Produced by Tapio Riikonen








MURATTlKÖYNNÖS

Runoja


Kirj.

L. ONERVA





Helsingissä,
Kustannusosakeyhtiö Ahjo,
1918.




SISÄLLYS:

Melankolia.

Murattiköynnös.

 Muratti.
 Ilta.
 Yössä valvon.
 Muistojuhla.
 Syyshuokaus.
 Columbarium.
 Styx'iltä palannut.
 Autio polku.
 Tuhlari.
 Virvaliekit.
 Harmaa Kuolema.
 Reseedat tuoksuu.
 Epilogi.
 Hän kolkuttaa.
 Tähti-yö.
 Maljakko.

Utuneiet.

 Varjoleikkiä.
 Metsälammella.
 Kadonnut joulu.
 Talvinen taival.
 Metsäkohtaus.
 Lemmen onni.
 Toukokuun yö.
 Venheessä.
 Sävel-aallot.
 Kevätodotusta.
 Suoyrtit.
 Hätähuuto.
 Lumoissa.
 Muuttolinnut.
 Syksy.
 Sanajalka.
 Päivänlasku.

Vasamat.

 Tulipiirto.
 Vapauden aamuna.
 Pääsiäis-yö.
 Tottako on?
 Tähtitulet.
 Isänmaalle.
 Korkein hetki.
 Vartiolaulu.
 Maan nousu.
 Lemminkäisen äiti.
 Suomen lippu.
 Z. Topelius.
 Työn veljien virsi.
 Robert Kajanuksen täyttäessä 60 vuotta.
 Eino Leinolle 6.VII.1918.
 Viipurin laulu.
 Juhannustunnelma 1918.

Haavekellot.

 Don Quijote.
 Huokaus.
 I.N.R.I.
 Aamun siinto.
 Kehtolaulu.
 Lemmen muisto.
 Ad astra!
 Kaiho.
 Juhla-ilta.
 Helmikuu.
 Varhaiskevät.
 Luonnon ikävä.
 Lux.
 Suviyön sävel.
 Ihminen.
 Salainen sytö.
 Faustin loppusanat.
 Kajastus.
 Serenitas.




MELANKOLIA.


    Aamuinen sade hiljaa pisaroi;
    kuin haavekellot paatehen se soi.
    huuhdellen pois kuin aika armoton.
    tään laulun kalvahan,
    min hiekkaan kirjoitan,
    näin vihkein unholle, mi unhon on.

    Niin haihdun itsekin kuin laulu tää;
    vain haavekellot haudalleni jää,
    elämän murhe ylle öisen veen.
    Mut lapset tumman maan
    tuon murheen saatuaan
    mun lauluani laulaa edelleen.




MURATTIKOYNNOS.



MURATTI


    Sa murheen muratti, sa tumma yrtti,
    mun tumman luona on sun hyvä olla.
    Niin peität pehmein sormin sydän-raukkaa
    kuin hautaa yksinäistä kalmistolla.
    Ma kätken joka kuiskees hiljaisen,
    ma joka lehteäsi hyväilen.

    Sa kyynelköynnös, kimaltava risti,
    sa toivoin turhain odelmainen musta,
    niin luen hartahana helminauhaas
    kuin sielu katoolinen rukousta,
    ja kiitän eestä joka kyynelen,
    sa suuri kasvattaja sydämen!

    Sun lasken, sydämeni kallein kukka,
    kuin rukouksen, tervehdyksen lauhan
    kummulle elon taistoon murtuneiden,
    kuin muiston, siunauksen seppelnauhan,
    kuin lohdun laulun yöhön kärsiväin,
    poloisten ihmisyyteen rientäjäin!



ILTA.


    Jo muistot taivaltani varjostaa,
    käyn taaksepäin;
    on muistot sielun suuri kotimaa,
    jost' orvoks jäin.
    Näin illan kalve syömmeen lankeaa,
    oi ystäväin!

    Yö ylleni kuin huntu leviää,
    yö ikuinen.
    Viel' elon kukkarannat häämöittää
    ääriltä sen,
    käs' armas huiskuttaa... Hyvästi jää,
    oi armainen!



YÖSSÄ VALVON.


    Yössä valvon. Aistin salatuinta,
    katson kohtaloni synkkään syteen,
    korva kooten hiljaisuuden pauhun,
    silmä auki suureen pimeyteen.

    Yössä valvon. Niinkuin vartoin jotain,
    jot' ei koskaan kuulu tulevaksi.
    Sydän hiiltyy, teot uljaat uupuu
    yksinäisen sielun unelmaksi.

    Yössä valvon. Äänettyyden mailta,
    tummuudesta tiuvut korvaan helää.
    Kuolon kulkuset noin kutsuu rauhaan
    vainajaa, mi kummitellen elää.



MUISTOJUHLA.


    On pyhät mulle puistot vieraan maan,
    jääsinerväiset lammet kuurassaan,
    unessa talven. Kaikki muistan ne,
    nuo mykät todistajat lempemme
    ja tuskamme. Jäi sinne rakkautemme,
    mut tuska ijäks kietoi sydämemme.

    Se siellä elää, siellä riuduttaa,
    mut raskahimman, konsa marrasmaa
    saa talvimielen, puistot saartaa hyy,
    jääriitteheksi lammet sinertyy.
    On raskas muistojuhla mulla silloin:
    kuollutta rakkauttain itken illoin.



SYYSHUOKAUS.


    Soi -- soi --
    syksyinen sade,
    pisare pieni,
    muuten on kuluton tieni;
    ei minun sieluni enää
    laulaa voi.

    Näy -- näy --
    punainen puola
    armaani tiellä,
    hohtele kirkkaalla miellä;
    pois jo mun poskeni hohto
    himmentäy.

    Jää -- jää --
    ystävän ylle
    iltainen rusko,
    loista kuin rintani usko
    kaunein, jonka ei äärtä
    silmäni nää!

    Luo -- luo --
    kanervakangas
    kalveesi mulle,
    vaipaksi unhoitetulle;
    helmaasi lapsesi raukeen
    nukkua suo!



COLUMBARIUM.


    Sadat vainajat uinuvat noin
    tomu-untaan unhossa uurnain.
    Kuva mantelisilmä, ah, miks
    mua viivytät, maanitat luo?
    Sa keskenkö katkesit pois
    tuliriemusta kuohuvain kuumain?
    Tuhatvuotinen unhotuskaan
    ei lohtua, viihtyä suo?

    Tai kadutko kuumia öitäs,
    sa karkelon kaunehin impi?
    Suus haastaa, sa kuiskutat noin
    punahuulosin kelmennein:
    -- Elon leikkihin seppelepäin
    ah, öisin nyt alttihimpi:
    Suren unta ma elämän yön,
    sitä en, mitä kelmeä tein.

    Ma ehtinyt aueta en,
    sydän mulle ei sykkinyt mikään,
    tuhat vuotta jo kuollut oon,
    ja elänyt konsana en.
    Siks uurnani tyhjyys tää
    yhä hehkuvi ijästä ikään.
    Käy luo, hymy myöhäinen
    suo varjolle kauneuden!



STYXILTÄ PALANNUT.


    I.

    Aattelen, mietin
    menneitä aikoja,
    jotka ma taistelon hurmassa vietin.

    Tuska ja riemu
    nuoruuden taikoja,
    loihtuja sainion sammuneen!
    Armoton autius,
    tyhjyyden tuijotus
    kytkevi mielen
    muinaisen muistelon hiillokseen.

    Oi elämääni!
    Kärsimyshetkein
    liekkinen kehrä ympäri pääni,
    marttyyrikirkkaus aurinkoretkein
    yllä mun haahteni joella Styx'in,
    noin minä halasin
    suurena, yksin,
    salaisen sankariratani päättää!

    Äyräältä palasin
    sisäisin vammoin,
    jäsenin rammoin,
    harteilla taakka
    ikävään, hämärään,
    pirttiin pimeään.

    Näin saan riutua
    ääneti, salassa,
    yö sydänalassa
    kuolohon saakka.


    II.

    Niin vielä leikin, laulan elämästä
    kuin tuhat kertaa muinoinkin ma tein,
    mut varjo vain oon elon mailla näillä:
    siit' irti ammoin on jo sydämein.

    Tuoll' alla akkunani keltakrassit
    kuin kulta aaltoo, säleen alta soi
    kuin tuttu sydänhelke. -- Kaiku menneen!
    Noin nauraa, itkeä en enää voi!



AUTIO POLKU.


    On syksy tullut ja synkät yöt,
    on ehtynyt purojen juoksu,
    ja parmailla ruskean, raukean maan
    on kuolleiden kukkien tuoksu.

    Myös sieluni pohjalla kylmä on yö,
    kato kulmilla kukkaisteiden,
    vain polku autio eespäin vie
    yli korsien paleltuneiden.



TUHLARI.


    Elämän kaiken
    tuhlari olin,
    tuhlarin polkuja tuhmia polin.
    Nyt olen köyhä,
    tyhjä on sydän, autio pää nyt;
    ei ole ainoaa,
    ainoaa laulua yöhöni jäänyt.

    Kerran ne raikuivat kaikkien kuulla,
    Sirkkuina ilman,
    sulolla suulla
    kun minä rintani aarteita jaoin.
    Nyt olen köyhä,
    köyhä ja vanha,
    otsani uurrettu murheen vaoin.

    Laupias Luoja,
    muistuta mieleen
    elämän parhain!
    Kiinnä se särkyneen soittoni kieleen,
    jotta se sieltä
    siunaten helkkäis,
    kaikuisi ylitse kohtalon harhain;

    jotta ma unessa
    näkisin vielä
    lempeni vehreän morsiusmyrtin,
    onneni yrtin,
    sulkisin sieluuni
    suvisen taulun,
    elämän suuren aurinkolaulun!

    Myöskin ma loimusin, kuoleman lapsi,
    auringon lailla
    juhlassa elon,
    kons' olin nuori ja seppelehapsi.
    Elämä suuri,
    sult' eikö riitä
    säkene pienoinen yöhöni siitä?

    Turhia toivon
    tuhlari rukka,
    turhaan se aukes mun unteni kukka.
    Yllä ei luokseni
    ei sulosointu, ei valon säen.
    Aution, kolkon
    eessäni taipaleen tuomitun näen.

    Katumuskaavun ja kerjäläis-sauvan!
    Ah, kuinka kauvan
    näin saan astua
    aukeita armahan, ryöstetyn puiston,
    kuollehen, paljaan,
    jossa ei yhtään
    yrttiä, ei edes ruusuja muiston!



