Produced by Tapio Riikonen








HERRASMIES VARKAANA

Salapoliisikertomus


Kirj.

STEIN RIVERTON [Sven Elvestad]


Suomennos





Tampereella,
Kustannusliike Alku,
1919.




SISÄLLYS:

 1. Valekreivi.
 2. Tuleva tehtävä.
 3. Kragin käynti kreivin luona.
 4. Sähkösanoma.
 5. Teräslipas.
 6. Amerikkalaiset sopimuspaperit.
 7. Mies, jolla oli kummallinen nimi.
 8. Huone n:o 6.
 9. I.A.B. yhtiön osakkeet.
10. Automatka.




1. Valekreivi.


Tämä tapahtui neljän aikaan iltapäivällä.

Asbjörn Krag oli tapansa mukaan siihen aikaan päivästä Grand Hotellin
kahvilassa. Hän kävi siellä tavallisesti, sikäli kuin aikaa oli, joka
päivä ja kolmesta eri syystä: odotellessaan päivällistä, lukeakseen
ulkolaisia lehtiä ja -- katsellakseen ihmisiä, jotka täällä kävivät,
paikassa, joka oli tullut kaikennäköisten ja kaltaisten ulkolaisten
tyyppien kokouspaikaksi.

Täällä hän oli tavannut juuri sellaisiakin olioita, joita kotimaansa
viranomaiset innokkaasti etsivät ja silloin hän oli myöskin aina
pitänyt huolen heidän kotimaahansa lähettämisestä.

Asbjörn Krag ei kiinnittänyt koskaan mitään huomiota naapureihinsa
ennenkuin oli lukenut sanomalehtiä ja tilannut erikoisjuomaansa.

Kun hän tänään oli lukenut lehtensä ja tilannut vahtimestarilta lisää
juotavaa, huomasi hän parin herrasmiehen juuri tulevan eteishuoneeseen
ja istuutuvan lähimmän oven pielessä olevaan sohvaan. Salapoliisin
katse kiintyi heti heihin.

Hän tunsi toisen olevan tunnetun laivanvarustaja Skogselnin pojan,
miehen, joka siihen aikaan oli Kristianian rikkaimpia. Mutta
laivanvarustajan poika ei tällä kertaa kiinnittänyt hänen mieltään vaan
hänen seuralaisensa, roteva, hienosti puettu herrasmies, ulkonäöltään
tyypillinen amerikkalainen, jolla oli hauskat ja miellyttävät kasvot ja
jonka Asbjörn Krag oli mielestään varmasti tuntenut. Siitä mahtoi olla
kauan aikaa jo kulunut.

Salapoliisi koetti muistella aikoja taaksepäin, päästäkseen selville
miehestä. Vihdoin hän muisti. Mutta siitä oli jo kulunut viisitoista
vuotta, se oli siihen aikaan, jolloin rikokset eivät olleet yleensä
niin laajalti järjestettyjä kuin meidän päivinämme.

Mies oli amerikkalainen Nelson, rohkea ja sivistynyt rikollinen, joka
vuonna 1900 teki kolttosiaan Kristianiassa Oslon kreivin nimellä.

Krag hämmästyi suuresti tästä odottamattomasta tapaamisesta. Hän oli
uskonut miehen jo aikoja sitten kuolleeksi ja haudatuksi tai ainakin
varmaan talteen teljetyksi vankilan muurien sisäpuolelle.

Samalla kuin Krag tunsi Nelsonin, kohotti hän Times-lehden kasvojensa
kohdalle voidakseen itse pysyä piilossa tuntemattomana. Mutta hän ei
sittenkään ollut varma, vaikka Oslon kreivi olisi jo kerinnyt hänet
huomatakin, hän kurkisteli kuitenkin yli sanomalehden kreiviä, joka
näytti keskittävän kaiken huomionsa keskusteluun Oscar Skogselnin
kanssa. Tuntui sittenkin siltä kuin Oslon kreivi ei varmastikaan ollut
huomannut Kragia ja salapoliisi oli siihen erinomaisen tyytyväinen. Hän
koetti tehdä huomioita tulematta itse paljastetuksi, mutta vähitellen
tuli hän kuitenkin siihen lopputulokseen että hänetkin oli nähty ja
tunnettu. Hän huomasi kreivin vähän väliä katsovan häneen päin ja kun
Krag pani lehden pois ja hänen katseensa kohtasi Nelsonin, nyökkäsi
Nelson hänelle hymyillen, joka osoitti sitä iloa, mitä hänen entinen
vastustajansa uudelleen tapaamisesta tunsi. Kreivi ei näyttänyt
vähääkään pelästyneeltä tai tuntevan vastenmielisyyttä tapaamisesta ja
ellei Krag olisi ennestään tuntenut miehen äärettömän voimakasta
itsensähillitsemiskykyä, olisi hän varmasti uskonut ettei miehellä
ainakaan tällä kertaa ollut pahoja aikeita mielessään.

Asbjörn Krag valmistautui lähtemään. Hän maksoi tarjoilijalle, pani
pois lehden, joi lasinsa pohjaan ja nousi. Samassa hän huomasi Oslon
kreivin pyytävän anteeksi laivanvarustajan pojalta, nousevan ja kun
salapoliisi oli tulossa ovelle, kohtasi hän siinä Nelsonin, joka ojensi
hänelle kätensä sanoen:

-- Olipa tosiaankin erinomaisen hauskaa nähdä teitä, herra Krag. Ette
kai pahastuisi, pyytäessäni saada keskustella hieman kanssanne?

Salapoliisi puristi hänen kättään ja he siirtyivät kauemmaksi
eteissaliin.

-- Se on minulle erinomaisen mieluista, parahin kreivi. Nyt minulla ei
ole kuitenkaan aikaa. Minun täytyy mennä kotia päivälliselle.

-- Niin, minä en myöskään juuri nyt ole vapaa. Mutia ehkä voitte
määrätä sopivan ajan myöhemmin iltapäivällä?

-- Kello seitsemän. Sopiiko?

-- Erinomaisesti, mutta missä?

-- Vaikkapa etsivänosaston virkahuoneessa, vastasi Krag vakavana.

Oslon kreivi hymyili koko kasvoillaan, kun hän katsahti salapoliisiin:

-- Te olette totisesti mainio, sanoi hän. -- En ole koskaan tavannut
teidän asemassanne olevaa, jolla olisi niin loistava huumorinlahja kuin
teillä, mutta tiedättehän ettei tapani ole käydä sellaisissa paikoissa.
Määrätkäämme joku toinen paikka, esimerkiksi kotonanne.

-- Siellä te olette ennenkin ollut, vieläpä minun nukkuessanikin, sanoi
Krag hymyillen. -- Mutta sittenkään ei minua haluta tavata teitä
siellä. Ehkäpä teidän luonanne. Missä te asutte?

-- Tässä hotellissa, huoneessa numero 310. Mutta mihin aikaan? Sopiiko
kello 7?

-- Mikä teidän nimenne nyt on?

Mies hymyili.

-- Nimeni on Nelson kuten viime kerrallakin. Te tulette siis?

-- Kyllä, tulen kello 7, sanoi Krag, nyökkäsi ystävällisesti etevälle
roistolle ja meni noutamaan päällystakkiaan.




2. Tuleva tehtävä.


Asbjörn Krag ajoi autolla kotiin. Matkalla mietti hän päänsä ympäri,
mikä oikeastaan mahtoi olla syynä siihen, että roisto tahtoi
välttämättä saada tavata häntä.

Suurena mahdollisuutena piti hän sitä, että kohtaus oli tarkoitettu
hänen saattamisekseen satimeen ja vaarattomaksi joksikin aikaa, pitää
häntä vangittuna voidakseen itse esteettä järjestellä asioitaan. Tai
ehkäpä tuosta lurjuksesta olikin tullut oikea mies tai ehkei hänellä
juuri tällä kertaa ainakaan ollut mitään tekeillä eikä tahtonut näin
ollen tulla epäillyksi vanhojen syntiensä vuoksi. Krag ei oikein
tiennyt, mitä pitäisi uskoa.

Kun salapoliisi oli saanut päällystakkinsa naulakkoon, ilmoitti hänen
emännöitsijänsä, että eräs herrasmies odotti vastaanottohuoneessa.

Krag meni sisään ja pieni, hieman kumarainen mies nousi ja tervehti
häntä. Krag tunsi hänet ulkonäöltä. Hän oli laivanvarustaja Skogseln.
Hän esitteli itsensä ja molemmat istuutuivat kirjoituspöydän ääreen.
Näytti aluksi sillä kuin laivanvarustajalla olisi ollut vaikea alkaa
asiaansa. Hän oli huomattavasti hermostunut ja epävarma. Vihdoin sanoi
hän hitaasti ja kuin hapuillen jokaista sanaa:

-- Tulen luoksenne hyvin tärkeän asian vuoksi ja uskon voivani
täydellisesti luottaa herra Kragin...

Laivanvarustaja vaikeni ja katsahti salapoliisiin, Krag viittasi
kädellään:

-- Jatkakaa.

-- Niin, sanoi laivanvarustaja, -- olen tullut luoksenne poikani
tähden.

Krag ei voinut olla ajattelematta tätä omituista sattumaa, että hänen
luokseen tulee pojan isä, saman, jonka hän oli nähnyt juuri roiston
seurassa, jonka hän oli tavannut ensikerran viidentoista vuoden
kuluttua. Ja kyseessä täytyy olla jotain rikollista, koska isä kääntyy
juuri salapoliisin puoleen.

Hetken kuluttua oli laivanvarustaja päässyt rauhallisempaan
mielentilaan ja jatkoi kuin liikeasioista puhellen:

-- Jotta voitte paremmin käsittää epäilykseni, kerron teille
liikeasioistani. Kuten tietänette, olen maan suurimpia laivanvarustajia
ja olen läheisessä yhteydessä amerikkalaisten laivanveistämöiden
kanssa. Ennen sodan puhkeamista olin tehnyt sopimuksen erään suuren
amerikkalaisen veistämön kanssa kahden laivan rakentamisesta ja näiden
piti valmistua kuukauden kuluttua. Sen vuoksi lähetin valtuutetun
asiamiehen vastaanottamaan laivat. Edustajani sai mukaansa 250,000
markkaa rahassa ja arvopapereissa. Hän matkusti Bergenin kautta viikko
sitten.

-- Onko tällä seikalla jotain tekemistä poikanne asian kanssa,
keskeytti Krag. -- Hänhän on kaupungissa. Näin hänet vähän aikaa
sitten.

-- Tulen pian asian ytimeen, sanoi laivanvarustaja. Mutta tahdon
kuitenkin ensiksi huomauttaa olevani täydestä sydämestäni nykyaikaista
osakekeinottelua vastaan, johon nuorempi polvi on niin intohimoisesti
takertunut. Ja nyt olen tullut siihen tulokseen, että poikani on
joutunut samanlaisiin liikepuuhiin. Ja hän alkoi pörssikeinottelunsa
heti valtuutetun matkustettua Amerikkaan.

-- Te luulette...?

Laivanvarustaja kohotti olkapäitään.

