E-text prepared by Tapio Riikonen



PUNAKAARTIN PÄÄLLIKÖN TYTÄR

Salapoliisiromaani

Kirj.

LAURI SAURAMO [Lauri Soini]






Helsingissä,
Minerva Oy,
1918.




1. Luku.


Kadunkulmassa, lähestyessäni illansuussa asuntoani, kohtasin
äkkiarvaamatta kaksi miestä, jotka saivat minut säpsähtämään.

Tosiaankin! Ne olivat samat oudot miehet, jotka jo parina iltana olin
nähnyt kärkkymässä asuntoni edustalla.

Toissa iltana he seisoskelivat portilla. He tirkistelivät minua niin
läheltä, että minun oli melkein pakko pysähtyä. Töin tuskin pääsin
poikkeamaan talon pihaan. Eilen illalla he taivastelivat kadun toisella
puolen. Lähestyessäni he pysähtyivät ja tuijottivat minuun kadun yli.
Sitten he murahtivat keskenään jotakin ja astuskelivat edelleen.

Ja nyt! Nyt kohtasin heidät lähimmässä kadunkulmassa. He tirkistelivät
nytkin tarkasti minua. Ja ohitse päästyäni kuulin toisen virkahtavan
toiselle:

-- Se se on.

Ajattelin vaatimattomasti, että hän tarkoitti sanoa: "Se se vain on."
Mutta sittenkin tunsin vilunväreet selkäpiissäni. Sanat tarkoittivat
ilmeisesti minua, ja tällainen kärkkyminen muistutti aivan liiaksi
edesmenneiden sortovuosien santarmivaanintaa.

Kiirehdin askeleitani ja pujahdin portista taloon. Väännettyäni
sähkönappulaa istahdin kirjoituspöytäni ääreen. Edessäni oli avoinna
saksalaisen Hugo Münsterbergin merkillinen kirja "Die Psychotechnik",
mutta ajatukseni eivät kiintyneet siihen. En voinut syventyä
teknillisen aikakautemme uusimpaan filosofiaan, jonka kannalta
sielunelämäkin on pelkkää tekniikkaa. Mielessäni kummittelivat äsken
näkemäni salaperäiset vaaniskelijat, ja mielikuvitukseni kokoili
polttoaineksia virittääkseen soihdun, joka voisi edes etäisellä
loimollaankaan valaista käsittämätöntä tilannetta.

Aikomukseni on kertoa merkilliset tositapaukset sellaisinaan, ja sen
tähden olisi turhaa ryhtyä lavertelemaan kaikkia niitä kuvitelmia,
joita mielessäni haudoin, ja juttelemaan niistä mieskohtaisista
suhteistani, joista sain lähtökohdat otaksumiini. Moneen kertaan
pudistin kaikki kuvitelmat mielestäni ja koetin syventyä kirjaani.
Mutta ne palasivat yhä uusissa muodoissa ja toinen toistaan
kiihdyttävämpinä. Niissä heittivät kuperkeikkaa Venäjän vallankumouksen
suojelusosaston vainukoirat, nämä kansanvallan santarmit, ja
punakaartilaiset syyntakeettomine päähänpistoineen kummittelivat
sitäkin arveluttavampina. Näin silmieni edessä kaikki kauhunkuvat,
joita sitten äskeisen suurlakon päivien lehdet ovat olleet täynnä. Ja
minulla oli omat, joskin verrattain satunnaiset syyni, joiden nojalla
tämän syyntakeettoman rosvojoukon asetin vaatimattoman persoonani
yhteyteen.

Yhtäkkiä koputettiin ovelleni. Koputus oli niin navakka, että heräsin
säikähtäen kaameista kuvitelmistani. En voinut tulijaa ajatellakaan
sanomalehtipojaksi enkä liioin keneksikään niistä tyttölapsista, jotka
ilokseni kävivät minua joskus häiritsemässä töissäni. Tulin
ehdottomasti ajatelleeksi äskeisiä salaperäisiä miehiä kadulla.