VIRVALIEKIT.


    Niin polttaa tuntoani se, min tein ma,
    hukatun voiman turhan pieni jäännös,
    kuin elon taistelossa raukeevassa
    viel' oisi mahdollista täysikäännös.

    Niin polttaa tuntoani se, min sain ma,
    kuin katinkulta-siru halvin, kelmein,
    min sieppas käsi haaksirikon yössä
    painuissa pohjaan suurten jalohelmein.

    Mut virvaliekit, jotka paloi kerran
    yön aartehien yksinäisten yllä
    ma joit' en totellut, vaan ohi kuljin,
    vaikk' kutsunsa ma kuuman tunsin kyllä,

    ne tuskaisimmin tuntoani polttaa,
    työt tekemättömät, jo jääneet taaksi,
    nuo aarteet hukkaan mua rukoelleet,
    pimennon syliin syöstyt ainiaaksi!



HARMAA KUOLEMA.


    Tää harmaus, mi sielun huntuaa,
    on kuolemaa;
    se lukinlankoihinsa langettaa.

    Ah, hiljalleen
    se kutoo kaihen raskaan katseeseen
    ja sydämeen.

    Kuin usvan peitossa ma harhailen.
    Hämärtyy maa, myös itse myötä sen
    pois himmenen.



RESEEDAT TUOKSUU.


    Reseedat tuoksuu, katsehilta piillen,
    nuo kaunot, loiston kruunaamattomat;
    vain öinen kaste säihkynsä luo niillen,
    Reseedat tuoksuu. -- Arka hiljaisuus
    maan, meren kiertää niinkuin enkelsiipi;
    kuin kirkon kuisti seisoo hento heisi.
    On niinkuin joku yössä rukoileisi
    Luojalta armolahjaa hyvyyden,
    ja on kuin tuntisin ma äänen sen! --
    Tää yö mun kutoo kummaan riutumukseen.
    Ma muistan vaimon maasta varjojen,
    mi ammoin kerran, vuoks mun poloisen,
    pois huokas, niinkuin Luojaan sammumaan
    yökynttiläisen tuikku huokaistaan,
    järkensä valon tuhon rukoukseen --
    Reseedat tuoksuu. -- Vieno enkelsiipi
    mun varjoo niinkuin lasna, yö kun hiipi,
    maan kahlehista irroittaen, nostain.
    Reseedat tuoksuu. -- Äidin silmä hymyy
    mun sydämeeni suoraan -- kaukaa jostain --



EPILOGI.


    Taas talvi saapuu niinkuin usein ennen,
    kumartuu pää, mi muinen nousta tohti.
    Ja yhä tyhjempänä, köyhempänä
    ma kuljen tummaa ijäisyyttä kohti.

    Miss' on sun leiviskäs, suur' synnyinlahjas?
    kysytään multa. Mitä silloin vastaan?
    Kaikk' kadotin. Ei mitään, Herra, mulla,
    elämän suuri suru ainoastaan.

    Tuhlaajapojan lailla kotiin palaan
    mielellä nöyrällä ja murretulla.
    Niin alastonna viel' ei tullut kenkään.
    Luojansa luokse: mitään ei oo mulla!



HÄN KOLKUTTAA.


    Hän kolkuttaa, Hän kolkuttaa,
    tuo Poika Jumalan.
    Ken ottaa Hänet, lempeän,
    majaansa vastahan?

    Sa sielu sairas, murheinen,
    muit' alttiimpi liet sa,
    liet tullut taivaan rannalle
    maa-elon matkalla.

    Pois vieri auvos maallinen
    laineilla kyynelveen.
    On varaa sulla, köyhällä,
    vain sääliin, hyvyyteen.

    Hän kolkuttaa, Hän kolkuttaa.
    Ken avaa Hälle, ken?
    Hän murheen mustan kirkastaa
    ja kruunaa hyvyyden.

    Laps surussasi suloinen,
    jo riennä avaamaan!
    Hän saapuu orjan vaatteissa,
    tuo Poika Kuninkaan.

    Vaeltaa yössä pimeessä
    maailman Valkeus,
    tylyillä itkee ovilla
    koditon Rakkaus.

    Hän kolkuttaa, Hän kolkuttaa
    porteilla sydänten.
    Ken armahtaa, hän armon saa,
    elämän ijäisen.



TÄHTI-YÖ.


    Miks on tuskaa, miksi syytä,
    ylväimmänkin yllä yö?
    Kypenäiset taivahalta
    kysyjälle vastaan lyö:

    Yö on suurempi kuin suru,
    suru suurempi kuin syy,
    yö on alku avaruuden,
    yössä taivaat tähdittyy.

    Syy on porras syyttömyyden,
    polku päivän maille yö,
    suru kaste, kiirastuli:
    polttaa, puhtahaksi syö.

    Takaa tuskan, surun summan
    tähtitemplit häämöittää,
    takaa suuren vaikenevan
    sfäärein laulut heläjää.



MALJAKKO.


    Sa valkomaljakko, sa rukoilet,
    sun että viini taikka ruusut täyttäis,
    taas elävältä että sulos näyttäis,
    min julma käsi äsken tyhjiin kaasi.
    Kuin mykkä orja vaiti vartoat
    elämän antajata, valtiaasi.

    Kuin mykkä orja varron minäkin,
    ja sieluni amfooran tyhjän lailla
    on sisältöä, kauneutta vailla,
    osaton ruusustoista onnetarten.
    Taas täytä maljani, ma rukoilen,
    suur' Jumaluus, oon luotu sua varten!




UTUNEIET,



VARJOLEIKKIÄ.


    Yön kaukotaivahalla heloittaa
    heleän purppurainen liekkein maa.
    Sotien soihtu! Rauha sunnuntainen!

    Ees, ihmislapset, nopsaan rientäkää!
    Pois kiirehtää maa-elon onni tää,
    tää aineen lumekuva armahainen!

    Ja tummat kädet ilmaan ojentuu,
    tyhjyyttä haukkoo tukehtuva suu:
    Liet Helvetti! Liet Taivaan valtakunta!

    Näin elon varjoleikit temmeltää
    ja häviää. Ei muuta jälkeen jää
    kuin savua, kuin utua ja unta.



METSÄLAMMELLA.


    Yössä korven venho yksinäinen
    tuudittelee mieltä yksinäistä.
    Laulu äänetön soi kaislain päistä,
    unta punoo unhon lummekukat,
    veden yllä sumuneiet heijaa,
    kelohonkain alla hiipii hukat.

    Vaiti tuijottaapi synkkä tummuus
    metsälammen pohjattoman sylin
    niinkuin murhe, jota salaa kannan.
    Tänne iltahuuruun soisen rannan
    vaipuneet on pitkät sukupolvet,
    yksilöiden elon-aatos ylin.

    Myöskin minä, tumma orpolapsi,
    tänne painunko kuin taatot muinen?
    Rauhaan halaa rinta tuiretuinen.
    Kerran uupuin elon taistoon, riitaan,
    ijäks viihtyy mureneni tänne,
    Tuonen mykkään, himmeähän viitaan.



KADONNUT JOULU.


    Taas Joulu-aamu sarastaa
    kuin muisto lapsuuden.
    Mut kansat kaikki arastaa
    äänt' ylhäin kellojen.

    Maa-elon enkelhaaveita
    ne ennen meille toi;
    nyt on ne surman aaveita:
    kuin ilkkuen ne soi!

    Lie tehnyt iki-pahoja
    syän rakkaudeton,
    kun kylvi hurmein ahoja
    käs' inha inehmon,

    kun herjas rauhaa tähtien
    raudalla murhamies.
    Himmeenä siitä lähtien
    on ollut Joulun lies.

    Ei tähtiä, ei Joulua,
    vain kuolon kulkuset!
    Elämän kovaa koulua
    pyhät ja arkeimet!

    Ei vehnästä, ei olusta
    myös yhdelläkään lie!
    Ei tiedä kenkään polusta,
    mi Joulukirkkoon vie.

    Kuin eksyneet me harhaamme,
    me tuhmat lapset maan.
    On kadoksissa parhaamme,
    ei tuika tuletkaan.

    Ei kutsu rauhan kuusien
    säteilyt kulkijaa.
    Vuossatain vanhain, uusien
    yömyrskyt meuruaa.

    Oi milloin, milloin heräämme
    taas enkel-lauleluun,
    maan lapset kaikki keräämme
    taas ympär joulupuun?



TALVINEN TAIVAL.


    Kimaltain talven taulut leviää
    yön haavekylläisyyttä kylmää täynnä.
    Puut lumiharkoin halkoo hämärää,
    tienviitat vaiti vastaan sinertää.
    Vain kuuraholvein pimennoista kuuluu
    jäähileen himmeätä helinää.

    Ne helisee kuin helmet, kyyneleet,
    kuin soittais yhteen oudot sukupolvet,
    niin tulevat kuin ennen eläneet,
    ja kyselis: mit teit sa? mitä teet?
    kuin kuiskis halujansa hangen alla
    keväiset silmut, lehdet varisseet.

    Kuin taru vierii taival talvinen.
    Maan kukkeus ja kurjuus, kaikki kuultaa
    kalvosta kuvastimen kaukaisen.
    Jääkahleissa on kielet kantelen.
    On vielä matkaa vapauden voittoon
    ja pauhuun suurten kevätvirtojen.



METSÄKOHTAUS.


    -- Muistatko, muistatko, muinainen armas,
    leikkejä niitä,
    joita me lapsina leikittiin?
    -- Niin, niin,
    mut siitä on aikoja siitä!

    -- Muistatko, muistatko, muinainen armas,
    kuuvalo-öitä,
    kuinka me lemmessä leimuttiin?
    -- Niin, niin,
    älä muistele hullun töitä!

    -- Muistatko, vilpikäs valkeaparmas,
    vavahdit, armas,
    ehtoota, jolloin me erottiin?
    -- Sinä iltana, niin,
    ma itkin itseni nukuksiin.

    -- Hyvästi, hyvästi, muinainen armas!
    Sinusta irti mun retkeni vei.
    Kauaksi lähden.
    -- Ei, ei,
    mua sääli, oi, murheeni tähden!

    -- Hyvästi, hyvästi, muinainen armas!
    -- Elosi tie
    kunne siis kulkee, minnekkä vie?
    -- Niin, niin,
    se hiljaa painuvi syvyyksiin.