-- Voidakseen tehdä sitä, tarvitaan rahaa, sanoi hän, -- ja voidakseen
tehdä niin laajassa mitassa kuin poikani, tarvitaan paljon rahaa. Sitä
paitsi Amerikkaan lähettämäni valtuutettu ja poikani olivat hyviä
ystäviä. He ovat sitä paitsi olleet lukutovereita. Ja mistä hän muutoin
olisi saanut rahoja? Ei hänellä ole mitään yksityistä omaisuutta. Ainoa
mahdollisuus olisi se, että hän olisi saanut lainattua suuremman määrän
rahaa.

-- Mitä te haluaisitte sitten minun tässä asiassa tekevän? kysyi Krag.

-- Niin, pyytäisin teidän ottamaan selvää, mistä hän on saanut rahaa,
mihin papereihin hän on sitoutunut ja mistä määrästä. Voitteko ottaa
tämän tehtäväksenne?

-- En, vastasi Krag. -- Sen laatuisia liikeasioita minä en tavallisesti
hoida. Te erehdytte todellisen maailmanmiessalapoliisin tehtävien
suhteen. Sellaiset sopivat tanskalaisille perheurkkijoille, mutta eivät
minulle.

-- Pyydän anteeksi, sanoi laivanvarustaja änkyttäen, -- minun
tarkoitukseni ei ollut suinkaan loukata teitä. En yksinkertaisesti
tietänyt, miten tällaisen sotkun saisin selvitettyä ja huolissani tulin
teitä ajatelleeksi.

Skogseln katseli häntä onnettomin, pyytävin katsein, mutta Krag ei
kuullut sanaakaan hänen anteeksipyynnöistään. Hän tuli ajatelleeksi,
että eiköhän vain Oslon kreivin sormet olleet tavalla tai toisella
mukana tässä asiassa. Ja se ajatus ratkaisi hänen päätöksensä.

Laivanvarustaja nousi lähteäkseen, mutta Krag esti häntä.

-- Tahdon sittenkin auttaa teitä, hän sanoi, -- sillä luulen tämän
asian olevan yhteydessä erään toisen seikan kanssa, joka minua
huvittaa. Näin tänään poikanne erään vaarallisen, kansainvälisen
rikollisen kanssa. Tämä roisto oli viisitoista vuotta sitten
Kristianiassa, enkä ole häntä sen jälkeen nähnyt ennenkuin tänään.

Laivanvarustajan kasvot, jotka Kragin antaman lupauksen jälkeen olivat
uudelleen kirkastuneet, osoittivat kauhua tämän kuultuaan.

-- Uskotteko, uskotteko tosiaankin, että poikani olisi joutunut
rikollisten pauloihin, kysyi hän tuskallisesti.

-- Se ei ole kovinkaan uskottavaa, koetti Krag häntä rauhoittaa. --
Mutta nyt täytyy teidän luvata olla hiiskumatta sanaakaan tästä asiasta
kenellekään ja olla ryhtymättä minkäänlaisiin toimenpiteisiin häntä
kohtaan.

-- Sen lupaan.

-- Silloin ryhdyn alkupuuhiin jo tänä iltana ja tulen konttoriinne
huomenna yhdentoista aikaan päivällä. Jos jotain uutta sattuisi, voitte
soittaa minulle.

Asbjörn Krag kirjoitti puhelinnumeronsa eräälle kortille ja hyvästeli
laivanvarustajaa, joka yhä vielä näytti olevan kovin järkytetty siitä,
että hänen poikansa oli joutunut vaarallisten rikoksellisten seuraan.

Hetken kuluttua ajoi Krag etsivään osastoon ja meni päällikön
huoneeseen. Täällä tarkasti hän kaikki ilmoitukset ulkolaisista
rikoksellisista ja luettelot henkilöistä, joista toisten maitten
viranomaiset olivat ilmoittaneet. Sen jälkeen keskusteli hän
etsivänosaston päällikön kanssa ja kun hän palasi ulkona odottavaan
autoonsa, hymyili hän itsekseen tyytyväisenä.

Auto pysähtyi Grand Hotellin edustalle ja täsmälleen kello 7 koputti
hän Oslon kreivin ovelle ja astui sisään.

Nelson nousi ja meni salapoliisia vastaan.

-- Täsmällinen kuten tavallista, sanoi hän ja auttoi Kragia
päällystakkiaan riisumaan ja pyysi istumaan.

Salapoliisi istui vastapäätä kreiviä ja sytytti savukkeen Nelsonin
jalokivillä koristetusta savukekotelosta.

-- Tämäpä on erinomainen savuke, sanoi Krag. -- Mutta käykäämme suoraan
asiaan. Mistä te halusitte kanssani keskustella?




3. Kragin käynti kreivin luona.


Oslon kreivi katsoi hetkisen tutkivasti Kragiin.

-- Niin, herra Krag, sanoi hän, -- muistan viime käynniltäni
kaupungissa, miten tavaton kyky teillä on sekaantua toisten ihmisten
asioihin. Huomasin, että te olette kovin huvitettu myöskin minusta ja
minun asioistani ja teidän sekaantumisenne niihin sai aikaan siksi
paljon vahinkoa ettei kannattanut sillä kertaa pitemmälle jatkaa.
Täytyi panna myymälä kiinni ja pudistaa Kristianian pölyt jaloistani.
Otaksun myöskin teidän, herra Krag, vielä muistavan tapaukset, joita
tarkoitan.

-- Kyllä, minulla on hyvin hyvä muisti, sanoi salapoliisi, -- paras
ystäväni Nelson, jatkoi hän, -- mutta ei kai syynä ollut ainoastaan
vanhojen muistojen elvyttäminen, joka sai teidät pyytämään minua
tulemaan luoksenne?

Kreivi karisti sirosti tuhkan savukkeestaan.

-- Ei, herra Krag, ei se yksistään, sanoi hän, -- mutta te muistatte
varmasti, että minulta jäi jättäessäni viitisentoista vuotta sitten
äkkiä tämän maan muutamia pikku asioita selvittelemättä täkäläisen
poliisin kanssa, koska minulla ei ollut siihen aikaa.

Asbjörn Krag hymyili.

-- Aiotteko siis sanoa tulleenne nyt maksamaan velkojanne?

-- En, herra Krag. Mutta sen vuoksi pyysin saada keskustella kanssanne.
Minulla ei ole nyt nimittäin aikaa sen tilin järjestämiseen, aikani on
kokonaan sidottu paljon tärkeämpiin toimiin.

Asbjörn Krag alkoi nyt ymmärtää, mitä roisto oikein tarkoitti. Nelson
pelkäsi joutuvansa kiinni ja vapaaseen asuntoon jonnekin vankilaan,
jolloin hän menettäisi vapautensa ja etuoikeutensa pidemmäksi aikaa.
Nyt yritti hän saada salapoliisin vaikenemaan.

Kreivi jatkoi:

-- Ja kun te nyt, herra Krag, olette tuntenut minut ja kun te olette
aivan varmasti ainoa, joka minut vielä tunsitte, koska siitä on niin
monta vuotta kulunut, kun viimeksi täällä olin, tahdon suoraan kysyä,
onko teillä mitään erikoista syytä minun pidättämiseeni?

Nelson katsoi jännittyneenä odottaen Kragiin ja hän vuorostaan viivytti
hetkisen vastaustaan.

-- Minulla ei nyt juuri ole ehdotonta syytä teidän asettamiseenne
telkien taakse.

Nelsonin silmät loistivat tyydytyksestä.

-- Te ette siis aio tehdä minulle mitään? ilmoitti hän.

-- En, en aio ryhtyä teidän suhteenne mihinkään toimenpiteisiin, en
nyt.

Näytti siltä kuin kreivi olisi tuntenut kevennyksen sydämellään tämän
vastauksen jälkeen, mutta samalla näytti hänelle olevan kuitenkin
vaikeaa salata kummastustaan. Hän istui ääneti hetkisen, puhallellen
haikuja savukkeestaan, mutta äkkiä hän alkoi hymyillä ja katsahti
sauhun läpi tutkivasti Kragiin. Siinä hymyssä oli ivaa.

-- Rakas, Asbjörn Krag, te olette totisesti vanhentunut.

-- Mitä tarkoitatte?

-- Te olette tullut vanhemmaksi. Hiukset ovat ohimoilta aivan harmaat
ja päälaelta ovat ne kokonaan kadonneet.

Krag hämmästyi. Hän ei ymmärtänyt, mitä amerikkalainen tuolla
puheellaan hänen iästään oikein tarkoitti.

-- En ymmärrä teitä, sanoi hän.

-- Sitä paitsi eräs toinenkin seikka, sanoi Nelson.

Krag pudisti käsittämättä päätään.

-- Ehkä olette ystävällinen ja selitätte suoremmin. En ymmärrä
tarkoitustanne.

-- Niin, vuosien mukana muuttuu aina lempeämmäksi ja sääliväisemmäksi,
sanoi amerikkalainen koettamatta enää laisinkaan pidättää ivallista
painostusta äänessään, -- olen tietysti kovin iloinen päätöksestänne
olla minua vangitsematta, mutta suoraan sanoen, jännittävämpää tämä
ennen aikaan oli. Mutta olettehan te myöskin minua vanhempi.

Krag katsahti häneen ja kohotti olkapäitään:

-- Te olette etevä heittiö, parahin kreivi, mutta lakiasioihin te ette
ole perehtynyt.

Nyt ei Nelson vuorostaan ymmärtänyt.

-- Kuinka niin? Mitä te sillä tarkoitatte, etten ole lakiasioihin
perehtynyt?

-- Tahdon teille selittää. Siitähän on jo kulunut viisitoista vuotta,
kun olitte viimeksi täällä ja ne lainrikkomukset, joihin teitte itsenne
syypääksi, ovat jo kuoletetut tai kauan sitten unohdetut ja etsivissä
osastossa olen ottanut selvää siitä, ettei teistä myöskään ulkomailta
ole ilmoitusta tehty.

Ivallinen piirre katosi Nelsonin kasvoilta, mutta hän hymyili sitä
leveämmin.

-- Vai niin, vai sillä tavalla. Teillä ei ole siis mitään syytä vangita
minua.

-- Kyllä on.

-- Kuinka niin? kysyi Nelson hieman hämmästyneenä.

-- Onpa eräs syy varmasti, jonka nojalla voisin riistää teiltä
vapauden, sanoi Krag. -- Uskon aivan varmasti, että te tulette tekemään
jonkun konnantyön, mutta ikävä kyllä ei ole tällä kertaa mitään
perusteita pidätykseen.

-- Ja te siis valittaen toteatte, että teidän täytyy jättää minut
rauhaan.

-- En, vastasi Krag vakuuttavasti, -- te voitte olla aivan varma siitä,
etten minä tule jättämään teitä rauhaan. Tunnen teidät ennestään ja
olen lujasti päättänyt olla varuillani.

Kreivin kasvot loistivat pelkkää mielihyvää, kun hän hetken kuluttua
sanoi:

-- Ikävä kyllä minulla on kovin vähän aikaa tällä kertaa. Se seikka,
että te sekaantuisitte asioihini ei estäisi minua täyttämästä
suunnitelmiani, se ainoastaan viivyttäisi lähtöäni. Sen vuoksi
neuvoisin mitä vakavammin teitä tekemään pienen virkistysmatkan, joka
pidättäisi teidät viikon päivät pois kaupungista.

