminassa urkujen kynttilät palaa,
    jäiset akkunat loistaa.
    Äitini sylistä mä nostan pään
    kyliä, kirkkoja kaukana nään.




Kotimatkalla.


    Silloin kun rakkaasta kodista läksin,
    oli vihreä nurmi jo maassa,
    varsankello se kalkahti
    ja lintuset lauloi haassa.

    Silloin kun rakkaasta kodista läksin,
    ei mieltäni pistänyt kauna,
    naapurin leilistä olutta join
    ja savusi iloinen sauna.

    Silloin kun rakkaasta kodista läksin,
    en pelännyt polulla kyytä,
    raitilla vakavat vaarit kulki
    ja kyseli kulkuni syytä.

    Nyt olen kulkenut kuusianne
    ja kunnian houreessa maannut,
    mitä ma maineessa lauloinkaan,
    olen veijariveljille jaannut.

    Ei ole saunahan kutsuttu
    eikä pitkän pöydän päähän,
    taipaleelle on viitattu
    ja talven purevaan säähän.

    Kahlasin kinosten koloihin,
    kun korskat ajeli reessä,
    tulin minä tuuman eteenpäin,
    kun lankesin silmät veessä.

    En ole sentään säälinsäyseä,
    enkä ma taloon näänny,
    vapaa ma olen kuin taivaan lintu,
    kun kotiini taasen käännyn.

    Kotini kulmilta vastatuuli
    nyt polttaen poveeni puskee,
    lehdosta laulu on kaikonnut
    ja lehti on kellanruskee.

    Eikö jo näy sitä harjua,
    josta näkyy kotini kirkko,
    kutsuuko kirkkaat huomenkellot
    ja kiiltääkö ristin nirkko?

    Siellä mä pääsisin pöydän päähän
    ja ystävät saunaan veisi,
    matkasta kaskuja kerrottais
    ja sydämmet lämpeneisi.




Tulo kotikylään.


            Hyvää iltaa paimenelle,
            et tutuksi minua tunne!
            "Hyvää iltaa tulijalle,
            ei silmäni sinua tunne!"

    Tuossapa lehto on kuurassa, johon varsan vietiin liekaan,
    riihiraunion seinän takaa sumuinen lampi vilkkuu,
    kylässä kuolonhiljaa on, vain aidalta kukko kiekaa,
    kodalla tyhjät pääskysen pesät suvisia suloja ilkkuu.
    Metsä on juuria, kantoja täynnä ja harju on köyhän kalju,
    päivä se on kuin häpeissään ja kuukin on niin valju.

            Miss' on kaunis kuusikkoni,
            joka kasvoi ylinnä muita?
            -- "Taisi ne kaataa rahalliset miehet
            suuria tukklpuita!"

    Talosta kuuluu virren pätkä ja heiluu jo ruokakellot,
    lapset lelunsa heittävät ja seisovat sormi suussa,
    luhdit on poissa, saunat on uudet ja laajemmat on pellot,
    portaalla harmaa Tellu herää ja kasi se istuu puussa.
    Pirtissä väki jo illastaa ja pöydällä höyryää huttu,
    miniä vieras on, neidot uudet ja moni on vanha ja tuttu.

            Hyvää iltaa isännälle,
            kas pankoll' on vielä vaari,
            anna kättä kävijälle,
            kuin oisi nyt mittumaari!

    Mistäkö tullaan? Maaliman mailta, missä on läyli olla,
    taival on tallattu, Kyöpelit käyty ja nähty sen seitsemät kummat,
    vilu on mainehen portailla ja kuninkaan kartanolla,
    virrassa vesi on suolainen ja sorsat ne siellä on tummat.
    Ylinnä maaliman tahko se pyörii ja maata ja vettä se viiltää,
    mahtajat vääntää, kansat kiljuu ja helisevät harput kiiltää.

            Mistä olet neito nuori,
            ma lähteelles tahtoisin tulla,
            katsoisin sinua muistaakseni
            ja jano on kovin mulla.

    Turolla tuolla ma hilastelin ja päremyllyjä laitoin,
    notkuvan koivun latvasta katselin selkien sinistä pintaa,
    tuosta ma kullalle ensikerran lemmenlehden taitoin,
    silloin en kysynyt sydämmen syitä, en ontuvan onnen hintaa.
    Missä on vanha laulajaveikkoni, lauloi se ennen aina?
    -- "Lähtölaulunsa vappuna soitti, jo nukahti helluntaina!"