    -- Milloin sa palajat, milloin, milloin?
    -- Kenties ma palajan silloin, silloin,
    kun vuokseni mun,
    niin, niin,
    taas itket itsesi nukuksiin.



LEMMEN ONNI.


    Niin olit lemmen onni suven kuva
    kuin ruusu neidon rintaan rutistuva,
    julmaa haltijaansa pelkääväinen.

    Nyt sydämessä rakkauden muisto
    on kaunis kalmisto, syyskirkas puisto,
    otsallansa helminauha jäinen.



TOUKOKUUN YO.

Katkelma.

(_Alfred de Musset_.)


    RUNOTAR:

    Runoilija, luuttuusi tartu ja suutelo suo!
    Tänä yönä ruusupensahan umput aukee
    ja suven hehkua ilman tuuloset tuo.
    Pää sievän sirkkusen oksalla unehen raukee
    yöpuulle se painuu vihreän silmikon luo.
    Runoilija, luuttuusi tartu ja suutelo suo!

    RUNOILIJA:

    Valot vaipuu taivahilta,
    lankee laaksoon tumma ilta.
    On kuin nähnyt oisin näyn!
    Väikkyi lailla hengen aran
    varjo yllä kukkasaran!
    Haaveet saartaa sielu-paran.
    Yksinhän ma yössä käyn!

    RUNOTAR:

    Runoilija, luuttuusi tartu, on yöhyt lauha
    ja länsituuloset tuoksuvin siivin leijaa!
    Oi, kuuntele, luonnossa on kuni pyhäinen rauha,
    vain ruusun umppunen nuori himmeenä heijaa
    vuotellen helmiäisperhoja simaisin suin.
    Käy niinipuun alle, unelmahan unhoittuin,
    ja mielitiettysi armaita juonteita muista!
    Säde sammuvan päivän soi kuin jäähyväiskuiske;
    kuin lemmenleikki, kuin morsiushuntujen huiske
    jo kuuluu yöstä, niittyjen yltä ja puista,

    RUNOILIJA:

    Mikä levottomuus mulla
    sydämessä tuiretulla?
    Ukseen pälyn säikkyen.
    Joku kolkuttiko salaa?
    Miksi lampuntuikku palaa
    loimahdellen, häikäisten?
    Taivas, kuinka värisenkään!
    Joku kutsuu! Harhaluulo!
    Yksin olen, -- petti kuulo --
    yksin, köyhä kuin ei kenkään!

    RUNOTAR:

    Runoilija, luuttuusi tartu, nyt nuoruuden viini
    tänä yönä virtaa suonissa jumalien!
    On poveni rauhaton, huuleni hehkuva kiini
    pysy ei, kun lietsovat tuuloset keväimen.
    Oi, laps, mua katso, oon kaunis niinkuin ei kukaan,
    jo unhoititko ensi lempesi sun?
    Sua enkö ma silloin korjannut kalvaana mukaan,
    ja etkö sa itkien vaipunut helmaani mun?
    Ah, siipeini alla ma tuuditin tuskasi karvaan:
    olit lemmen murheesta painua alle maan!
    Tänä iltana lohduta mua, et kieltäy, arvaan;
    rukouksin käykäämme aamuhun valkenevaan.

    RUNOILIJA:

    Runottaren tuo on ääni!
    Kaivattuni, kuoloton!
    Lien nyt liki ystävääni,
    ainutta, mi elämääni
    uskollisna jäänyt on.
    Ah, sun luokses sielu halaa,
    lemmittyisen, sisaren!
    Yössä tunnen, kuinka salaa
    sädehuntus helee valaa
    kultaa yöhön sydämen.

    RUNOTAR:

    Runoilija, luuttuas lyö, iki-itsesi oon!
    Sun murheessa, mykkänä, yksin istuvan näin,
    olen rientänyt taivaista tuskasi ahdinkoon
    kuin liitävi lintu luo poikainsa piipittäväin.
    Sa, ystävä, kärsit, sun kanssasi itkeä halaan,
    joku yksin-nyyhky povessasi polossa on,
    joku lemmenkaiho lie syöpynyt sydänalaan,
    joku riemun varjo, uhkaus kohtalon.
    Jumalalle ne laulakaamme helkkyvin kielin!
    Sun kanssasi suudelmaan pois haihtua mielin,
    pois pilvien taa, elon erheet jättäen taaksi.
    Vaan onnemme oikkuja tottelee haaveemme haaksi,
    kun soljumme siinä vienosti haastellen,
    me kahden vain, me valtiaat kaikkeuden,
    maailman kaiken muuttaen untemme maaksi!



VENHEESSÄ.


    Veen yli saartuu suuri suvi-ilta,
    huntuilee ympärillä metsäin helmat.
    Päin kaupunkia venho kääntäkää!
    Jäähyväisiksi saaren laiturilta
    kas liina, punaverka häilähtää.
    Niin airon pirskeet vanavirtaan jää
    kuin muiston kimmeltävät runoelmat.

    Ah, tänne meren, taivaan siintohon
    ijäksi jäisin, täällä hyvä on:
    pois tietymättä vieris päiväin luku
    ja elon hetket niinkuin laulu, uni,
    vain mainingit sois hiljaa sieluhuni,
    kuin tarinoisi atlantiidein suku.

    Mut sydän tuo niin monin toivein, töin
    viel' elon kytketty on turhuuteen,
    ma etten rauhaa saa, vaan päivin, öin,
    tuot' omaa pettymystäin ikävöin!

    Tuoll' yli usvan siintää kaunehinna
    äärillä kaukotaivaan ruskorannan,
    kuparivyössä aurinkoisen sannan
    suurkaupunki kuin outo satulinna.
    Mut kummalta jos kuinka kuultanet,
    sa synnyinkylä, mulle outo et!
    Nuo kiusan kivet, harmin haarniskat
    ainaisen jäljen rintaan polttivat!

    Sa satakieli, taivaankaari-sulin
    sa helkyit kerran liian ihanasti;
    sua kuunnellessani mielipuoleks tulin:
    nyt lumoissasi käyn ma hautaan asti!

    Sa kultakala, kiiltosuomuin uit
    katveessa kauniin viuhkapalmu-altaan,
    kyynpyrstös vedenneidon vaippaan puit,
    seireenin lailla suortuvias suit,
    sähköisen lukinlanka-verkkos valtaan
    ma kunnes jouduin, teon hurjan tein:
    sun syötiksesi heitin sydämein!

    Sun omas olin, ajatuksin, vaistoin,
    sua tutkin, lemmin, kaikki maljas maistoin,
    sun vuokses painoin joka tuskan palkeen;
    yöt, päivät hehkui ahjo kiirasvalkeen!

    Suurkaupunki! Sa polttava ja jäinen!
    Muurahaispesä, korpi yksinäinen!
    Ken kauhus, kauneutes kaikki keksi!
    Sun, kurjuuden ja onnen onkalon,
    sun tunnen jo, nyt verkkos vaaraton,
    mut entistänsä rakkahampi on:
    sun helmassasi kypsyin ihmiseksi!

    Lyö meri venhon laitaan lainein loivin
    Jo veteen kuultaa kivimuurit kuumat,
    kolahtaa rantamöljään lavat airon.
    Kaleeri-orjan lailla kapinoivin,
    mut nöyrin mielin vankilaani palaan.
    Kuin uudet Kleopatrat vanhan Kairon
    kaikk' ihmispedot ilveksestä kettuun
    taas ympärillä teuhaa, helkkää huumat
    elämän tyhjän, ruman, ruttohisen.
    Ja vanha inho vanhaan rakastettuun
    ja tyrannihin, kurjaan kultakalaan,
    mun valtaa taas. Pois ulapalle halaan,
    unhoisaan lauluun laineen onnellisen.



SÄVEL-AALLOT

(_Baudelaire_.)

    Niin heittäyn kuin meren helmaan hyrskyävään
    sävel-aaltojen valtaan;
    sukeltavan eetterin sineen ma purteni nään,
    alle usvien paltaan.

    Kuin purjehet tunnen ma keuhkoni pullistuvan,
    ja innossa hetken
    ylös laineharjojen selkähän ponnahdan;
    yö verhoaa retken.

    Soi karjunta pohjalla sieluni ulvahtaen
    kuin hukkuvan laivan;
    siell' ärjyt on myrskyn ja kaikki hirviöt sen.

    Taas kauhun ja vaivan
    vesipeili jo peitti. Siin' uinuu ulpuina aivan
    syyt sydämen.



KEVÄT-ODOTUSTA.


    On yllämme kuin kevätyö
    jo suven suuren tuntu,
    se heijaa, väikkyy ilmassa
    kuin sinipiikain huntu.

    Se metsän puissa huiskuttaa,
    lyö lainehena rantaan
    ja lainesormin kirjoittaa
    kuin lupauksen santaan.

    Mut suvi viipyy, kylm' on yö
    ja yössä peikot tuiskii,
    ne silmiin seuloo sumua
    ja korvaan turmaa kuiskii:

    "Ken tietää, vaikka ruskonne
    vain oiskin päivän lasku,
    kaikk' unelmanne, uskonne
    vain kaunis lastenkasku!"

    No ollaan sitten lapsia,
    mut uskomast' ei laata,
    ett' aamun kaunis aurinko
    viel' armastaapi maata.

    Niin kulkee mielen kaipaus
    kuin onnen päiviin uusiin
    tai nousee kuvat kultaiset
    kuin muiston kukkakuusiin:

    Kuin koivut notkuu valkeat
    suv'illan suussa immet,
    niin silmät täynnä unelmaa
    kuin suuret salorimmet.

    Ja Suomen poiat pellollaan
    kuin hongan rungot vankat.
    Työn, lemmen piilopirteistä
    saa rauhan savut sankat.

    Näin oudon onnen näkyjä
    me näämme lapset hullut!
    Se untako on kesästä,
    mi milloinkaan ei tullut?



SUO-YRTTI.


    Heloitti äsken heinät Maarian
    ja päivänsäteet leikki korkealla.
    Nyt ehtoo hiipii, mua kiehtoo loihdut
    suo-yrttein yksinäisten vaarain alla.

    Yön sydän vetää synkkiin syväriinsä.
    Maa-emo valmistaikse maatapanoon.
    Sen hetesilmää tummaa ikävöitsen,
    sen huuruavaa hengitystä janoon!