-- Ei, tulen pysymään kaupungissa ja vastapalvelukseksi
huolenpidostanne annan teille sen neuvon, ettette unohtaisi minun
olevan täällä.

-- Otan kaikki kohdat laskelmissani huomioon, mutta tahdon ainoastaan
varoittaa teitä käymästä estämään suunnitelmiani. Muistakaa, että olen
sellainen elämän karaisema, joka on täynnä vaaroja, jotka minä olen
tottunut voittamaan. Enkä minä perusta mistään. Sekaantumisenne
asioihini tällä kertaa saattaa käydä teille hyvin vaaralliseksi. Viime
kerralla pelastuitte aivan sattumalta hengissä.

Asbjörn Krag kohotti olkapäitään vastaamatta mitään. Amerikkalaisen
katse kävi kylmäksi ja tiukaksi.

-- Se saattaa maksaa teille henkenne, sanoi hän uhkaavasti.

Salapoliisi hymyili ivallisesti.

-- Luuletteko tosiaankin voivanne pelottaa minua, sanoi hän. -- Teidän
pitäisi tietää, että minä olen tottunut vaaroihin ja jännittäviin
seikkoihin. Ja voitte olla varma siitä, että moni ennen teitä on
uhannut henkeäni. Kuten vastikään sanoitte, minä olen tullut vanhaksi,
eikä kukaan ole voinut sitä estää. Ja voitte olla vakuutettu, ettei
minun murhaamiseni käy niin helposti kuin konstaapeli Graaffin, jonka
te kerran otitte hengiltä. En ole käynyt vuosien mukana heikommaksi,
enkä vaarattomammaksi, enkä epäile hetkeäkään, etten vielä kerran voisi
teitä voittaa.

Salapoliisi nousi lähteäkseen. Kreivi seurasi häntä ja aukaisi oven.

-- Siis meidän välillemme on julistettu sota, sanoi hän.

-- Niin on, vastasi Asbjörn Krag. -- Hyvästi, herraseni.

Hän meni. Kreivi pysähtyi ovelle ja katsoi hänen jälkeensä.




4. Sähkösanoma.


Tultuaan kadulle kreivin luota, oli hän jo päättänyt samana iltana
pitää vastustajaansa silmällä. Hän riensi kiireesti erääseen pieneen
hotelliin kaupungin keskuksessa. Hänellä oli siellä oma huoneensa, joka
oli yksinomaan hänen käytettävissään, ja jossa hänet hyvin tunnettiin.
Hän käytti usein tätä huonetta väijytellessään kaupungilla ja etenkin
johtaessaan ihmisiä harhaan. Pääasiallisesti käytti hän huonetta puvun
muuttoon, mutta myöskin piilopaikkana ollessaan itse epäiltynä ja
päästäkseen eroon seuraajistaan.

Huoneessa oli kaikki tarvittavat naamioimisvehkeet, puvut, ihomaalit,
irtotukat jne. Ja Krag oli täysin oppinut mestari naamioimistaidossa.

Hän viipyi tällä kertaa huoneessa kymmenisen minuuttia ja tultuaan
ulos, oli hän muuttunut punatukkaiseksi tyypilliseksi englantilaiseksi
herrasmieheksi monokkeli silmässä ja kasvoilla välinpitämätön,
liikkumaton ilme. Krag teki naamioinnin aina mitä huolellisimmin, kun
vain kyseessä oli teräväsilmäisen ja vakoilevan vastustajan
silmälläpito. Hän ei tyytynyt ainoastaan kasvojensa muuttamiseen, vaan
hän muutti vaatteet kiireestä kantapäähän sekä käyntinsä ja ryhtinsä.

Vähän vaille kahdeksan astui englantilainen herrasmies Grand Hotellin
kahvilaan istuutuen pöydän ääreen, josta oli vapaa näköala yli
eteissalin. Puhtaimmalla englanninkielellä, Lontoon murteella, pyysi
hän whiskyä ja soodavettä, otti Daily Mailin taskustaan ja alkoi
nähtävästi hyvin innokkaana lukea sen tiheitä palstoja.

Asbjörn Krag oli laskenut siten, että jos kreivi olisi järjestänyt
tapaamisen jonkun toisen henkilön kanssa myöhemmin illalla, niin olisi
hän varmaankin ottanut huomioon yhden tunnin ajan keskustelua varten
Kragin kanssa ja kun salapoliisin käynti oli nyt kestänyt ainoastaan
vähän yli puoli tuntia, tuntui hyvin todennäköiseltä, että kreivi oli
vielä huoneessaan.

Tämä laskelma näyttikin pitävän paikkansa. Hetkisen Asbjörn Kragin
tulon jälkeen, näki hän laivanvarustajan pojan tulevan eteissaliin ja
heti sen jälkeen tuli myöskin amerikkalainen alas portaita
päällystakkiinsa pukeutuneena.

Tällä ajalla oli Asbjörn Krag jo kerinnyt maksamaan juomansa, ja kun
molemmat herrat poistuivat iloisesti keskustellen hotellista, pisti
toinenkin englantilainen Daily Mailin taskuunsa, nousi ja alkoi heitä
seurata sopivan matkan päässä.

Nelson meni seuralaisineen kansallisteatteriin. Katseltuaan kaksi
näytöstä Cornevillen kelloista, siirtyivät he ravintolahuoneeseen
Kragin luonnollisesti seuratessa perässä.

Täällä aukaisi hän jälleen Daily Mailin ja luki sitä ahkerasti koko
ajan. Samalla hän huomasi laivanvarustajan pojan lähettävän asiapojan
matkaan mukanaan pieni paperilappunen, johon oli jotakin kirjoitettu.

Samaa poikaa puhutteli hetki sen jälkeen englantilainen herrasmies
hyvin kehnolla norjankielellä.

Tullakseen paremmin ymmärretyksi, pisti hän viisimarkkasen pojan käteen
ja sai siten tietää pojan soittaneen sähkösanomakonttoriin
lähetettäväksi seuraavan sisältöisen sähkösanoman:

    "P. T. Goete. Arnesens Hotell. Moss.
    Kaikki kunnossa. Ole valmis. Oscar."

Englantilainen palasi takaisin pöytäänsä, otti Daily Mailin ja joi
kahviaan samaan aikaan kuin kaksi herraa läheisessä pöydässä.

Lähellä yhtätoista poistuivat Nelson ja Oscar Skogseln. He erosivat
aivan portin ulkopuolella. Kreivi suuntasi kulkunsa Grand Hotelliin
päin.

Englantilainen seurasi häntä ja odotti hotellin ulkopuolella kunnes
näki valojen syttyvän huoneessa numero 310. Sitten palasi hän
pukuhuoneeseensa, ja jonkun ajan kuluttua istui salapoliisi Asbjörn
Krag Grand Hotellin kahvilassa saman pöydän ääressä, jossa aikaisemmin
oli istunut punatukkainen englantilainen.

Täällä istui hän kello yhteen saakka, mutta kreiviä ei näkynyt. Vihdoin
lähti Asbjörn Krag kotiin tarkistettuaan ensin, että valo huoneessa 310
oli sammutettu ja kreivi siis kaikesta päättäen mennyt vuoteeseensa.

Eipä ollut salapoliisi uskonut saavansa lopettaa työtään näin aikaisin
tänä iltana. Hän oli ollut aivan varma siitä, että kreivi menisi ulos
illalla. Öisinhän sen laatuiset miehet tavallisesti työnsä tekevät.
Ehkäpä Nelson ei ollut kerinnyt varaamaan itselleen vielä riittävästi
apulaisia. Hän oli toivonut saavansa tilaisuuden vakoilla Nelsonia ja
päästä selvyyteen paikasta, missä mies tapasi apureitaan. Mutta nyt
alkoi Kragista melkein tuntua siltä kuin kreivi olisikin yksin tällä
kertaa ja ettei hän nykyisiä suunnitelmiaan varten apulaisia
tarvitsisikaan. Ehkäpä Nelson olikin vain mukana osakehuijauksissa.
Sitä todisti osaksi sekin, että hän oli niin paljon nuoremman
Skogselnin seurassa, jota juuri oma isänsäkin epäili tällaisesta
keinottelusta. Kragia ihmetytti myöskin mitä P.T. Goetelle lähetetty
sähkösanoma oikein mahtoi tarkoittaa.

Krag ei kyennyt vielä tekemään mitään varmoja loppulaskelmia. Hän oli
liian vähän asioista selvillä.

       *       *       *       *       *

Asbjörn Kragin nukkuessa kuljeskeli muuan suurikasvuinen herrasmies
pitkin kaupungin katuja hämärtävässä kevätyössä.

Näytti siltä kuin mustapukuinen herrasmies olisi odottanut jotain.
Levottomana kuljeskellen katsoi hän vähän väliä kelloaan. Kaikesta
päättäen odotti hän määrättyä kellonlyöntiä. Käveltyään kauan aikaa
edestakaisin samaa katua, siirtyi hän Kirkkokadulle ja pysähtyi hän
erään portin ulkopuolelle. Avainnippu kilahti ja samassa hetkessä
hävisi hän porttikäytävän pimeyteen. Hän ei sulkenut porttia jälkeensä.

Häiritsemättä vähäisestikään yön hiljaisuutta, nousi hän portaita,
joissa oli aivan pimeää. Mutta hänen äänettömät askeleensa eivät
hapuilleet. Hän kulki niin varmana kuin hän tuntisi joka ainoan
porrasaskeleen. Hän pysähtyi vahan väliä ja kuunteli yön hiljaisuuden
yksitoikkoista humua.

Toisessa kerroksessa hän pysähtyi erään oven eteen ja kuunteli jälleen.
Äkkiä avautui ovi jossakin kauempana ja kuului raskaita askeleita
käytävässä. Vielä kerran avautui ja sulkeutui ovi, ja askelten ääni
kuului yhä laimeammin ja kauempaa, sammuen vihdoin jonnekin etäälle
talon toisessa osassa. Mutta musta olento seisoi kauan liikkumattomana
vielä senkin jälkeen, kun askelten ääni oli lakannut kuulumasta. Sitten
valaisi hän taskulampulla avaten oven. Hän oli tullut suureen
konttorihuoneeseen ja taskulampun terävä valo valaisi huonetta.
Konttoripöytien ja tuolien tyhjät rivit näyttivät kuolleilta ja
autioilta. Kirjoituskoneet olivat äänettöminä pöydillään. Kaikkialla
oli niin äärettömän hiljaista.

Valo sammui ja huonekalut hävisivät jälleen pimeään äänettömän olennon
kulkiessa sisähuoneisiin.

Kymmenen minuuttia myöhemmin välähti valo taas hetkisen. Mustapukuinen
tuli takaisin. Hänellä oli mukanaan raskas kantamus.