            Hyvää iltaa mummo kulta,
            miss' äitini vanha lienee?
            -- "Äitisi sairaana rukoilee
            ja siskoista tuuli tiennee!"




Onnen ovella.


Äiti.

    Kuka se ulkona kolkuttaa,
    kun ilta on sysimusta?

Kulkuripoika.

    Eksynyt vieras kulkija vaan,
    joka etsivi vaimennusta!

Äiti.

    Käänny taloihin rikkaampiin,
    ei elämän leipää oo mulla!

Kulkuripoika.

    Anna mun kättäni lämmittää
    ja vilusta valohon tulla!

Äiti.

    Ken sinä lienetkin, sisähän käy,
    mut poikaani vuode vuottaa.

Kulkuripoika.

    Pyhä sun vuoteesi pojalle lie,
    mut tokko hän tähtihin luottaa!

Äiti.

    Lupasi poikani lähteissään
    viel' loistossa palaavansa.

Kulkuripoika.

    Ei sun poikasi loistossa käy,
    tais eksyä kulkeissansa,
    poikas on köyhempi varpuakin
    ja kummina kerjurilasten.

Äiti.

    Kun viluvarpuni palais vaan,
    niin lämpenis rintaa vasten.

Kulkuripoika.

    Äitini, äitini, poikasi oon,
    älä heitä helmasi lasta!

Äiti.

    Poikani, poikani, missä sa oot,
    sinä tulet kuin taivahasta!




Rakkauden ha'ussa.


    Ma lähdin kuin iloihin ikuisiin
    ja kiertelin monta vuotta,
    ma etsin rakasta ystävää
    ja aina ma etsin suotta.

    Ja moni oli kukka kuultava
    noilla elämän mairemailla,
    vahakukiksi aina ne huomasin,
    ne olivat tuoksua vailla.

    Oli neidoilla tuntehen tulukset,
    mut tulesta huono huoli,
    oli povet kuin marjamättähät,
    mut sydäntä vaan oli puoli.

    Ma palasin taatani tupahan,
    tulet tuikkivat akkunasta,
    siell' äitini vanha kehräili
    ja kauvan kaipasi lasta.

    Hän kehräsi muiston lankojaan
    ja salasi kyyneltänsä
    ja poikansa polkuja valaisten
    hän kurotti kynttilänsä.

    Näin valossa varren vanhenneen,
    hän hoippui tuessa sauvan,
    näin harmaissa silmissä rakkauden,
    jota etsinyt olin niin kauvan.




Kotona.


    Ma muistelen kulkuni vaiheita
    kuin eilistä unta ne oisi,
    ja on kuin hopeassa huurtehen
    ne muistojen kelloina soisi.

    Näen vuoret, laaksot ja kaupungit,
    näen saleja, sokkeloita,
    näen tummien silmien hehkuja
    ja vetreitä vartaloita.

    Ma katselen sieluni syvyyksiin
    kuin syvään ja synkkään kaivoon;
    taas aavalla merellä ajelen,
    jossa hillitön himo raivoo.

    Näen pimeät aaltojen onkalot,
    kun pilvet päälläni riehtoi,
    ma kuuntelen hurjia huutoja,
    jotka elämän vaahtoon mun kiehtoi.

    Ne himmeten haituvat huminaan
    ja on kuin ma rannalle uisin
    ja nousisin päivän kummuille
    ja eloni tasaantuisi.

    Käyn kirves olalla metsähän
    ja kaukana meri pauhaa,
    salo on kuin morsiusharsossaan
    ja talvi on leppeän lauha.

    Ma veistelen uudismökkiä,
    johon vanhan äitini saatan,
    ma vyörytän pilviä, kantoja
    ja ma kynnän ja käännän maata.

    Ma rakennan uuden maaliman
    tämän maalimanrannan laitaan
    ja työssä ma tahdon unhoittaa
    ja kulkea polkua kaitaa.

    Ma veistän, veistän ja laulelen
    ja huurteinen huone kaikaa,
    mut kuinka ne lastut lentääkin,
    niin kaipaan kulkuriaikaa.