    Ei lehti liiku, ääret taivahan
    vain leimuavat uhmaa kylmän palon.
    On valkohurstin saaneet laaksot, alhot,
    yökosteen turpeen tuoksu saartaa salon.

    Keinuilkaa jalan alla sammalkeitaat,
    lemutkaa yrtit, teistä taitan parhaan!
    Katajat, höytykukat, pursut kuiskaa:
    myös itse kuulut öiseen ryytitarhaan.



HÄTÄHUUTO.


    Miks viihdy ei koskaan
    suru sydämessäin?
    Enää kuulla en kestä
    iki-ikävätäin!

    Tuhat kertaa jo tuskas
    ykstoikkoisen näin:
    Noin hukka vain ulvoo
    vilutähtiä päin!

    Noin hylje vain haukkuu
    sumupaadellaan!
    Noin huutavi huuhkain
    yön kattaissa maan!

    Hätä rinnasta häipyy,
    hätähuuto vain jää.
    Koko luonnon on tuskaa
    mun huutoni tää!



LUMOISSA.


    Niin vieras on tie,
    ei kotiin se vie.
    En taloa tunne,
    en maata, en puita,
    en taivastakaan.
    Kulen horjuen
    ja itseä, muita
    pois torjuen.
    Ah keitä, ah keitä
    te lienette kaikki,
    te lapsoset maan?
    En tunne ma teitä!

    Kai unta mä nään!
    Niin laakea kansi
    on ilman tään!
    Niin ahdasta täällä
    on alhossa!
    Oli kotini korkea
    huipulla,
    veen, pilvien päällä.
    Ja siell' olit sa,
    sydän-ystävä mun.
    Mistä löydän ma sun?

    Ja itseäin nää
    minä missään en.
    Ole entinen
    ei itseni tää,
    mi oudoille puhuu
    kuin tuttuja ois ne,
    kyläraitille huhuu
    kuin armahan tois se,
    vaikk' armaani ajoi
    vain hattara-ratsain,
    säde-orhilla päivin
    ja öin tulenpatsain;
    ei jalkansa koskenut
    tomuhun maan,
    ei morsionkaan!

    Niin minä silloin
    morsius-illoin
    istuin sirpillä kuun,
    keinua joutelin,
    aavoja soutelin,
    vierellä ylhän
    unteni purjepuun.
    Loitos matkasin
    satujen saariin,
    kauas katselin
    taivahan kaariin,
    huumion kukkasin
    kiertelin pään.
    Ehkä ma silloin
    sieluni hukkasin
    onneeni häikäisevään.

    -- Tuu tuu tummahuista!
    Ihaninta et itseäs
    löydä, et muista!
    Tuu tuu ruma-parkaa,
    syynraskasta, arkaa!
    Soi toisin, ah, kerran
    sun vertesi tahti!
    Olet loihdittu muoto,
    lumokoira ja vahti,
    kahlittu ikuisin
    pakkovyö-kahlehin
    portille Helvetin!

    -- Tuu tuu Manan hurtta,
    sisu ilkeä sulla,
    ei hyvä lie vieraan
    sun lähelles tulla.
    Olit kuitenkin kerran
    sa ihminen hellä
    ja liidätit vienoa
    lemmen purtta!
    Nyt syömmes on kellä?

    -- Hau hau, Manan Halli!
    Et rintaasi sairasta
    koskea salli,
    et silittää selkää.
    Kaikk' yrmyäs pelkää.
    Ken olet, ken olit?
    Ken päästäisi loihdun
    ja heittäisi sieluhus
    auringon soihdun?
    Tuu tuu tuiretuinen!

    Olen itseni ilta,
    vain kummitus, aave,
    vain himmeä haave,
    ah, päiviltä muinen
    niin onnellisilta.
    Ei sielua mulla,
    sen kadotin ma.
    Se sulla, se sulla
    on tallella,
    sydän-ystävä mun.
    Ma itseni löydän,
    jos löydän ma sun!



MUUTTOLINNUT.


    Niityt tummuu, vainiolla vaiti,
    alastomia sänki rukiin, kauran.
    Rientää kukkaisempain kumpuin puoleen
    saatto muuttolintuin lumi-auran,
    Siipein havina kuin haave soi,
    mieli vaikeroi:

    Sinne, sinne, kerallanne kauas,
    sinne kukkaisempain kumpuin puoleen!
    Sinne, sinne, joss' on lohdun yrtit,
    huojennusta joka tuskaan, huoleen,
    lempeämpiin lehtoloihin pois,
    kunpa lentää vois!



SYKSY.


    Maaemon syksynkypsään äidinhelmaan
    niin lasna katsoin syvään, ihaellen
    kuin ihanaiseen tauluun, runoelmaan.

    Nuoruuden seppelöimään nousi päähän
    syysrypäl-viini maljass' elojuhlan:
    kuin häihin syöksyin hävityksen säähän.

    Taas huminoivat huilut syksyn tuulen,
    mut häihin ei, ah pelkään: hautajaisiin;
    sen omaan rintahani tulleeks kuulen.

    Kuink' olin rikas, kun mun kaukaa kaarsit,
    yön, kuihtumuksen karkeloiva kuoro,
    kuin köyhä nyt, kun sydämeni saarsit!

    Veronsa vertyin maksaa elämälle
    maaeon parmas. Toist' on ihmislapsen:
    varisee kaikki, mitään ei jää hälle.



SANAJALKA.


    Sanajalka, miks sua pelkään,
    salasiittiö inha ja kuolemankoura!
    Väre kylmä nousevi selkään,
    kun lehvies lomitse joiun
    yli varjoisan polun.

    Et pure, et pistä,
    kudot pitsiä helmellistä
    ja katveessa korven
    päälakeas lauhkeaa kampaat.
    Mut juurissa sulla on sakset
    ja loukut ja raateluhampaat!
    On niinkuin haastaisi mulle,
    vuostuhanten takainen muisti:
    on alla sun vaippasi päärmeen
    vihan sakka ja vihreä myrkky
    sen kuningaskäärmeen,
    esi-äitimme Eevan mi suisti.

    Valituksesi raskahan kuulen.
    Sanajalka, sua säälin, ma luulen!
    Liet valtias syösty,
    jälkeläinen sen jättiläisruohon,
    mi kerran juurtui
    alkuaikojen hehkuvaan suohon,
    yläilmoille suurtui,
    kera saurusten julmain
    näin hallitsi piiriä maan.

    Nyt eksynyt sydänmaan lehtoon
    miljoona-vuotisen ehtoon
    liet nähnyt sa hämärtäyvän,
    elon kaiken pieneksi käyvän.
    Myös itse oot orpo ja heikko,
    vain vaivaispeikko,
    mi koristaa helmoja korven
    ikimurheellaan.



PÄIVÄNLASKU.


    Jo päivän läikkä painui vuorten taa.
    Se sinne palajaa,
    miss' alkaa aamun maa,
    tie ilman kotkien
    taa yltää pilvien
    ja metsän harhasalit aukeaa,
    ja minne sielu mun,
    yön helmaan vangitun,
    ah, ijät kaiket turhaan halajaa!

    Maa huoliutuu huntuun illan sään.
    Pien' peippo aran pään
    jo verhoo siivellään,
    siks kunnes aamun koi
    taas yllään karkeloi,
    vain ihmislaps jää pitkään ikävään.
    Niin sydän verkkaan lyö,
    kuin sais jo iki-yö,
    kaikk' ainiaaks jäis alle varjon tään.




VASAMAT.



TULIPIIRTO.


    Tuli taivahan löi, savu noroista nous,
    tuhatpäisenä aaltosi kansa.
    Jumal-aattehet synkkien sieluissa sous:
    elo kaipasi kalleintansa.
    Ota säilä ja jous,
    sillä halkaise yösi,
    riko rautaiset vyösi!
    Vapaus, vapaus jalo sankarityösi!

    Veli veljensä kätehen tarttuvi rehtiin.
    Elo sai, mitä kauneinta pyys.
    Vapaus, vapaus, vuoks sun tämä tehtiin:
    tulipiirto jäi kohtalon kirjan lehtiin.
    Suur-ihmisyys,
    älä voimias salaa,
    nyt valloita alaa!
    Jo kansasta kansaan sun loimusi palaa!

    Myös otsalla sun, polo synnyinmaa,
    jo on kansojen kruunu kallein:
    vapaus, vapaus sua johdattaa
    oman lippusi hulmuta sallein!
    Nyt onneas jaa
    joka orvonkin kantaa;
    nyt on oikeus antaa!
    Päin purtemme rientää jo untemme rantaa.

                              III. 1917.



VAPAUDEN AAMUNA.


    Nousivat sankarit, särkivät teljet.
    Ihmisyys suuri nyt viiriä vie.
    Kätenne tänne, te ihmiset, veljet;
    yhtään ei rintaa kylmänä lie!

    Vapauden ruusu, kylvetty verin,
    aamuhun outohon aukenee.
    Veljeyden lilja, ah, lempein terin
    heimosta heimohon siltaa tee!

    Vait'olon vanki, kahlittu kansa,
    kuuletko: vapausvirtesi soi!
    Tulkita tunteita parhaitansa
    vieläkö sielusi sorrettu voi?

    Painajais-untesi alta jo havaa
    ihanaan ilmaan ja aurinkohon!
    Häkkilintunen, siipesi avaa!
    Vieläkö nousuhun voimaa on?

    Isänmaan rakkaus loimua yöstä
    taivaankantehen valkenevaan!
    Ei sua enää syytetä, syöstä;
    hehku nyt puolesta poljetun maan!

    Muotosi entisen puhtahat juonteet
    aika on jällehen kirkastaa.
    Kaikk' alas iske sa alhaiset luonteet,
    uudesti syntyvä synnyinmaa.

    Huomaatko päivästä säteilevästä:
    hetki on lyönyt, aika on uus!
    Vaativat tilille hetkestä tästä
    mennehet vaiheet ja vastaisuus.

    Satojen vuosien sammalen alta
    kirkkaana nouse ja kaikille näy!
    Oikeus, kansojen maailmanvalta,
    lippusi nosta ja voittohon käy!

                      III. 1917.



PÄÄSIÄIS-YÖ.


    Tuli sammakot inhat ja rutto ja rakeet,
    tuli sirkkojen lauma, mi leivän söi,
    tuli pimeys suuri ja pilvet sakeet.
    Käsi Herran Pharaon huoneen löi.
    On Pääsiäis-yö,
    Pian valkeaa.
    Ylös kansa, ja vapaus valloittakaa,
    ja Siinain vuori ja Kaanaan maa!