Toisen ja kolmannen kerroksen välikössä kirosi hän yhteen kiristetyin
hampain. Hän oli pimeässä horjahtanut seinää kohden ja kantamuksen
paino oli viedä hänet kumoon. Ponnistamalla kaiken voimansa pääsi hän
jälleen tasapainoon, ja jatkoi jälleen kulkuaan. Autiolla kadulla
katosi hän pimeään.

       *       *       *       *       *

Seuraavana aamuna soi Kragin puhelin. Salapoliisi ei ollut vielä
pukeutunut. Hän puuhaili vielä aamupuvussaan lueskellen kirjeitä ja
sanomalehtiä. Hän vastasi puhelimeen.

-- Tämä on laivanvarustaja Skogseln. Tahdon kysyä, olisiko Teillä heti
aikaa tulla konttoriini!

Hänen äänensä särähti hyvin hermostuneena.

-- Onko tapahtunut jotain? kysyi Krag.

-- Konttoriini on viime yönä murtauduttu, voitteko tulla?

-- Kyllä, minä tulen heti.

Asbjörn Krag sulki puhelimen.




5. Teräslipas.


Salapoliisi Asbjörn Krag alkoi aina alusta ryhtyessään tutkimaan
sisäänmurtoja. Hän alkoi siitä ovesta, josta varkaan oli täytynyt tulla
sisään ja päästyään siihen huoneeseen, missä varkaus oli lopullisesti
tapahtunut, oli hän säännöllisesti päässyt selvyyteen tapahtuman
kulusta ja kykeni arvioimaan, minkä laatuinen rikollinen kulloinkin oli
kysymyksessä.

Tultuaan Kirkkokadulle, missä laivanvarustajalla oli konttorinsa,
eräässä sen kadun suurimmista liiketaloista, pysähtyi hän toiselle
puolelle katua ja alkoi tutkia lähemmin taloa.

Se oli suuri rakennus, paljon korkeampi viereisiään ja hän huomasi
heti, että naapuritalojen katoilta oli mahdottomuus päästä tähän taloon
ilman tikkaita. Laivanvarustajan konttorin ikkunoiden läheisyydessä ei
ollut minkäänlaisia vesirännejä. Varkaan tai varkaiden oli siis
kaikesta päättäen täytynyt mennä sisään portista.

Salapoliisi meni yli kadun portille. Krag tarkasteli hetkisen
ulkosuojuksia tullen siihen tulokseen, ettei taloon voinut päästä
portin ollessa suljettuna. Eikä hän huomannut jälkeäkään siitä, että
portti olisi väkivaltaisesti murrettu auki. Sen, joka oli murtautunut
sisään oli täytynyt tehdä varkauden ennen porttien sulkemista illalla
tai sitten tulla taloon ennen sitä ja piilotella siellä siksi kunnes
portit aamulla jälleen avattiin, tai sitten oli hänellä täytynyt olla
erinomainen tiirikka tai oikea avain.

Noustessaan portaita, huomasi hän seinässä noin parin metrin
korkeudella maasta aivan vastasyntyneitä naarmuja. Nämä naarmut, jotka
olivat toisen ja kolmannen kerroksen välikössä, olivat varmasti
syntyneet siten, että joku kova esine oli sattunut seinään. Alempana
oli portaalla seinärappauksen jätteitä, jotka eivät saattaneet olla
seitsemää, kahdeksaa tuntia vanhempia.

Asbjörn Krag pysähtyi Skogselnin oven ulkopuolella. Täälläkään ei
näkynyt jälkeäkään siitä, että varas olisi murtautunut sisään. Ovessa
oli patenttilukko ja sitä paitsi tavallinen, jotka oli täytynyt avata
avaimilla. Ei pieninkään jälki osoittanut, että lukkoja olisi käsitelty
kovakouraisesti.

Salapoliisi aukaisi oven ja tuli suureen, valoisaan konttoriin, jossa
istui 3 naista ja 2 herraa kirjoittamassa pöytiensä ääressä. Eräs
naisista tuli Kragia vastaan.

Ilmoittettuaan hänelle asiansa, osoitettiin hänet huoneeseen, jossa
istui muuan herrasmies, joka näytti olevan hyvin hermostunut sekä
kalpea. Hän on varmaan konttoripäällikkö, ajatteli Krag, ja hän
varmasti tietää varkaudesta. Sieltä johdettiin hänet Skogselnin
huoneeseen, jossa tämä hermostuneena ja kiihtyneenä kulki edestakaisin.

Nähdessään Kragin huudahti hän:

-- Vihdoinkin! Erinomaista, että tulitte. Olen odottanut Teitä
kärsimättömänä!

Asbjörn Krag katsahti ympärilleen. Huoneessa oli kaksi ovea, toinen
kassaholviin, toinen oli se, josta hän oli tullut sisään. Sen lisäksi
oli huoneessa kolme ikkunaa, jotka kaikki olivat pihalle päin. Ikkunat
olivat suljetut, mutta kassaholvin ovi oli raollaan.

Salapoliisi oli odottanut näkevänsä kaikki ylösalaisin käännettynä,
pöytälaatikot auki revittyinä, tuolit kumollaan ja lattian täynnä
papereita. Mutta täällä olikin kaikki mitä parhaimmassa järjestyksessä.

-- Täällä ei tosiaankaan näytä siltä, kuin täällä olisi tapahtunut
varkaus. Tässäkö kunnossa kaikki oli tultuanne tänne aamulla?

-- Niin, minä en ole koskenut mihinkään. Tulin juuri äsken, eikä täällä
ole ollut kukaan ennen minua.

-- Oliko tosiaankin täällä näin? Olivatko ikkunatkin myös kiinni? kysyi
salapoliisi.

-- Kyllä, ja toisekseen on kerrassaan mahdotonta sitä tietä päästä
sisään. Ikkunan lähellä ei ole palotikkaita eikä vesiränniä.

-- Kuka aukaisi konttorin tänä aamuna?

-- Konttoripäällikköni, herra Wittfooth.

-- Oletteko puhunut hänelle varkaudesta?

-- Kyllä, olen puhunut hänelle siitä, mutta kukaan muu
henkilökunnastani ei tiedä varkaudesta. Soitin heti paikalla Teille.

Asbjörn Krag pyysi saada puhutella herra Wittfoothia ja teki muutamia
kysymyksiä hänelle. Hän sai tietää, ettei Wittfooth ollut huomannut
mitään epäilyttävää konttoriin tullessaan. Ovet olivat olleet
lukittuina ja auenneet yhtä helposti kuin tavallisesti ja konttorissa
oli kaikki ollut täysin samassa kunnossa kuin kaikkina muinakin
aamuina.

Sen lisäksi sai Krag tietää siivoojattaren tavallisesti tulleen kello 4
aamulla ja menneen kello 6, koska hänellä oli pari muutakin konttoria
siistittävä samassa talossa.

Varkauden oli siis täytynyt tapahtua kahden tienoissa yöllä, mutta
miksei aikaisemminkin, sillä koko suuri liiketalo oli aivan tyhjä kello
7 jälkeen illalla. Talonmies oli ainoa, joka asui samassa talossa, ja
hänen asuntonsa oli viidennessä kerroksessa aivan toiselle puolella
rakennusta. Krag piti tarkoituksettomana kuulustella häntä.

Konttoripäällikön palattua huoneeseensa, sanoi Krag laivanvarustajalle.

-- Niin, nyt on siis kysymys siitä, mitä on varastettu ja mistä.

-- On varastettu teräslipas, jota säilytettiin kassaholvissa.

-- Oliko holvin ovi auki tullessanne tänne?

-- Ei, se oli suljettu, mutta ei lukittu.

Asbjörn Krag meni rautaovelle ja tarkasteli sitä perinpohjaisesti,
mutta siinäkään ovessa ei ollut minkäänlaisia väkivallanmerkkiä.
Salapoliisi pudisti päätään.

-- Totisesti, sanoi hän, varkaalla tai varkailla on täytynyt olla avain
kaikkiin lukkoihin. Oletteko koettaneet avaimianne?

-- En.

Krag pyysi saada avaimet ja hän koetti niitä lukkoihin. Avaimet
toimivat erinomaisesti. Lukoissa ei ollut mitään vikaa.

Salapoliisi antoi avaimet takaisin, ja pyysi laivanvarustajan
näyttämään hänelle holvia. Se oli pieni, seinään muurattu huone. Se oli
melkein täynnä konttorikirjoja ja papereita, yhdessä nurkassa oli ollut
teräslipas. Krag tutki tämän huoneen myös mitä huolellisimmin, mutta
jälkeäkään ei löytynyt.

-- Epäilettekö varkauteen ketään henkilökunnastanne? Varkauden suoritus
osoittaa selvästi, että rikollisen on täytynyt hyvin tuntea huoneistot.

Laivanvarustaja pudisti päätään.

-- En, en tosiaankaan tiedä mitä uskoisin, vastasi hän.

-- Oliko lipas niin raskas, ettei yksi mies olisi voinut sitä kantaa?

-- Ei, se oli hyvin pieni lipas. Se saattoi painaa korkeintaan 20 kg.
Kulta teki sen niin raskaaksi.

-- Kulta? Krag katsoi kysyvästi laivanvarustajaan.

-- Niin, enkö ole kertonut mitä lippaassa oli. Suokaa anteeksi
hajamielisyyteni, mutta minä olen tosiaankin hyvin hermostunut.

Krag katseli miestä, joka oli jälleen alkanut kävellä edestakaisin,
huomasi miten järkytetty hän oli. Hänen kasvonsa olivat liidunvalkeat
ja käsi, missä hän piteli suurta, tummaa sytyttämätöntä sikaria, vapisi
huomattavasti.

-- Kulta, niin, jatkoi Skogseln välttäen. -- Eräällä laivallani sain
noin 5,000 puntaa kullassa eräältä englantilaiselta liikkeeltä, ja kun
pankit oli jo suljetut, panin rahat lippaaseen. Kukapa olisi uskonut
muuta kuin että ne olivat varmassa tallessa kassaholvissa.

-- Tiesikö kukaan muu kultalähetyksestä ja missä sitä säilytettiin?

-- Kyllä, konttoripäällikkö Wittfooth tiesi siitä myös. Hän auttoi
minua rahojen lippaaseen panemisessa.

-- Eikö kukaan muu tietänyt siitä? Krag katsoi laivanvarustajaan
vakavana.

Tämä kysymys näytti tekevän liikemiehen vielä hermostuneemmaksi, hän
koetti sytyttää sikaarin. Kaksi ensimmäistä tulitikkua sammui. Vasta
kolmannella onnistui hänen vapisevien käsiensä sytyttää sikaari. Krag
melkein arvasi, minkälaisen vastauksen hän saisi. Hän tiesi isän
ajattelevan poikaansa ja taistelevan itsessään, paljastaisiko hän hänet
vai suojelisiko häntä. Lopulta näytti hän tekevän päätöksensä. Hän
sanoi verkalleen:

-- Kyllä, poikani tiesi myöskin siitä. Hän oli myös täällä konttorissa.
Ja hänellä on myöskin kaikki avaimet.

-- Myöskin teräslippaaseen?