    Syvä kaipaus kannusta kylkiä ratsaan!
    Niin pitkä ja outo on eessämme tie.
    Mut Oikeus ohjaa, kuin tulenpatsaan
    valoviiri se korvessa kansaansa vie!
    On Pääsiäis-yö,
    kevät-tuoksuva sää.
    Niin kaukana, kaukana määrän on pää,
    sitä nähnekään sukupolvi ei tää!

    Mut kaihomme keitaass' on Saaronin liljat
    ja palmut ja seedrit ja granaattipuut;
    siell' aaltoo lehdoissa lempeät viljat,
    pyhän Jordanin päilyvi lahtien suut.
    On Pääsiäis-yö.
    Ijät muistoa sen
    me vietämme polvesta polvehen
    kera harppujen, huilujen, symbaalien!

                                1917.



TOTTAKO ON?


    Untako tää vai tottako on?
    Kansako vapaa ja kahleheton?
    Muuttuiko riemuks, mi murhe ol' ennen,
    harteilta vierikö orjuuden taakka,
    hengen mi salpasi lapsesta saakka,
    viel' oli saattona Manalle mennen?
    Tottako on:
    Suomi on vapaa ja kahleheton?

    Untako tää vai tottako on:
    päästy on tyrmästä aurinkohon!
    Aavojen tuulet jo purttamme ajaa,
    keuhkot paisuu, valtimot tykkää,
    sydämet suuresti, laajasti sykkää,
    ei ole onnella määrää, rajaa!
    Tottako on:
    päästy on tyrmästä aurinkohon!

    Untako tää vai tottako on:
    leppyneet vallat on kohtalon!
    Saa taas syttyä nuorten mieli,
    laineena laulaa vapauden vaisto;
    arvonsa entisen saa elon taisto,
    kaikunsa kantelon kaunein kieli.
    Tottako on:
    leppyneet vallat on kohtalon!

                            1917.



TÄHTITULET.


    Saa talven tähtihuntuun suuret salot.
    Lumisten töllein akkunoista valot
    taas kuusten loistaa, mut ei koskaan ennen
    näin loistaneet ne synkkiin sydämiin.
    Ja tähtitulet Suomen taivahalla
    näin tuikkaneet ei vuosiin tuhansiin.

    Ne kylvää kohtaloja, tulta, tuhkaa;
    ne lupaa autuutta, ne syyttää, uhkaa.
    Mik' onkaan osamme? Nuor' vapautemme,
    tuo kauan kaivattu, jo valittaa,
    sen aateluus kun suotiin alhaisille...
    Vuoks sorron oman huokaa vapaa maa!

    Hyvyyden juhlaan käymme, vaikka lymyy
    hyvyyden henget. Huulet kalvaat hymyy,
    kuin unelmalle, joulu-aatokselle.
    Lävitse nälän, hurmeen, kyyneleen
    kaikk' kurkoittavat kansat onneen yhteen:
    ah, joulurauhaan, rauhaan ikuiseen!

                           XII. 1917.



ISÄNMAALLE.

_Nuorten laulu_.


    Isänmaa, ota lempemme lämpöinen,
    käsivartemme voima ja työ!
    Veren, hengen me annamme alttiiksi,
    jotta poistuis yltäsi yö!

    Isänmaa, sun tuskasi kyyneleet
    meist' urhoja kasvattaa:
    ei sortaja polkea milloinkaan
    sun muistojes tannerta saa!

    Isänmaa, sulle hehkuvi rintamme lies;
    sinut kannamme kirkkauteen!
    Elonpäivämme sitten vaipua saa
    kuin rantaan aaltonen veen!

    Isänmaa, ijäks tenhosi henkemme
    sinijärves ja harjantees!
    Paras palkkamme nuorena nukahtaa,
    emo suuri, sun siunauksees!

                            1918.



KORKEIN HETKI.


    Jo täyttyy maassa miehen työt
    ja nuoruus-unelmamme,
    siks säilä säihkyt, sydän lyöt,
    kaikk' yhteen loimuamme!
    Jo saapui hetki sankarin,
    tuo hetki korkein, ankarin,
    jot' aavisteli taatot,
    vuossatain harmaat saatot.

    Ja vapauden viiri, niin,
    nyt välkkää kädessämme!
    Sit' ennen lahjaks aneltiin,
    nyt sydänverellämme
    sen iki-omaks ostamme,
    maan kansain keskeen nostamme
    kuin kotilieden lunnaan
    yl' armaan kotikunnaan.

    Nyt vaappuu vaaka kohtalon.
    Koht' antaa Klio selon.
    Jokainen urhoks' tulkohon!
    Nyt lyödään arpa elon:
    me sanoako saatamme
    vapaaksi synnyinmaatamme
    ja elää, kuollen sille,
    polville tuleville.

                  1918.



VARTIOLAULU.


    Me linna oomme Suomenmaan,
    sen vankempaa ei lie.
    Vain puhki meidän rintamme
    käy vihollisen tie!

    Me lippu oomme Suomenmaan,
    käy tiemme valkeuteen.
    Jos vaadit, hurmein kastamme
    tään kalliin tantereen!

    Me sulle valan vannomme,
    mi kestää haudan taa:
    me emme väisty, ennenkuin
    on vapaa Suomenmaa!

                     1918.



MAAN NOUSU.


    Tuhatvuosien tyrmästä, vuorien alta
    maan sankarit rynnistää:
    Enää heimoushenkemme maata ei malta!
    Nyt voita tai hangelle jää!
    Maa, orjuuden käynyt mi on joka asteen,
    elon hinnaksi vaativi hurmeisen kasteen!

    Puna-aurinko nous, loi luontomme tenhoon,
    yön päiväksi vaihettaen.
    Kuin saapuvan Väinämön vaskiseen venhoon
    me katsomme kaarehen sen.
    Uus Sampo jo soutavi kannella taivaan;
    ijäks vallattu on se nyt tietäjän laivaan.

    Taas Kaleva kasvaa ja Karjala suurtuu,
    elon kauneus karkeloi;
    nimi Suomen uutena lauleloon uurtuu,
    maanpiiri sen virsiä soi.
    Sen kannel ja kalpa nyt kilvan kaikaa
    tätä kansamme kohtalon korkeinta aikaa!

    Mut sankarivainajain karsikot suuret
    iki-ylväässä murheessaan
    kera sankarten kätkevät Sampomme juuret
    syvän helmahan synnyinmaan.
    Sitä sielt' enää riistä ei Louhen valta,
    maan suojelushenkien siipien alta!

                                  1918.



LEMMINKÄISEN ÄITI.


    Voi mua, voi, -- kantaja Kalevan kansan!
    Voi sua, voi, -- kullainen kuopuksein!
    Kaukoni kaunis nyt uhrina katalan ansan!
    Niin sinut ilmoille saattelin murheeksein.
    Niin sinut, sankariks luodun, langetti halpa
    sokean paimenen patto, ei kunnian kalpa!

    Liioin sä lienetkin ollut läikkyvä, lieto,
    sull' oli uljuus, ei ollut partasuun tieto;
    liioin sa vieraissa vierit, halasit uutta,
    vapaus sulle ol' leikkiä, vallattomuutta.
    Laps olit vielä, et untesi urho, et mies.
    Mieheksi kasvaa tähdissä säätty on ties.

    Haravoin poikaani koprusta kolean Tuonen,
    muruja miehen jo menneen, lapseni rakkaan.
    Voi emon sydäntä, vasta ma itkusta lakkaan,
    kun sun jälleen helmaani sulkea saan.
    Vahvempi rakkaus valtoja Tuonen maan.
    Vielä, ah, kerran sulle ma elämän suonen!

    Luojani totinen, käy avuks hetkellä tällä!
    Äityen murheisen lemmellä äärettömällä
    voitelen vihoja vesun, kähyjä kyyn,
    huuhtelen haavoja, liennän polttoa syyn,
    liittelen rohkean rinnan ja ylvähän pään,
    juottelen jäsenet nuoret jänteviin uumiin...
    Vieläkö saanen yhtehen hengen ja ruumiin,
    sykkimään sydämen lävitse kuoleman jään!
    Rakennan raukkaani lemmellä äärettömällä.
    Luojani totinen, käy avuks hetkellä tällä!

                                  V. 1918.



SUOMEN LIPPU.


    Pois viiri veripunainen
    valkeesta Suomestamme,
    pois värit veljeshurmehen!
    Sa lippu sinivalkoinen,
    sun kohotamme taivaallen,
    sun syvään juurrutamme
    maan nuoreen kevätnurmehen

    Oi, liehu vaate valkoinen
    harjalla linnan oman!
    Pois rikos veljesliitojen!
    Sitele, risti sininen,
    taas sydänlangat yhtehen
    heimomme onnettoman
    vierillä Tuonen viitojen!

    Ennusta aikaa armaampaa
    ja suurta sunnuntaita!
    Ei liehtojana sotien
    nuor' vapautes olla saa,
    mi suvi-ilmaan hulmuaa.
    Se turvaksemme laita,
    suojaksi Suomen kotien!

    Jo saapui lapset auringon
    ja virvet vihannoivat.
    Vihitty olet valohon;
    kuin taivas ollos tahraton,
    sa lippu Suomen kohtalon.
    Jos taistoon rummut soivat,
    niin liitä liittoon jalohon!

                    VI. 1918.



Z. TOPELIUS.

_Satavuotismuisto_.


    On hyvyys haave, mut ei haave vainen:
    sa elit; olit ihanteesi lainen.
    Viel' lempee hymys niinkuin rusko päilyy
    vuossatain myrskypilvein paltehella,
    soi laulus lauha yli tykkein pauhun:
    maailman voittaa voi vain rakkaudella!

    Ol' ilmass' silloin kevättä ja taikaa,
    kun meille ennustelit onnen aikaa!
    Sun kanssas Lönnrot, Runeberg ja Snellman
    säihkyivät sätehinä talven maassa;
    sovulla seppelöit sa Suomen linnan,
    pyhäinen lehti onnen apilaassa!

    Soi toisin nyt kuin silloin kanteleemme.
    Kuin usviin uppos iki-ihanteemme?
    Ja raskaammin kuin koskaan nyt me polot,
    me lapset ajan ankaramman, karun
    kaipaamme seesteisyyttä, rauhaa syvää
    sun sydämesi heljän päiväntarun.

    Taas päästä mielimme sun jalkais juureen
    ja uskoa sun unelmaasi suureen:
    isien maahan, yhteiseen ja yhteen,
    myös valtaan rakkauden ja hengen valoon
    Suur' tietäjä, ah, hienoin sydänlangoin
    kohota kansaas ihmisyytees jaloon!



TYÖN VELJIEN VIRSI.


    Työn veljiä oomme, työn orjia emme,
    työ voimamme on, tie vapautemme!
    Yön lapsilla meillä kiire on valoon,
    ylös kummuille, säihkyvän päivyen paloon!

    Ei tallaten toista, ei huonolle kostain,
    vaan ylväänä itsemme ilmoille nostain!
    Työn kultaiset tähkät me taitamme sille,
    ken työn on tehnyt, ei arvottomille.

    Alas alhoon, missä on kurjuus ja hätä,
    emme veljeä, siskoa yhtään me jätä!
    Pian valkenee ankeille elämän taulu!
    On rakkaus kauniimpi kuin sotalaulu!

    Ken sortajaks nousi, sen sorto löi alas,
    ken surmasi, sukuhun susien palas!
    Me rintamaan astumme rauhan aattein
    ja paistavin palmuin ja valkehin vaattein.

    Ei horjuta vastus ulkoisen muurin.
    Oman rintamme rotkot vaara on suurin.
    Oi, aurinko, aurinko, luo säde sinne,
    miss' synkin on rotko ja iljaisin rinne!



ROBERT KAJANUKSEN TÄYTTÄESSÄ 60 VUOTTA.


    Sahkösielu Suomen yössä,
    Paloit niinkuin lempi Luojan
    Armain aatos elos' työssä
    tahto lämmön, valon tuojan.

    Nuoriin mieliin intomieltä
    lietsoit, loihdit sankarkuvan,
    soitit suurta sydänkieltä
    synnyinmaasi valveutuvan!

    Jos kielet kaikkialta
    soi, sa tiedät henkes helää;
    jos jo siirtyy pimeen valta,
    näät: sun säkeneesi elää!

    Tuhat tulta hehkuu sulle,
    huomaatko, ah, piilostansa:
    kiitos sulle, siunatulle!
    Nostajaansa nostaa kansa.

    Tai et huomaa: vainen antaa,
    muut' ei pyydä henki ylväs.
    Suomen temppeliä kantaa
    vaka vanha, tyyni pylväs,



EINO LEINOLLE

6.VII.1918.


    Suomen suven suuri lapsi,
    kansan hengen kannelniekka,
    usein itkit halla-öissä,
    useammin vielä iski
    tuskas tulta, löi kuin miekka;
    sotatorvin helskyi hiekka,
    missä vierit, unten urho,
    päitä listit noidan lieron
    eestä heimon kahlehditun,
    vasten valtaa suuren Kieron,

    Vastavirtaa viljoin sousit,
    tuosta tietäjäksi nousit,
    ilmoille toit syyn ja salan
    muinais-yöstä Kalevalan,
    kukkalatvan liitit juureen,
    valonsotaan soitit suureen,
    taikas kaikui taivahalla:
    humisit kuin harmaa honka
    taikka vanhus valkohapsi,
    sinä, suven suuri lapsi!

    Kuka arvas loitsus hinnan!
    Alla kovan pantsarpinnan
    värähteli vienot kielet
    niinkuin vaski vaaran alla.

    Jo lie tullut Suomen suvi,
    Sampo kaunis saatu käteen,
    jota kauan kaihoit, toivoit,
    Suomen nuori Väinämöinen,
    vaikk'ei soi sen kansi karu
    kuin soi kieli unten säteen,
    sydänkaihos tuhat-öinen!

    Viel' on surman tiessä mieli
    musta, paino yllä, alla,
    uhkaa täynnä ilmanpieli.
    Sentään voi jo vapaa kansa
    ylös nostaa kilvellensä
    vapahaksi laulajansa.

    Kiitos sulle, Suomen sulho,
    kansan hengen kannelniekka,
    että välkkyi vaskivyölläs
    sekä kannel että miekka,
    että helkkyi hallan maassa
    sankarlaulus raskastöinen!

    Välky, helky eelleen meille,
    sotapappi hengen työssä,
    tietäjämme, taitajamme,
    loihtijamme Lapin yössä!
    Viel' on meillä taival pitkä
    aurinkohon Suomen suosta.
    Loista yllä Suomen saloin
    niinkuin omatunto jaloin.

    Mistä kuljet, kaikki tietää:
    polku kaunein kulkee tuosta
    noustaksemme jumaloitiin,
    niinkuin nousee kaipuu noihin
    henkes pyhäisimmän pyyteen:
    ikuisempaan ihmisyyteen!



VIIPURIN LAULU.


    Nyt laulamme kunniaa Karjalan armaan
    ja Karjalan linnan vuossatais-harmaan.
    Vanha Viipuri, oi,
    yhä kantelos soi!
    Sa muinaisten muistojen tyyssija ylväs,
    ain' olkosi maasi lippu ja pylväs!

    Kylä kuuluisa kestein ja kultavuon kehto,
    niin kiehtoen siintää sun laulujes lehto.
    Vanha Viipuri, oi,
    yhä kantelos soi!
    Yhä hopeita helkkyvi kukunta käen
    yli Karjalan kauniin karkeloväen.

    Nyt laulamme kiitosta Karjalan hilpeen
    ja helmen, min kuulu sai kunniakilpeen.
    Vanha Viipuri, oi,
    yhä kantelos soi,
    kisatanhut herkkien hetken lasten,
    pyhä pantsar iskujen kohtalokasten!



JUHANNUSTUNNELMA 1918.


    Maa kylvetty hurmein vehreään vaipoittuu
    ja täyteen kukkahan puhkee tuoksuva terttu.
    Mitä tiedät sa kertoa portilla pihlajapuu?
    Kenen haudalla kaihoas helkytät, koditon kerttu?
    Liet eksynyt seutuun outohon merien takaa:
    pesäräystähäs poissa on, ystäväs maassa jo makaa...

    Niin, käynyt on myrsky, mut jälleen puhdas on sää.
    Oi, lennä, leivonen, ilmojen korkeuteen
    ja kaksin verroin kirkkaana kauneus nää
    maan, taivahan loiston, järvien kimmelveen!

    Mies miekan töiltä astuvi verkalleen
    kotipientaren luo, luo kuokan ja viikatteen.
    Lemu tuttu jo sieraimeen käy mullan ja havun
    ja leyhkäys lehmihautehen, turpeen savun;
    ja kyynel poskelle karkeelle herahtaa:

    "Ole siunattu, siunattu, ravinnon-antaja maa,
    sa isien maa, min puolesta munkin suotiin
    pisar vertani antaa, kun vapauttasi luotiin!
    Maa ravinnon-antaja, antaja ikuisen unen,
    sun helmahas suureen kohta ma unhoittunen,
    ijäks raukenen pois, -- mut taistoni palkaks saan
    ma maata mullassa kukkivan, vapaan maan!"

    Jo korpitemppelin korkeat kellot soi.
    Salon humisevaisen himmeään siimekseen,
    syvähetteiden luo, ne kutsuu kalvahtaneen.
    Nyt on luonnon juhla ja Luojan, mi luodut loi:
    maa loukattu leppyy, jälleen lahjoja jakaa.
    Suven laupiaan suurelle Luojalle kumartakaa,
    te ihmiset kaikki; vain taittuva kaislan korsi
    on ihmisen tie ja vallassa Korkeimman.
    Ei kypsytä tanner tallaama herjaajan
    elon tähkää, tyhjäksi jäävät auma ja orsi.

    On merkit oudot taivaalla, maassa ja veessä:
    on takana taistelu, raskaampi kenties eessä.
    Maa laupias, liittomme yhdy ja vaarassa auta,
    tään antaos murheenlastesi laakson itää;
    sun lupaamme ijäti pyhänä, kalliina pitää,
    sa vapaussankariemme sankarihauta!

    On luonnossa juhla, mielissä hartaus vakaa.
    Te ihmiset kaikki, luonnolle kumartakaa!




HAAVEKELLOT.



DON QUIJOTE.


    Ken syntyi urhoks sankar-unelmain,
    ei taltu lapseks laumain harmajain.

    Kun yllä joukkoin sotahuudot soi,
    hän kivettyy, ei myötä mennä voi.

    Ei viihdä häntä varma voiton tie:
    loputon kaiho kauemmaksi vie.

    Kuin outo, orpo täällä kulkee hän
    tenhoissa suuren jumal-hämärän.

    Hän näyt näkee, joita muut ei nää;
    hän muille arvoitukseks, narriks jää.

    -- Kas, kas ne pilkkaa. Tuolla houreissaan
    suur' don Quijote taas nousee satulaan! --

    Hän haamun lailla katvehessa kuun
    yön tuulta vastaan samoo taisteluun.

    Saa ritariksi ruusun kuollehen;
    voimansa varisee kuin lehdet sen.

    Hän kesken teon myrskyn pauhaavan
    laul' yksinäisen laulaa unelman.

    Kuin pilven varjo, läikkä tumman veen
    hän soutaa tyhjyydestä tyhjyyteen,

    jäljettä rauentuen rantaan maan,
    syyskellastuvain kaislain kahinaan.



HUOKAUS.


    Taas kukkaset puhkeaa pientaren pieliin,
    käet kultaiset kukkuu.
    Kuin ennen ne riemua ei tuo mieliin.
    Oi, Herra, sun maailmas verehen hukkuu,
    sun ihmiskuntasi, kuvasi vaipuu,
    oi, Herra, miks lapsesi tahdot syöstä!
    Vain kuolevain silmät kiiluvat yöstä
    kevätkimmeltävästä.
    Miten polttavi tuntoa tuska ja kaipuu
    pois alhosta tästä!

    Ijäks tuomitut liemmekö syymme vaivaan!
    Herra, armahda meitä!
    Kuin paasi niin painavi paltehet taivaan.
    Me pyysimme painia Jaakopin painin,
    näin tähtihin nousta:
    jäi taaksemme tuhkaa, jälkeä Kainin.
    Maan kansat kulkevat kirojen teitä.
    Herra, armahda meitä!
    Vanhurskahan vihasi viivytä jousta!



I.N.R.I.


    Mua ahdistaa
    meri, ilma ja maa,
    elo ihmisten,
    nimi ihvehinen
    "maan kuninkaan",
    jota otsallaan
    nään kantavan tuon jumal-syntyisen
    ja ristiinnaulitun Vapauden.