-- Ei, ainoa avain on minulla. Minä olen aina pelännyt toista avainta
luovuttaa muille. Ja tästä on johtunut myöskin se, etten ole
ilmoittanut asiaa poliisiviranomaisille. Jumala varjelkoon! Tämä on
kauheaa.

-- Te uskotte siis poikanne syylliseksi? kysyi Krag.

Laivanvarustaja näytti sangen avuttomalle ja hän puristi epätoivoisesti
päätään:

-- Mitä pitäisi uskoa, sanoi hän. -- Sittenkään en uskoisi poikani
tekevän sellaista, mutta kaikki kuitenkin osoittaa hänen olevan
syyllisen. On hirveätä epäillä poikaansa varkaudesta!

-- Mutta eihän ole laisinkaan varmaa, että se on hän, joka on
syyllinen, lohdutti Krag. -- Ei löydy vielä mitään ratkaisevia
todisteita. Eikö lippaassa ollut mitään muuta kuin nuo 5,000 puntaa
kullassa?

Laivanvarustaja muisti erään seikan:

-- Mutta tuon amerikkalaisen liikkeen suhteen minut vielä paha perii,
huudahti hän.

Samalla hetkellä kuului ovelta huudahdus. Krag kääntyi ympäri.
Laivanvarustajan poika oli tullut sisään. Hän katsoi vuoroin isäänsä
vuoroin Kragia. Hänen kasvonsa osoittivat ääretöntä kauhua.

-- Mitä? Mitä nyt? änkytti hän. -- Mitä te tarkoitatte?




6. Amerikkalaiset sopimuspaperit.


Nuoren miehen käsi oli vielä oven rivassa. Hän oli kalpea ja hänen
silmänsä olivat suuret ja tuijottavat. Koko hänen esiintymisensä
osoitti äkkinäistä ja silmäänpistävää pelästystä. Aivan liian
silmäänpistävää, ajatteli Krag. Laivanvarustajan mielestä osoitti hänen
pelästyksensä syyllisyyden todisteen ja tämä sai hänen kasvonsa yhä
vakavammaksi.

-- Vai niin, sinä uskallat vielä tulla tänne, sanoi hän.

Poika ravisti päätään.

-- En ymmärrä mitä tarkoitat, sanoi hän, ja yritti hymyillä. -- Miksi
minä en uskaltaisi tulla? Mitä sitten on tapahtunut?

-- Sen saat nähdä.

Skogseln viittasi pojan luokseen ja astui ripein askelin kassaholviin,
Asbjörn Krag seurasi heitä.

-- Katsohan tänne, sanoi laivanvarustaja, osoittaen paikkaa, missä
lipas oli ollut. -- Täällä on ollut yöllä varkaita ja lipas on viety.

Asbjörn Krag seisoi aivan pojan vieressä ja hän kuuli aivan selvästi
hänen heikon kuiskauksensa. Nuori mies huokasi helpotuksesta:

-- Ah, jumalan kiitos, mutisi hän.

Salapoliisi tarkasti häntä kasvoihin ja huomasi, miten niissä oli
tapahtunut selvä muutos. Siitä saakka, kuin poika oli tullut isänsä
huoneeseen, oli koko hänen ulkomuotonsa ollut todisteena tuskasta ja
syyllisyydentunteesta. Nyt olivat hänen kasvonsa kokonaan kirkastuneet.
Niin, nuori mies hymyilikin, ja hänen olemuksensa osoitti
huomattavampaa varmuutta. Asbjörn Krag oli aivan ymmällä. Mikä saattoi
olla syynä huomattavaan ja äkkinäiseen muutokseen ja mistä saattoi
johtua tuo helpotuksen tunne, mikä hänessä ilmeni.

Salapoliisi kääntyi pojan puoleen.

-- Tämä varkaus on tapahtunut kovin salaperäisesti. Lukot eivät osoita
minkäänlaisia väkivallanmerkkejä. Kaikki ovet ovat kaikesta päättäen
avatut avaimilla, jotka ovat täydellisesti sopineet lukkoihin.

-- Vääriä avaimia? kysyi poika.

Krag kohautti olkapäitään.

-- Niin, vastasi hän, -- joko vääriä, mutta äärettömän hyvin tehtyjä
avaimia, tai ovet ovat avatut oikeilla avaimilla. On tavattoman vaikeaa
tehdä vääriä avaimia niin monimutkaiseen lukkoon, kun kassaholvin
ovessa on, vioittamatta sen laitteita. Ja sitä paitsi on eräs toinen
seikka, joka saa tämän kaiken vielä kummallisemmaksi ja se on se, että
varas -- uskon nimittäin ainoastaan yhden varkaan -- että varas on
erinomaisen hyvin tuntenut huoneiston. Hän on tullut sisään ja
katsomatta oikealle tai vasemmalle mennyt suoraan johtajan huoneeseen.
Sitten on hän avannut kassaholvin oven, mennyt suoraan sisään ja
ottanut lippaan. Samaa tietä on hän sitten poistunut. Otaksun, ettei
koko puuha vienyt 10 minuuttia enempää aikaa.

Salapoliisi katseli tutkistellen ympäri holvia puhuessaan.

-- Ja mitä sitten tulee varkaaseen, niin on hänen täytynyt olla
voimakas mies. Hän on täällä sisällä ilman muuta nostanut lippaan
olalleen. Hänen täytyy sitä paitsi olla suunnilleen minun mittaiseni,
sillä minä huomaan, että hän ulos mennessään on lippaalla koskettanut
seinää ja saanut siihen pienen naarmun.

-- Ettekö epäile ketään määrättyä henkilöä, kysy laivanvarustaja
Kragilta, samalla pitäen poikaa silmällä.

Salapoliisi hymyili.

-- Teitä, herra laivanvarustaja, minä en voi epäillä, sillä te ette ole
kyllin pitkä ja Teidän konttoripäällikkönne se ei myöskään voi olla,
sillä hän ei ole niin voimakas, että hän kykenisi käsittelemään
raskasta teräslipasta.

Krag kääntyi edelleen nuoren miehen puoleen ja jatkoi:

-- Mutta Teitä sitä vastoin, herra Oscar Skogseln, minä melkein
tahtoisin epäillä. Te olette hieman pidempi kuin minä, siis koko sopii,
ja sitä paitsi olen vakuutettu siitä, että teillä on riittävästi voimaa
tuollaisen painon liikuttamiseen.

Laivanvarustaja nyökkäsi ja oli juuri aikeissa sanoa jotakin, mutta
salapoliisi antoi hänen huomata, että hän tahtoi mielellään itse puhua,
ja hän jatkoi yhä poikaan kääntyneenä:

-- Ja sitten on juuri Teillä kaikkien ovien avaimet, ja sitä paitsi Te
olitte kolmas, joka tiesitte lippaan sisältävän 5000 puntaa kullassa.

Kun salapoliisi yhä jatkoi näin varmaa todistelua, alkoi poika huomata,
että tosi oli kysymyksessä.

-- Pidättekö, herra Krag, kysyi hän hieman levottomasti, -- minua
todellakin epäiltynä tähän varkauteen?

Salapoliisi katsahti isään ja näki hänenkin jännitettynä odottavan
vastausta. Krag koetti saada äänensä niin välinpitämättömäksi kuin
mahdollista kohottaen olkapäitään.

-- Tjaa, poliisin täytyy aina epäillä ja ettekä Te voi tässä
tapauksessa itsekään kieltää, ettei minulla olisi tällaisiin
epäilyksiin syytä. Mutta istuutukaamme, tahtoisin kysyä Teiltä, herra
laivanvarustaja.

Kun kaikki olivat istuutuneet, kysyi Skogseln:

-- No, mitä siis haluatte kysyä?

-- Kuulkaahan, sanoi Krag, -- kysyin hetki sitten oliko lippaassa
muutakin kuin kultaa ja silloin mainitsitte Te jotain sellaista kuin
että sen amerikkalaisen liikkeen suhteen minun perii paha. Tuntui siltä
kuin Te olisitte kiihtynyt jostakin, voitteko ilmaista sen minulle.
Sillä saattaa ehkä olla merkityksensä.

-- Niin, joka tapauksessa ainakin minulle, vastasi laivanvarustaja, --
lippaassa oli nimittäin eräitä papereita, joiden kadottaminen saattaa
tuottaa minulle monin verroin suuremman vahingon kuin 5,000 punnan
varastaminen.

-- Mitä papereita ne olivat?

-- Ne olivat laivanrakentamissopimuksia. Olen varmasti ennemmin jo
maininnut Teille niistä. Kysymyksessä on kolme laivaa, jotka tulevat
pian valmiiksi. Koska laivojenrakentamissopimukset tehtiin ennen sotaa,
ovat ne nyt tavattoman arvokkaita ja amerikkalainen liike koettaa
käyttää kaikkia mahdollisuuksia hyväkseen vapautuakseen laivojen
lopullisesta toimittamisesta. He saattavat nimittäin nyt jokaisesta
laivasta saada monta kertaa enemmän kuin mitä minä olen sopimuksen
mukaan velvollinen heille maksamaan. Ja juuri välttääkseni kaikkia
ikävyyksiä lähetin edustajani Amerikkaan hyvissä ajoin suorittamaan
viimeisen maksuajan erät ja vastaanottamaan laivat. Ja kaikkein pahinta
asiassa on se, että minä olen myynyt jo kaksi laivoista ja nostanut
lyhennysmaksut.

-- Mutta uskotteko varkaalle olevan mahdollista myydä sopimuskirjoja?

-- En, kukaan muu kuin minä ei voi ottaa laivoja huostaansa.

-- Sellaisessa tapauksessa uskon voivani hankkia nämä sopimukset
takaisin, sanoi Krag, -- elleivät ne jo ole hävitetyt tai varas
poistunut maasta.

Laivanvarustaja ilostui huomattavasti tästä toivorikkaasta lupauksesta.

-- Kuinka se kävisi? kysyi hän.

-- Ilmoittamalla ja lupaamalla palkkion, sanoi Krag -- ja suhteitteni
avulla rikollisten piireihin.

-- Sepä hyvä, sanoi laivanvarustaja, -- 5,000 punnan tappion kestän,
mutta ellei sopimuskirjoja koskaan saada takaisin, voi sellainen
tuottaa liikkeelleni suuria vaikeuksia.

Samalla koputettiin oveen ja konttoripäällikkö tuli sisään mukanaan
paketti, jonka hän jätti Skogselnille, sanoen:

-- Tämä tuli nyt postissa, se oli osoitettu liikkeelle, jonka vuoksi
sen avasin. Mutta sen mukana ei seurannut mitään kirjettä, eikä
muutakaan ilmoitusta, josta selviäisi, kuka on lähettäjä.

Laivanvarustaja avasi paketin ja otti esille kimpun koneella
kirjoitettuja asiapapereita, joihin hän jäi suurin silmin tuijottamaan.

-- Täällä ovat nyt sopimuspaperit, sanoi hän, -- amerikkalaiset
sopimuskirjat ovat tosiaankin tulleet takaisin.




7. Mies, jolla oli kummallinen nimi.


Kun laivanvarustaja oli selvinnyt ensimmäisestä suuresta ihmetyksestä
saatuaan niin helposti tärkeät paperinsa takaisin, kysyi hän
salapoliisilta minkä johdosta varas oli mahtanut paperit palauttaa.