    Ma polvistun
    luo ristisi sun:
    "Ole armollinen
    maan lapsillen,
    ota, Tuskien mies,
    pois orjuuden ies!"
    Sun opetuslapsesi vartomaan jää
    ylösnousemus-aamuas häikäisevää.




AAMUN SARASTUS.


    Rannalla kauhun yön
    ui siinto kalvas aamun ensi säteen.
    Kuin arastellen veli veljen käteen
    käy jälkeen murhatyön.
    Tää Kainin merkki millä voidaan pestä
    pois synkän ihmisyyden sydämestä?

    Suur' rakkaus sen voi.
    Välkähtää valot pilvilinna-viirin:
    kohoaa ylle murheisen maanpiirin
    ikuisen rauhan koi,
    kun puhkee tuhatvuotis-päivä tästä
    titaani-yöstä, jumal-härnärästä!



KEHTOLAULU.


    Tuuti tulisoroista
    esiin elon noroista,
    tuuti tulta taivahan
    tuskaan, sielun vaivahan!

    Kerran murrat kehtosi,
    tunnet elinehtosi,
    sytyt pyhään palohon,
    poltat tiesi valohon!

    Tuuti lasta syväksi,
    hyypiötäin hyväksi,
    tuuti tulta taivahan
    tuskaan, sielun vaivahan!



LEMMEN MUISTO.


    Sieluani suruun uupunutta
    hiljaa keinuttelee haahti unten;
    lapsuuteni rakastetun nään,
    sinisilmäin hymyn, armaan pään...
    Ah, ken voisi halki aikain lunten
    päästä lapsuus-onnen hämärään!

    Ah, ken saisi varhaisnuoruutensa
    valkeet yöt ja lemmenraskaat päivät!
    Kultahaaveita ne mieleen toi.
    Ihanimmat, jotka sydän loi,
    utuisiksi unelmiksi jäivät;
    mutta vielä rinnassa ne soi...

    Palaa aatos varjoin valtakuntaan,
    maille vienon ensilemmen muiston:
    konsa illoin yksikseni jään,
    lapsuuteni rakastetun nään...
    Putoo päältä sydän-öisen puiston
    tähdenlento tyhjään elämään.



AD ASTRA!


    Sa laupias syys!
    Ma tunnen sen tulon
    jo laulussa laineen
    ja humussa puun.
    Kukat polttamat kulon,
    uniraukean aineen
    se lepohon tuutivi siunattuun.

    Sa yksinäisyys
    syystaivahan alla!
    Pois lakastumuksen
    laduilta sa viet.
    Sua kuuntelemalla
    yön arvoituksen
    syli aukee, siintävät tähtein tiet.



KAIHO.


    Oi kaihoni, kauneuskaihoni kuolematon,
    sa arkeni halki hohtava autere sees,
    tie ohitse onnen, yksinkulkuhun jylhään,
    ikiväistyvän luo, ikiriutumuksehen ylhään,
    salaruoska, mi viiltäen liehdot rientämään ees,
    tuliorjantappura raukan otsani yllä,
    mun kiedot äärettömyytesi syleilyllä,
    käsivarsin aineettomin, ikiorjuutees!
    Oi kaihoni, kauneuskaihoni kuolematon!

    Ikiväistyvä, oi, ihanuutesi unta vain lie,
    mut mulle sa viittaat, mulle oot kohtalon tie,
    sun katseesi alla murtuvi kauneus aineen,
    sun kutsusi rinnalla halpa on houkutus maineen:
    unohtuu aika ja hetki ja kukkaset maan.
    Ah, koskaan et antau kiinni, sa ylhä ja arka!
    Mut autuas oon, jos vilvoitellakin parka
    ees huntusi varjolla pään polon polttoa saan!
    Ikiväistyvä, oi, ihanuutesi unta vain lie!



JUHLA-ILTA.


    Kaikki rientää riemun syliin,
    ääreen juhlakynttilöiden,
    valon kimmeltäviin kyliin,
    jotka välkkyy halki öiden
    tauottua arkitöiden.

    Keltä puuttuu kynttilöitä
    käydä vastaan joulu-öitä,
    lainaa suuren juhlavalon
    akkunoista tähtitalon,
    säkeniltä, jotka sataa
    iltataivaan syvään sineen:
    niitä katsoo ystävineen.

    Kellä lienee koti hellä,
    kodin onni sydämellä;
    kellä haave vanha vainen
    sielussaan kuin kellonsoitto,
    muiston kuuran kuvajainen,
    kaiho, joululaulun lainen.

    Jokainen on tämän kerran
    rikas, nuori jonkun verran.
    Missä liikkuu Herran henki,
    siell' on jakaa toisellenki.
    Älä kysy: miksi, kelle?
    Oves avaa hyvyydelle!

    Kesän kesti ruusu uhkee,
    nyt jo nukkuu hangen alla,
    vilu-neitten parmahalla.
    Kukat kuolottomat puhkee
    vasta ihmissydämistä
    hellemmiksi heltyvistä,
    rakkahasta rauhantyöstä,
    hyväntahdon joulu-yöstä.



HELMIKUU.


    Talven helmi, taivaan tähtiseule,
    pimentoihin unhoitettu kuu,
    hanki-valkeata valtaa käytän,
    mieltä puhtaampaa kuin kukaan muu.

    Veret kuumat hyydän, liikkeen jäädän!
    ajan kello hetkeks seisahtaa.
    Hiljaisten maan lasten sieluun silloin
    ikuisuuden aatos lankeaa.

    Seulon sieluja, oi, pakkashenget!
    Surmatkaa ja kootkaa aarteeseen!
    Sen vain korjaan, joka kylmän kestää,
    ikihelmeks käyvän kyyneleen.

    Kiteet kulmillain on tähtiyöltä;
    helkehuntu lahja alku-jään.
    Vilu vieras tääll' oon, Pohjan vanki,
    kruununi jäi aikain hämärään.

    Lien ma elon kaiken kaukotaulu,
    tausta, loppu, liikkumattomuus.
    Kerran vielä kaiken luomakunnan
    saartaa sama himmee hiljaisuus.

    Kaartaa kimallukset äärtä vailla
    rantaa autioiden maisemain.
    Kalmistossa valkohiutaleiden
    ihminen ja aika, muisto vain!

    Silloin istun jälleen kruunu päässä
    äyrähällä tyhjyyden ja yön,
    tutkin linnani jääkuvaisesta
    turhaan jälkeä poislaastun työn.

    Lumiruusuin kuudankatvehessa
    kerran iki-unta uinut maa.
    Hetken hermot, turhan työnne orjat,
    kuumehoureestanne lakatkaa!

    Astu sielu sydämeni jäähän,
    haaveitteni hopeehelinään!
    Kiedon laakealla vilpehellä
    huomishuolten liekitsemän pään.



VARHAISKEVÄT.


    Tippuvi räystäät, vierillä teiden
    pelmuten pulppuaa hilpeät purot.
    Paistavi päivä, läikkyvi ilma,
    herahtaa hymyhyn kasvot jurot.

    Tunnetko, tunnetko, kulkija-parka:
    sulaa ja soi myös talvinen rinta,
    sykähtää synkkien verien virrat,
    värähtää kummasti paatunut pinta?

    Kaikk' kovat yösilmä-, jääsilmä-peikot
    auringon kaunista katsetta lymyy.
    Lokaisen, nauravan lammikon kalvoon
    korkea taivas takaisin hymyy.

    Tunnetko, tunnetko, kulkija-parka:
    jouduit jo valkeain valtojen alle;
    paistaa sun täytyvi auringon lailla
    pahimmalle ja parhaimmalle!

    Valkeita silkkiäispulmuja säähän
    leutoon puhkovat rimpien raidat.
    Havahtaa tuuli, lehahtaa tuoksu,
    punertaa vienojen viitojen laidat.

    Tunnetko, tunnetko kulkija-parka,
    että sa syvinnä kaipaat jotain:
    aikojen autuahampien rauhaan
    tuskista elämän turhain sotain.

    Painuvi päivä, helisee routa,
    taivaasta maahan käy sinisiltä.
    Hopeakyyneltä, helmeä täynnä
    välkkyvi kuulas, kalpea ilta.



LUONNON IKÄVÄ.


    Oi, maa-emon helmaan
    mun sieluni halaa,
    pois rinnoilta riehun ja riidan,
    pois korpeen, miss' elo ehjänä säilyy,
    salolammelle, miss' yön ulpukat päilyy,
    unilinnojen kuvitelmaan!
    Sinne sieluni palaa
    luo rakkahan virran ja viidan.

    Oi, tuokion verran
    ma uinua soisin
    mesimättäällä muistojen lehdon,
    miss' haltiat haastoi ja kuusikot kuiski,
    suviöiden haavetta keijuset huiski
    mun lapsensilmääni kerran!
    Kuin autuas oisin
    ma keinussa luonnon kehdon!



LUX.

(_Victor Hugo_).


    I.

    Oi, vastaisuus! Näky valkea tuolla!
    Kaikk' kansat on vankilan ulkopuolla.
    Sora, hiekka jo heilivi vihertyen,
    kulot kasvavat umpeen nurmikkomailla.
    Maa seppelepää on morsion lailla
    ja ihminen ylvähin ylkä on sen.

    Kuin hämärän halki tai verhotun uksen
    viel' aaluu kauneus kangastuksen,
    mut kerran me täyttyvän tiedämme sen.
    Vapahiksi me kerran pääsemme ihan,
    jos menneisyys kävi merkeissä vihan,
    tulevaisuus tulkki on rakkauden.

    Jo nytkin syvältä synkeydestä
    soi sävele kansojen veljeydestä,
    se taivaalle kiuruna kirpoaa,
    ja kohtaloin kolkkojen, murheemme yllä
    se helkkyvi vienolla hyväilyllä.
    Oi, siivekäs haave, jo luoksemme saa!

    Te nähkää, yö on jo valkenemassa!
    Maailmassa suuressa, vapautuvassa
    Capetingit ja Caesarit syösty jo on.
    Jo hoivansa taivaan hengetär tarjoo:
    sukupuut täyskypsät piiriinsä varjoo
    suur' rauhansiipi liikkumaton.

    Oi Ranska, suortunut vaivojen alta!
    Oi terve, valkeain huntujen valta
    ja voitto jälkehen kauhujen yön!
    Taas sees on taivas ja linnut on täällä,
    orapihlajain oksilla, päittemme päällä;
    pajat puhkuu ja lietsoo painetta työn.