-- Kaikesta päättäen, sanoi Krag, -- on tässä kysymyksessä joku ns.
hienompi rikoksellinen. Tämän kolttosen on varmasti tehnyt joku
herrasvaras. Ja hän on huomannut asiapaperit itselleen täysin
arvottomiksi, mutta ymmärtänyt niitten suuren merkityksen Teille sekä
ollut täysin tyytyväinen 5,000 puntaan.

Kun oltiin hetkinen juteltu kaikenlaista paperien takaisin saamisesta,
pani laivanvarustaja asiakirjat kassaholviin sulkien samalla sen oven.
Salapoliisi halusi päästä kahden kesken vanhemman Skogselnin kanssa ja
ehdotti sen vuoksi, että mentäisiin jonnekin syömään aamiaista yhdessä,
poika saisi sen aikaa olla konttorissa.

Asbjörn Krag käveli äänettömänä ravintolaan. Hänestä tuntui yhä
varmemmalle se, että poika oli itse tehnyt murron tai että hän oli
muutoin sotkeutunut siihen. Sopimuspapereitten takaisin lähettäminen
viittasi myöskin sellaiseen. Mutta sittenkin oli hänen vaikea sitä
uskoa.

Istuuduttuaan ruokasalin nurkkaukseen ja tilattuaan ruokaa, kysyi
laivanvarustaja:

-- No, mitä uskotte varkaudesta? Uskotteko totta puhuen, että sen on
tehnyt poikani?

-- En tiedä oikein mitä uskoa, vastasi Krag, -- mutta monet seikat
saattavat epäilemään häntä syylliseksi. Sittenkään minä en luule häntä
varkaaksi, mutta minä olen kuitenkin aivan varma siitä, että hän on
kietoutunut johonkin epäilyttävään liikehommaan, jonka hän pelkää
tulevan paljastetuksi.

-- Luuletteko hänen pelkäävän sitä, että minä tulisin tietämään hänen
keinotteluasiansa?

-- Ehkä! Mutta minä uskon, että kysymyksessä on paljon pahempaa. Mutta
sanokaahan minulle, oliko poikanne viime yönä kotona?

-- Sitä en tiedä. Hän asuu nykyisin hotellissa. Hän aikoo juuri muuttaa
omaan huoneistoon.

-- Missä hotellissa?

-- Hotelli Skandinaviassa.

-- Silloin menemme sinne tiedustelemaan heti, kun olemme syöneet. Koska
arvaan Teidän olevan hyvin levottoman, tulen soittamaan Teille käyntini
tuloksista. Sillä, jos hän on ollut yöllä kotona, niin ei hän ainakaan
ole murtoa tehnyt. Minusta tuntuu joka tapauksessa siltä, kuin hän ei
olisi syyllinen ja minun vaistoni on harvoin minua pettänyt.

-- Toivon parasta. Rahat eivät niin paljoa merkitse. Jumalan kiitos,
että olen saanut sopimuspaperit takaisin.

Asbjörn Krag ei vieläkään käsittänyt mitä nuori mies oli kassaholviin
astuessaan tarkoittanut, päästäessään tuon vapauttavan huudahduksen
"jumalan kiitos".

Ainoa järkevä selitys siihen oli hänen mielestään se, että poika itse
oli varas, ja että hän oli pelännyt ja luullut jättäneensä jälkeensä
joitakin todisteita, jotka olisivat voineet osoittaa hänet syylliseksi
ja sitten, kun hän astui holviin huomasikin pelkonsa aiheettomaksi.
Kaikesta huolimatta oli Krag hyvin epävarma. Nuori mies oli tehnyt
häneen nyt kuten aikaisemminkin tavatessaan miellyttävän vaikutuksen,
eikä hän senkään vuoksi halunnut uskoa Oscar Skogselnia varkaaksi.

Heti aamiaisen jälkeen meni Asbjörn Krag hotelli Skandinaviaan. Hän
tapasi vanhan eteisvartijan ja keskusteli hänen kanssaan kauan aikaa
laivanvarustajan pojasta. Eteisvartija ei voinut kuitenkaan muuta sanoa
kuin että nuori Skogseln ei ollut ollut koko yönä kotona, vaan tullut
vasta kello 8 aikaan aamulla. Silloin oli hän mennyt suoraan
huoneeseensa. Eteisvartija oli sen lisäksi huomannut hänen menevän ulos
yhdeksän aikaan ja oli hänellä silloin päällään toinen puku kuin kotiin
tullessaan.

Nämä tiedot, jotka yhä vain lisäsivät epäluuloja nuorta miestä kohtaan,
eivät suinkaan saaneet Kragia iloiseksi. Hän kiitti kuitenkin
eteisvartijaa saamistaan tiedonannoista ja lähti portille päin.

Aikoessaan juuri astua kadulle, pysähdytti hänet kuitenkin nuorempi
vahtimestari, joka jonkun verran epävarmana ja häveten sanoi:

-- Anteeksi, hyvä herra, mutta, mutta minä kuulin osan keskustelustanne
eteisvartijan kanssa ja Te puhuitte jotakin herra Skogselnista, joka
asuu tässä hotellissa, eikö niin?

Asbjörn Krag nyökkäsi.

-- Aivan oikein, sanoi hän. -- Tiedättekö jotakin kertoa hänestä?

-- Kyllä, vaikka en tiedäkään olevan sillä mitään merkitystä, mutta
minä näin herra Skogselnin astuvan eteläiseen kaukojunaan, joka lähtee
11.30 illalla.

-- Oletteko varma, että se oli hän?

-- Aivan varma. Ja kuullessani Teidän kysyvän häntä, niin, ajattelin
voivani Teille ehkä sen sanoa. Ehkä sillä ei ole mitään merkitystä,
mutta tahdoin joka tapauksessa kertoa, mitä tiesin.

Salapoliisi hymyili ystävällisesti.

-- Monet kiitokset, sanoi hän.

Tultuaan hotellista soitti Asbjörn Krag ensi työkseen
laivanvarustajalle, kertoakseen hänelle, mitä oli saanut tietää.

Vanhan miehen äänestä saattoi helposti huomata, miten iloiseksi hän oli
tullut Asbjörn Kragin ilmoituksesta. Salapoliisista tuntui aivan kuin
hän näkisi, miten laivanvarustajan kasvot loistivat ilosta.

Asbjörn Krag kulki ajatuksiinsa vaipuneena pitkin katuja. Hän oli nyt
aivan varma siitä, ettei poika itse ollut murtoa tehnyt, mutta
todistamatta oli, tiesikö poika mitään varkaista ja oliko hän heitä
auttanut. Nuoren Skogselnin täytyi asiassa olla mukana, sillä varas oli
käyttänyt oikeita avaimia ja tuntenut huoneiston. Krag päätti nopeasti
ottaa hänestä lähemmin selvää.

Krag alkoi kävellä nopeammin. Kello oli puoli 12, ja hän päätti
matkustaa Mossiin koettaakseen saada lähemmän selvyyden miehestä, joka
oli sähkösanomat saanut ja pojan yöllisestä käynnistä siellä. Mutta
ensiksi hänen täytyi sittenkin saada enemmän tietoja kreivistä.

Kymmenen minuutin kuluttua tiesi hän Nelsonin olevan huoneessaan
kirjeitä kirjoittamassa. Hän oli ollut kotona koko päivän ja syönyt
aamiaista ruokasalissa. Hän oli ollut aivan yksin eikä kukaan ollut
käynyt hänen luonaan. Krag kysyi, oliko amerikkalainen käynyt yöllä
ulkona, mutta eteisvartija ei tietänyt siihen varmasti vastata. Kukaan
muukaan hotellin henkilökunnasta ei voinut antaa lähempiä selityksiä
asiassa ja se eteisvartija, joka oli ollut yövuorossa ei sattunut
olemaan nyt hotellissa.

Asbjörn Krag tapasi erään hyvän ystävänsä etsivästä osastosta, joka
otti pitääkseen silmällä kreiviä hänen ollessaan matkoilla.
Selvitettyään hänelle tapahtumain kulun, otti hän auton ja ajoi
asemalle, hypäten viime tingassa etelään menevän junan toisen luokan
osastoon.

Kaksi tuntia myöhemmin poistui hän junasta Mossin asemalla ja meni
Arnesenin hotelliin.

Vanhan talon matoilla peitetyssä käytävässä kohtasi hän palvelustytön,
pysähdytti hänet ja kysyi:

-- Onko herra Goete kotona?

Nuori tyttö purskahti raikuvaan nauruun:

-- Ylipäällikkö Petronius Vergilius Horatius Terentius Goete Etiopiasta
on lähtenyt.

-- Hitto vie, huudahti Krag, -- olipa siinä mahtava määrä klassillisia
nimiä.



8. Huone n:o 6.


-- Mitä te sillä tarkoitatte, että tuo herra, jolla on niin monta
ihmeellistä nimeä, ei ole täällä?

-- Hän on poissa. Hän on matkustanut eikä kukaan tiedä, mihin.

Tytön iloisuus hävisi, kun Asbjörn Krag ilmoitti olevansa poliisi ja
tulleensa ottamaan selvää tuosta miehestä, jolla oli niin ihmeellinen
nimi.

Asbjörn Krag kysyi, kuinka kauan mies oli asunut hotellissa.

-- Täsmälleen viikon, vastasi tyttö. -- Hän tuli viime viikolla
keskiviikkona. Minä otin sitä paitsi hänet vastaan ja kun pyysin häntä
kirjoittamaan nimensä matkustajakirjaan kysyi hän, oliko se niin
välttämätöntä. Hän asuisi täällä vain viikon. Selitin hänelle, että
niin täytyi. Piti kirjoittaa koko nimi, ammatti ja paikka jne. Niin,
hän hymyili ja kirjoitti: Petronius Vergilius Horatius Terentius Goete
-- ylipäällikkö, kotipaikka ja viimeinen olopaikka Etiopia Skytia.

Tyttöä alkoi uudelleen naurattaa, eikä Asbjörn Kragkaan voinut
tuollaisille nimille olla nauramatta. Mies mahtoi olla aika
koiranleuka.

Salapoliisi pyysi saada nähdä huoneen, missä vieras oli asunut.
Palvelustyttö vei häntä ylös portaita läpi mutkikkaan käytävän
huoneeseen n:o 6. Tultuaan huoneeseen lähetti hän tytön hakemaan
matkustajakirjaa. Krag oli utelias näkemään miehen käsialan. Hän oli
hyvin huvitettu käsialatutkimuksesta ja oli täysin perillä sen
merkityksestä. Sellaiset taidot olivat auttaneet häntä monesti
vaikeista pulmista selviämään.