    Ja tapparat, keihäät joutavat loukkoon,
    tykit, pommit ruosteisten romujen joukkoon;
    ne unheessa maatuvat, murtuvat pois.
    Koht' enää ei jälellä niistä sen verran,
    että kourulla koukata vettä vois kerran,
    että sirpaleen laidasta sirkkunen jois.

    Katos kauna ja syy, vihamieliset linnat.
    Sama täyttävi tunne nyt kaikkien rinnat,
    sama kaikille viittovi määränpää.
    Näin Jumala sielumme liittävi yhteen
    ja sitovi kansoista kaunihin lyhteen.
    Hätäkellojen köys saa levähtää.

    Oi katsokaa, välke ui taivaan rantaan!
    Se kasvaa, sen loisto jo kauaksi kantaa,
    jo joudumme valtaan valkean sen.
    Tasavalta maailman, eessäin sun näen!
    Jos lienetkin vielä nyt pienoinen säen,
    olet huomenna aurinko ijäinen!


    II.

    Kovan kohtalon lyömät, ei kauan se paina!
    Kuin vuoksi ja luode niin vaihtuvat aina
    valot, varjot Salliman lain.
    Pahat päivät haihtuvat varjon lailla.
    Pian riemuaa kansat auringon mailla:
    yö unt' oli vain!

    Ajat onnellisemmat koittavat meille
    ja kansoille kaikille vapautuneille.
    Enää orjuutta, kurjuutta ei!
    Vaan juhannusvirttä olemassa-olon
    koko ihmisyys soi, tie häädetyn polon
    kun kotihin vei.

    Hirmuvaltiain sammuvi sumea suku,
    punaruskossa nousevi uus ajan luku
    sinitaivahan kannellen.
    Käsi kädessä, veljinä ihmiset kulkee,
    jumaluus sama,:suur', heidät helmaansa sulkee,
    Isä kaikkeuden.

    Soi rauhan viestit jo yllä ja alla;
    ne ruokopillillä, pasuunalla
    kautt' ilmojen kuuluuttaa:
    Ole vapaa, maa! Enää orjuuden vaivaan
    sua tuomita ei! Ole kaltainen taivaan
    polo ihmisten maa!

    Edistys, tarutammi, sen keskelle juurtuu;
    Ameriikan ja Euroopan saartavaks suurtuu
    pyhä laulujen puu.
    Sen oksilla valkeat kyyhkyset häilyy,
    sen kautta päivällä aurinko päilyy
    ja öisin tähdet ja kuu.

    Tää haave ylväin totta on milloin?
    Me marttyyrit haudassa liemme jo silloin,
    nuo kauniit kun kahleetta käy.
    Käy autuaampina aamun he koissa,
    kun meille, ah, Tuonelan kammitsoissa
    yö hämärtäy.


    III.

    Kylät, kaupungit riemua täys, elon intoa sorjaa!
    Taivaalla ei helvettiä, ei lain alla orjaa!
    Ja missä lie pyövelin piilu? Se tuntematon
    maan uudesti-syntynehille heimoille on.
    Ei onnea yksilön kurjuus kansojen salpaa.
    Sotamiestä ei enää, ei rintamaa, tappavaa kalpaa,
    verotaakat on poissa, myös ristit jo hyljättiin.
    Tahra Euroopan tää: kuninkaitako palveltiin?
    Ameriikan ihmetys: orjia ollutko meillä?
    Runo, tiede ja taide käy oppaina elämän teillä.
    Pois hälveni huoli, ja kuivui jo kyynelveet.
    On jalkarautansa kahlitut karistaneet.
    Kuin perhettä samaa suuri on ihmiskunta,
    pyhä kaikkien työ, teko vastaava parhainta unta.
    Elonpäiviä kiertää kiitosvirsien vuo:
    yhtä kallis on korsi, min pieninkin kekohon tuo,
    Tää ääretön, summaton, valossa-kylpevä kansa
    se heikoimmallekin velkaa on onnestansa,
    sille suonut on lahjan halvimman torpan mies;
    joka yksilön rinta on yhteisen työpajan lies.
    Ikivihreät kuuset, voittajat myrskyjen rankkain
    ja tuuheat oksat ja lehvät tammien vankkain
    ja seetripuut vanhat, graniitti-kuoriset nuo,
    kaikk' kilvan toukokuun sirkulle suojaa suo;
    värähtää jättien sielu ja valtaisan orren
    ne hellästi kaartavat katteeksi ruohonkorren.

    Oi aurinko-maa, sädehohtava tulevaisuus!
    Sun henkesi nousu se on, sa ihminen uus!



SUVIYÖN SÄVEL.


    Kuin tähtihärmää sieluhuni sataa
    suvisen kentän lailla unelmoivaan,
    ja kaikk' on mulla, mikä muuten puuttuu.
    Häviön, kalman kauhut, turhuus, tuska,
    kaikk' katoaa ja laulun onneks muuttuu,
    ja rinnassani kastehelmet soi vaan.

    Soi sävel outo, sävel kummallinen,
    soi kunniata kaiken olevaisen
    heijaavain heinänkortten kahinalla.
    Ah, kiitosvirttä kyynelhelmellistä
    ne laulaa suulla yhtä sorealla
    elämän ijäisen ja katoovaisen.

    Kultaiset korret, metsäin keijuskuorot,
    kuin pirrat vetten yllä aranvienot,
    te luonnon kannelpuussa sielunkielet,
    heliskää kautta kaikkein ihmisrintain;
    saa hetkeks rauhan rauhattomat mielet
    valahtaa huolten ylle hunnut hienot.



IHMINEN.


    Tavoittaa tyhjyys jumal-ajatuksen
    kuin tähdenlennon ikikierroltaan,
    Leimahtaa siivet liekkiin lentäväisen,
    mi tuhaks raukee tulen saatuaan:
    unohtuu Minä, vaihtuu, muuttuu muiksi,
    maan matosiksi, ruohoksi ja puiksi.,.
    Tään turhan onnen vuoks me ihmiset
    näin kiusataan ja tullaan kiusatuiksi!

    Poroksi polttain astuu jumal-aatos
    sielusta sieluun soihtu kirpoaa;
    ja suurempana joka sukupolvi
    ja kauniimpana tulisurman saa.
    On kirkastuksen kruunu surmatulla,
    ehompi elää sen, ken jälkeen jää.
    Oi, ihminen, on kaunis osa sulla
    näin taistella ja voitetuksi tulla!



SALAINEN SYTÖ.


    Sa syömmeni sorretun hehkuva säen,
    sa rohkea, pyhä,
    yht' ylväänä yhä
    sun sorronkin alla ma suitsevan näen!

    Ah, askelten alla!
    Sala-yössä kuin korvessa miilun hehku,
    niin peittää äänetön turpehen pehku
    salokankahalla!

    Sa sitkeä, synkkä, sa kestät, joskaan
    syvyytesi tähden
    et outojen nähden
    voi ilmiliekkinä loimuta koskaan!

    Tai hetkikö koittais
    tuo korkea, jolloin ois leimuta valta,
    sydän maailman syttyisi kaikkialta
    ja kahleensa voittais,

    ja hyvyyden hiljaisen pilkattu voima,
    nyt piillen mi sytee,
    vain kaihona kytee,
    ois tekojen suurien aateloima?

    Sen hetken jos näen,
    niin ilmoille roihua vaikk' alta vuoren,
    syki keralla maailman sydämen nuoren
    pyhä, hehkuva säen!



FAUSTIN LOPPUSANAT.

(_Goethe_)


    Näin sijaa valmistan mä miljoonille,
    mut unteloille ei, vaan uurtajille.
    Vihertyy niitut, pellot kellertäy,
    inehmo, karja kunnahalla käy
    rotunsa rohkeen luottain voimaan, valtaan,
    suojansa saaden maalta raivaamaltaan.
    Kuin Eedenissä täällä kukkii työ,
    tuoll' ympärillä aalto ahnas lyö,
    mut uhkaavaks jos käy sen hurja kulku,
    niin yhteisvoimin nostetahan sulku.
    Mun puolestani kaikkein kuuluville
    viisauden viime sana olla saa:
    Elämä, vapaus vain kuuluu sille,
    ken hetki hetkeltä sen valloittaa.
    Partaalla vaaran, sentään pystypäin
    kehdosta hautaan kamppaellaan näin.
    Ma taiston nähdä soisin moiseen tapaan
    vapaassa maassa, kera kansan vapaan.
    Hetkelle silloin huutaa haihtuvalle
    ma mielin: viivy, ihanin!
    Ei vaipua voi aioonien alle
    eloni päivät jäljettömihin.
    Tään nyt jo tunnen onnen hurmion,
    tää korkein hetki elämässäin on!



KAJASTUS.


    Korkean rauhan maan
    valkeat tornit katsovat kaukaa
    kuiluun kuohuavaan.

    Siintävät silmään sen,
    jolla on rinnassa hiipuvin kaipuu
    ylitse syövärien.

    Erheiden eksyttäväin
    alhosta nousevi ihmisen henki
    kunnaalle seppelepäin.

    Voittaja taistelon
    ei ole murhamies; tuomittu, syösty
    hurmeinen sankari on.

    Eessä on uskonto uus:
    kilvelle nostettu kaitsijaks kansain
    sielujen aateluus.

    Maaemon heimousvyön
    uurtavat multahan rauta ja teräs,
    talttuneet tahkoiksi työn.

    Kansojen, yksilöjen
    kilvan on kukkiva kirjava keto
    turvissa veljeyden.

    Ah, yli maan, yli veen
    kuin hymy Jumalan käy kajo kaunis
    ihmisen kirkastuneen!



SERENITAS.


    Ma rauhan sain. Ei enää jalka liestä.
    Vain hiljaa liityn ihmisyytehen
    kuin liittyy luontoon lehdon kukkanen,
    niin vailla valtiaan kuin orjan iestä.

    Mut syrjään jäin ma elon valtatiestä.
    Sen halpa kunnia, kiistailu sen
    huonosti sopi soitoks sydämen:
    se vaati vankia tai miekan miestä.

    Pois kylmä kiiltokuori sielun jäätää.
    Pelastan sieluni, muu kadotkoon!
    Mun maineen Parnassolta saatte häätää!

    Vain sinne halaan, missä hyvyys säätää,
    miel' leivon lailla puhkee lauleloon.
    Ma pienimpänä suurin, vapain oon!