Tytön poissaollessa tutki Krag huoneen hyvin tarkoin. Hän tarkasti
pöydällä olevan imupaperin, paperikorin ja uunin löytämättä
pienintäkään paperipalasta, jolla olisi ollut mitään merkitystä.
Imupaperi oli aivan käyttämätön. Näytti siltä kuin mies ei olisi
käyttänyt laisinkaan mustetta ja kynää, sillä kun Krag yritti aukaista
mustepulloa, oli tulppa kuivunut lujasti kiinni ja vaikeasti
avattavissa. Paperikorissa ei ollut muuta kuin rikkirevitty
sähkösanoma, jonka salapoliisi oli ollut edellisenä päivänä
tilaisuudessa lukemaan. Huoneessa ei löytynyt kerrassaan mitään, joka
olisi jollakin tavalla auttanut häntä eteenpäin tutkimuksissaan päästä
toteamaan, kuka tuo mies ihmeellisine nimineen todellisuudessa oli.

Kun tyttö tuli matkustajakirjoineen, kysyi hän:

-- Mitä herra Goete teki täällä ollessaan?

-- Oh, hän söi, makasi ja luki saksalaisia kirjoja ja tupakoi.

-- Eikö hän kirjoittanut mitään kirjeitä tai muuta sellaista?

-- Ei, hän ei koskenut musteeseen eikä kynään. Yhden ainoan
sähkösanoman hän kirjoitti ja senkin lyijykynällä käskien minun
lähettämään sen.

-- Muistatteko ehkä kenelle se oli osoitettu ja mitä siinä seisoi?

-- Muistan ainoastaan sen olleen osoitetun jollekin henkilölle, joka
asui hotelli Skandinaviassa ja siinä seisoi: Mitenkä menee tai jotain
sinnepäin.

Salapoliisi luuli varmasti käsittävänsä, mikä tarkoitus tällä kaikella
oli ollut. Siinä ei voinut olla kysymyksessä mikään rikos, sillä
molemmatkin sekä tämä mies että nuori Skogseln olisivat siinä suhteessa
olleet aivan liian vaarattomia. Jos heidän salaperäisen esiintymisensä
takana olisi ollut jotain laitonta ja rikoksellista, olisivat he
varmasti itse toimittaneet sähkösanomansa lähetetyiksi, eikä n:o 6:n
vieras olisi rohjennut kirjoittaa matkustajakirjaan hullutellessaan
näin huomiota herättävää nimeä.

Krag avasi kirjan ja selaili sitä, kunnes löysi sen sivun, mille vieras
oli kirjoittanut nimensä. Se oli kirjoitettu kolmelle riville
lyijykynällä.

Tutkiessaan käsialaa tuli Krag seuraavaan tulokseen: kynän käyttäjän
täytyi olla noin 30 vuotias, itsetietoinen ja rohkealuonteinen mies ja
kaikesta päättäen liikemies, joka oli kirjoittanut hyvin paljon.
Salapoliisin huomio kiintyi erikoisesti siihen, että kaikki sanat
olivat nopeasti kirjoitetut, eikä mihinkään kirjaimeen oltu kiinnitetty
huomiota. Krag oli samalla kertaa täysin selvillä asiasta. Hän tiesi,
kuka tuo mies oli, jolla oli niin kummallinen nimi, eikä hänellä tämän
jälkeen ollut hotellissa muuta tehtävää.

Hän sai vielä tietää palvelustytöltä, että miehen luona oli käynyt
edellisenä iltana eräs ystävä, joka oli tullut viimeisellä junalla, ja
että molemmat olivat lähteneet aikaiseen seuraavana aamuna keritäkseen
hyvissä ajoin ensimmäiseen junaan.

Krag lähti ja oli 3 tuntia myöhemmin takaisin kaupungissa. Kello oli
vähän yli 6 ja hän lähti heti etsimään Oscar Skogselnia.

Nuori mies ei ollut hotellissa eikä hänen isällään ollut
aavistustakaan, missä hän oli. Kragilla ei ollut aikaa vastata vanhan
miehen erilaisiin kysymyksiin, vaan hän ryhtyi heti soittamaan eri
ravintoloihin ympäri kaupunkia. Häntä ei tavattu kuitenkaan mistään.
Hän oli juuri poistunut Teatterikahvilasta.

Hän soitti Grand Hotellin eteisessä olevasta puhelinkopista. Hänen
astuessaan ulos sieltä, tuli laivanvarustajan poika sisään:

Krag astui heti hänen luokseen ja sanoi:

-- Tahtoisin hyvin mielelläni kysyä Teiltä parista asiasta, onko Teillä
aikaa?

Nuori mies katsahti häneen vähän hämmentyneenä.

-- Kyllä, olkaa hyvä. Menkäämme kahvilaan.

Riisuessaan päällystakkiaan eteisessä, sanoi Krag:

-- Laiva ei mene siis Amerikkaan Bergenistä ennen kuin huomenna?

-- Miksi ei?

-- Niin, minun mielestäni isänne valtuutettu herra Georg Smith eli
Petronius Vergilius jne. sopisi siirtää matkansa illaksi, jotta minä
olisin ollut tilaisuudessa saada häntä tavata!




9. I.A.B. Yhtiön osakkeet.


Nuori herra Skogseln hölmistyi täydellisesti. Hän jäykistyi riisuessaan
päällystakkiaan ja tuijotti katkeamatta Kragia hämmästynein katsein.
Kului melkein minuutti ennenkuin hän sai takin päältään ja ojensi sen
vahtimestarille. Hän mutisi hämmentyneenä:

-- Anteeksi, herra Krag, luulen, etten oikein ymmärtänyt, mitä
tarkoititte!

-- Ei tarvinnutkaan! vastasi Krag, ja kulki edellä kahvilaan. Krag
kääntyi Skogselnin puoleen ja kysyi vakavana:

-- Oliko Georg Smithillä nuo 250,000 mukanaan, kun hän yhdessä teidän
kanssanne matkusti Mossesta?

-- Ennen kuin vastaan kysymyksiinne, tahdon tietää minkä tähden te
minua vakoilette.

-- Isänne luona tapahtuneen varkauden tähden.

-- Sen kyllä arvasinkin. Tunsin olevani epäilyksen alainen.

-- Niin, monet seikat viittasivat siihen, että Te olisitte varas. Sen
vuoksi otin selville, missä Te asutte. Eräs hotellin vahtimestareista
oli nähnyt Teidän nousevan junaan, joka meni Mosseen, eilen illalla.
Matkustin sinne ja sain tietää, että mies, jolla oli niin omituinen
nimi, oli asunut Arnesenin hotellissa viikon ajan ja siitähän oli myös
kulunut viikon päivät, kun isänne valtuutettu Georg Smith ilmoituksen
mukaan matkusti Amerikkaan mukanaan 250,000 mk.

Nuori laivanvarustajan poika hymyili vastatessaan:

-- Kyllä tosiaankin, hupainen nimi. Mutta palatkaamme kysymykseenne,
Georg Smithillä oli koko summa mukanaan, kun hän matkusti tänä aamuna.

Salapoliisi tarkasteli nuoren miehen kasvoja suurimmalla
kiintymyksellä, äkkiä kysyi hän:

-- Mitä suhteita Teillä on Nelsonin kanssa?

Laivanvarustajan poika ei näyttänyt erikoisesti hämmästyvän Kragin
kysymyksestä. Päättäen hänen ilmeestään ei Nelsonin mainitseminen
näyttänyt häntä paljon liikuttaneen, ja hän vastasi hyvin
välinpitämättömästi:

-- Ah, amerikkalainen! Hän on vaan muuan ystävä, jonka tapasin kerran
meren toisella puolella. Hän oli hotelli Astorian oppaiden ja tulkkien
päällikkö.

Asbjörn Krag oli nyt täysin selvillä siitä, ettei nuori mies tietänyt
mitään kreivin rikollisista toimista. Muutoin olisi hän sen huomannut
miehen kasvoista. Mitkään ajatukset ja tunteet eivät voineet välttää
vanhan salapoliisin terävää katsetta. Kun Krag ei sanonut mitään,
jatkoi laivanvarustajan poika:

-- Muutoin täytyy minun kiittää häntä loistavasta kaupasta, jonka olen
tehnyt isäni rahoilla!

Krag tuli huvitetuksi.

-- Kuinka sitten? kysyi hän.

-- Niin, hän kehotti minua lainaamaan nuo 250,000 markkaa ja ostamaan
I.A.B.-yhtiön osakkeita.

-- Kuinka kauan siitä on? kysyi hän.

-- Tiistaina, 8 päivää sitten. Ostin osakkeet keskiviikkona.

Nyt alkoi vähitellen juoni selvitä. Pian ymmärsi Krag koko asian. Hän
oli itse ollut huvitettu I.A.B:n liikeasioista, ja hän muisti
keskustelleensa viime keskiviikkona johtajan kanssa, joka oli hänen
ystävänsä, ja tämä oli uskonut hänelle, että yhtiö seuraavana päivänä
aikoi julkaista tiedonannon, että erästä sen laivoista "Fridaa", joka
ei ollut vakuutettu, täytyi pitää kadonneena miehistöineen päivineen,
koska siitä ei ollut kuulunut mitään kolmeen viikkoon. Se oli tuottanut
1/4 miljoonan vahingon. Mutta sitten olikin 'Frida'
keskiviikko-iltankeskiviikko-iltana tullut Bergeniin. Laivan kone oli
vioittunut sekä langaton lennätin joutunut epäkuntoon. Frida oli
ajelehtinut pitkin Atlantia 6 päivää, kunnes vihdoinkin onnistuttiin
korjaamaan kone, ja laiva pääsi omin voimin Bergeniin.

Krag oli varma siitä, että kreivi tiesi siitä, että laivaa pidettiin
kadonneena. Hän tiesi varmasti osakkeiden laskevan huimaavasti ja
kehotti laivanvarustajan poikaa ostamaan osakkeita 135 kurssiin.
Päästäkseen lopulliseen varmuuteen, kysyi hän:

-- Oletteko aivan varma siitä, että se oli Nelson, ettekä Te, joka
keksi ostaa juuri I.A.B:n osakkeita?

-- Kyllä, ehdottomasti. Tuo yhtiö ei ollut tullut minun mieleenikään.
Olin aikonut ostaa muita papereita, mutta Nelson vakuuttamalla
vakuutti, että I.A.B:n olivat ehdottomasti parhaimmat, ja niin hän sai
minut sijoittamaan kaikki rahani siihen yhtiöön. Ja hän oli oikeassa,
sillä kun minä ne möin, niin ne olivat silloin jo 160, siis samassa
kuin 2 viikkoa sitten. Ja nyt ne ovat 173.

-- Eikö Teillä ollut aavistustakaan huhuista, jotka vaikuttivat sen,
että osakkeet laskivat 160:stä 135 markkaan?

-- Ei.

Asbjörn Krag nyökkäsi. Tämä oli riittävä todistus siitä, että
amerikkalainen oli laskenut käyvän niin, että nuori mies häviäisi
isänsä rahat. Nyt oli saatava vain selvää siitä, miksi kreivi olisi
niin halunnut ja mistä johtui, että hän niin suuresti oli huvitettu
nuoren ystävänsä liikeasioista. Salapoliisi istui ja mietti.

Ensiksi oli kreivi neuvonut Oscar Skogselnia lainaamaan ne rahat, jotka
piti lähetettämän Amerikkaan. Toisekseen oli hän tehnyt kaikkensa,
jotta ystävänsä menettäisi nämä rahat keinottelussa. Näin myöhästyi
tärkeä lähetys Amerikkaan ja hän uskoi tietysti, etteivät rahat pojan
häviön kautta matkalle koskaan joutuisikaan.

Krag tuli siis siihen tulokseen, että kreivi oli tehnyt kaikkensa,
jotta amerikkalaisen laivaveistämön sopimuksessa olevat määräykset
jäisivät täyttämättä. Salapoliisi muisti laivanvarustajan arvelleen
amerikkalaisen liikkeen varmasti käyttävän pienimpiäkin syitä hyväkseen
vapautuakseen täyttämästä tilausta. Krag tuli myös siihen päätökseen,
että sama amerikkalainen laivanveistämö oli palkannut kreivin
saattamaan mikäli mahdollista vaikeuksia laivanvarustajalle.

Päästyään mietteissään tähän saakka, johtui salapoliisin mieleen
varkaus, ja hän huudahti nuoren miehen kummastukseksi:

-- Piru vieköön! Sopimukset! Olinpa tyhmä, kun en tuota ennemmin tullut
ajatelleeksi.




10. Automatka.


Asbjörn Krag nyökkäsi ja mutisi itsekseen:

-- Tietysti sopimuskirjat.

-- Mitä sopimuskirjoja Te tarkoitatte, herra Krag?

Salapoliisi ei vastannut mitään. Hän nousi äkkiä ja kiiruhti eteiseen
puhelinkoppia kohden. Samassa pysähdytti hänet ystävänsä etsivästä
osastosta, joka ilmoitti hänelle joutuneensa 10 minuuttia sitten pois
kreivin jäljiltä. Kreivi oli tullut hotellista laukkuineen ja ottanut
auton ja ajanut Drammentielle päin. Autosta, jonka salapoliisi sai
käsiinsä, meni kumi rikki, joten hänen oli mahdottomuus seurata
perässä.

Asbjörn Krag kiitti ja meni puhelinkoppiin.

Hänen ystävänsä poistu, sillä hän tiesi, ettei Kragilla ollut aikaa
pitempiin keskusteluihin.

Salapoliisi soitti ja tapasi laivanvarustajan kotona. Pitemmittä
puheitta sanoi hän:

-- Tämä on Asbjörn Krag, ajakaa autolla heti konttoriinne.

-- Mitä, mitä nyt?

-- Ajakaa heti. Ilmoitan sitten lähemmin, mutta ottakaa kaikki avaimet
mukaanne!

Salapoliisi palasi takaisin kahvilaan, antoi vahtimestarille setelin,
viittasi nuorelle miehelle ja meni eteiseen.

Kello oli silloin puoli 8.

Viisi minuuttia myöhemmin tapasivat nämä kolme herrasmiestä
laivanvarustajan konttorissa. Laivanvarustajan suuri loistoauto seisoi
puhkien kadulla.

Kun he tulivat konttoriin, pyysi salapoliisi saada nähdä sopimuskirjoja
ja molempien herrojen ihmetellen katsellessa toisiaan ja salapoliisia,
luki Krag koneella kirjoitettuja asiapapereita.

Päästyään kahdeksanteen pykälään ja luettuaan sen kahteen kertaan,
antoi hän paperit hymyillen laivanvarustajalle ja sanoi:

-- Aivan kuten arvasin.

Vanha mies, käsittämättä mitään, katsoi Kragia.

-- Kuinka? Mitä se merkitsee? kysyi hän.

Vastaamatta kysyi Krag:

-- Oletteko varma siitä, että nämä ovat alkuperäiset sopimuspaperit?

Laivanvarustaja katseli hetken Kragia, aivan kuin hän olisi epäillyt
kuulleensa väärin ja tarkasteli sen jälkeen papereita, ruveten taas
uudelleen katsomaan salapoliisia.

-- Kyllä, sikäli kuin minä voin nähdä, nämä ovat oikeat paperit ja
miksipä ne eivät oikeat olisi?

-- Pyydän lukemaan uudelleen kahdeksannen pykälän ja sen jälkeen
vastaamaan kysymykseeni, sanoi Krag. -- Saattaa käydä niin, että
muutatte ajatustanne.

Laivanvarustaja alkoi lukea pykäliä. Hänen kasvonsa osoittivat
edelleenkin samaa ihmetystä, osaksi kiukkuakin, aivan kuin hän olisi
kaikkea tätä pitänyt tarkoituksettomana. Äkkiä muuttuivat hänen
kasvonsa. Hän katsoi hetken salapoliisiin ja alkoi uudelleen lukea.
Vihdoin lausui hän epävarmalla äänellä:

-- En ymmärrä tätä. Tässä on eräs kohta, jota totisesti ei ole ennen
näissä ollut. Miten tämä on ymmärrettävissä? Hän katseli uudelleen
paperia ja luki puoliääneen: VIII pykälä: Kuitenkin pidättää American
Shipcompany itselleen oikeuden kuolettaa sopimuksen, jos
laivanrakentamiskustannukset kohoavat kolmella neljäsosalla
kauppasummasta sillä ajalla, joka on kulunut sopimuksen
allekirjoittamisajasta työnsuorittamispäivään.

Vallitsi hetkisen äänettömyys laivanvarustajan lauottua lukemasta.
Laivanvarustaja näytti punnitsevan tilannetta ja päästyään sanojen
tarkoituksesta selville, suuttui hän silmittömästi:

-- Kuka peijakas on vaihtanut oikeat sopimuskirjat? Nämä eivät totta
totisesti ole samat, jotka minä otin vastaan vuosi sitten ja
allekirjoitin.

-- Ei, vastasi Krag, -- varmasti ei. Ja varas juuri on jättänyt
väärennetyt paperit pitäessään itse alkuperäiset.

-- Mutta silloin täytyy tässä pelissä olla amerikkalaisen liikkeen
mukana, sillä kellään muulla ei niistä ole hyötyä.

-- Niin minäkin luulen, sanoi salapoliisi, -- ja minä tiedän sitä
paitsi, kuka tämän on tehnyt.

-- Kuka? Missä hän on? Voinko minä saada hänet käsiini?

Asbjörn Krag katsoi kelloaan.

-- Varas istuu parhaillaan Bergeniin menevässä pikajunassa, jatkaakseen
huomenna matkaansa Amerikkaan.

Laivanvarustaja oli kiihtynyt.

-- Oletteko varma siitä? Onko mitään mahdollisuutta saada hänet
vangituksi? Voitteko hankkia takaisin alkuperäiset sopimuspaperit?

Salapoliisi oli kyllä varma sanoistaan, mutta saadakseen todisteen
niille, meni hän puhelimeen ja soitti Grand Hotelliin.

-- Saanko puhutella eteisvartijaa... Onko eteisvartija? Tiedättekö
minne herra Nelson matkusti...? Ette... Milloin hän lähti...? kello
7... Hyvä on. Hyvästi.

Krag kääntyi laivanvarustajan puoleen:

-- Nyt olen aivan varma asiasta ja minulla on hyvät toiveet siitä, että
kaikki tulee käymään hyvin... Kuinka nopeasti voi autollanne päästä?

Laivanvarustaja arvasi heti, mikä salapoliisin tarkoitus oli.

-- Niin, luulen että saatte asian kuntoon. Autolla pääsee aina
yksitoistakin peninkulmaa tunnissa. Antakaa pyöriä vaan.

-- Odottakaahan, sanoi Krag ja meni puhelimeen uudelleen. Hän pyysi
sähkösanomakonttoriin ja lähetti pikasähkösanoman H:n aseman
asemapäällikölle, pyytäen häntä pidättämään Bergeniin menevää pikajunaa
asemalla, kunnes hän kerkiäisi perille.

Hetkisen myöhemmin kiiti auto pitkin katuja sellaisella vauhdilla, joka
oli paljon yli luvallisen nopeuden. Asbjörn Krag ohjasi itse. Hän tunsi
pian auton ominaisuudet, hän oli etevä ohjaaja. Hän ajoi läpi
ihmisvilinän ja vaunujen, huimaavaa vauhtia, mutta varmasti. Hänellä ei
ollut aikaa laskea, kuinka moni poliisi kirjoitti muistiin auton
numeron. Kun he pääsivät maantielle, pani hän koneen vielä vimmatumpaan
vauhtiin ja vaunu kiiti eteenpäin sellaisella nopeudella, että maantie
savusi vain pelkkänä pölypilvenä. Merkkitorvi parkui yhtämittaa. Vauhti
kasvoi. Ihmiset ja eläimet töllistelivät pelästyneinä raivoavaa
kummitusta, joka yhtäkkiä sukeltautui esiin, heitti huimaavan kirkkaan
valojuovan heidän silmiinsä ja hävisi jälleen jättämättä muuta
jälkeensä kuin mahtavan pölypilven. Matka lyheni nopeasti. Autossa
olijat saivat tuskin hengitettyä, kun ilma painoi niin voimakkaasti
vastaan. He suojelivat kasvojaan käsillään ja nenäliinalla. Vain vanha
salapoliisi istui liikkumattomana ja huolettomana ohjauslaitteen
takana. Hänen huulensa olivat lujasti kiinni. Hänen varmuutensa ei
kertaakaan pettänyt. Aivan kuin hän olisi vaistomaisesti aavistanut,
missä tulee mutka ja käännös. Hän sivuutti kaikki vaaralliset paikat
huimaavalla vauhdilla, vaikka monesti ei vaunun pyörästä ollut
montaakaan sormenleveyttä äkkinäisen jyrkänteen reunaan tai muuhun
vaaralliseen paikkaan tien varrella. He tulivat oikeaan aikaan perille.

Pikajuna oli seisonut asemalla ainoastaan kaksi minuuttia yli
tavallisen lähtöajan, kun auto pysähtyi äkkiä ja Krag hyppäsi erääseen
ensimmäisen luokan vaunuun.

Se keskustelu, mikä oli parin aseman välimatkan Kragilla ja kreivillä,
oli kyllin riittävä saamaan Oslon kreivin luovuttamaan varastetut
sopimuspaperit. Vastapalkkioksi sai hän luvan vapaasti poistua maasta.
Mitä itse varkaustapahtumaan tulee, selvisi Kragille, että kreivi oli
eräänä iltana ollut ystävänsä kanssa laivanvarustajan konttorissa ja
siten perehtynyt huoneistoon. Iltaa ennen murtoa oli hän saanut
ystävänsä unohtamaan avaimet huoneeseen n:o 310. Kun hän oli käyttänyt
avaimia hyväkseen varastamiseen, oli hän vuokrannut huoneen
Skandinaviassa ja siten saanut avaimet sopivasti jätettyä takaisin
ystävänsä huoneeseen. Murron oli hän tehnyt kahden aikaan yöllä. Kaiken
lisäksi sai salapoliisi takaisin myöskin varastetut 5,000 puntaa.

Asbjörn Krag olisi tietysti mielellään vanginnut valekreivin, mutta hän
ei halunnut joutua tekemisiin mahtavan amerikkalaisen miljoonaliikkeen
kanssa, sillä rettelöimiset olisivat saattaneet helposti johtaa ikäviin
tuloksiin.

_Loppu_