Olin vähällä kysyä: "Kuka siellä?" Mutta samassa sellainen
varovaisuuskin tuntui naurettavalta. Saattoihan se aivan hyvin olla
posteljooni. Hän koputti aina yhtä virallisesti.

Menin ja avasin oven. Pimeästä eteisestä häämötti outo miesolento.

-- Kädet ylös! hän huudahti luonnottoman kolealla äänellä.

Äänessä oli jotakin, mikä vaistomaisesti sai minut epäilemään käskyn
vakavuutta. Tahtomattani kuitenkin tottelin. Samalla tähystin tuikeasti
oviaukosta pimeään eteiseen.

Sieltä astui huoneeseeni mies lakki silmillä, puvusta päätellen
ulkotyöläinen. Kovia kauluksia korvasi kääntökauluksinen villapaita,
kuten vilahdukselta panin merkille.

Luonnollisesti minä kuitenkin ennen kaikkea tähystin hänen käsiinsä,
oliko hänellä mitään asetta. Hän keksi sen.

-- Jaha, sekö puuttuu! huudahti hän kaamealla rintaäänellään. Älä
luule! Kyllä täällä on kättä pitempääkin.

Hän veti revolverin taskustaan ja nakkasi sen viereeni pöydälle, niin
että kolahti.

Olin sieppaamaisillani sen käteeni. Mutta samassa tulin ajatelleeksi,
että miehen käytös oli omituisen leikkisä. Joka tapauksessa minun oli
vastattava hänen remseään jalomielisyyteensä vastaavalla tavalla.
Annoin sen tähden revolverin olla paikoillaan pöydällä.

Tähystelin tarkemmin miehen verrattain siistiä takkia, sangen
tyylikästä villapaidan kaulusta ja lättälakkia, jonka alta näkyivät
tummat tukanlatvukset.

Miehen silmistä singahti yhtäkkiä vastaani kirpaiseva tuikahdus,
veitikkamainen välähdys. Sellaisen pistävän katseen olin eläessäni
nähnyt yhden ainoan miehen silmissä.

-- Onko se...? aloitin iloisesti ymmällä.

Vastaukseksi hän sieppasi lakin päästään. Lakin mukana hän kouraisi
käteensä tumman tukkansa.

-- Kukapas minä olisin! hän vastasi kirpeästi nauraen.

Edessäni seisoi tosiaankin ystäväni Haukka, yksityisetsivä Väinö
Haukka. Kulmat kiinteässä, mutta samalla ikään kuin leikkivässä
rypyssä, hyväntuulisesti varjostaen hänen kirpaisevaa katsettaan.
Kiinteä kaljuotsa ja tupsutukka takaraivolla pörröllään. Särmikäs,
mutta sydämestä pursuva ivahymy terävillä huulilla, terävän leuan yllä.
Nenä vain ei ollut Haukan. Sen harjalle oli kohonnut ylpeä kyhmy, niin
ettei se ensinkään näyttänyt kärkkäältä pistämään nipukkaansa toisten
asioihin. Olisipa hänellä ivahymyään säestämässä ollutkin oma kärkäs
nenänsä, niin olisin hänet kaikista valepuvuista huolimatta tuntenut
tuhansien joukostakin.

-- No, terve mieheen! huudahdin iloisesti. -- Istu ja ole kuin
kotonasi! Ja, jotta tosiaankin tuntisit olevasi kotonasi, niin... ole
hyvä ja pane palamaan...

Riemastuneena siitä, että minulla sattui olemaan hänen
lempitupakkaansa, siirsin kirjoituspöytäni takareunalta sikarilaatikon
hänen väärennetyn nenänsä alle.

-- Mitä, bahara-batteja! hän huudahti mielissään. -- Oletko sinäkin
kehittynyt niin herkkusuuksi?

-- Apinoimisesta alkaa kaikki sivistys, tunnustin ystävälleni
kiinalaisella kohteliaisuudella.

Hän nauroi makeasti ja tuprutteli bahara-battiaan.

-- Mutta asiasta toiseen, virkoin vakavampaan äänilajiin. -- Miksi sinä
tulit sillä tavoin?

-- Kuuluuhan sellainen tehokas esiintyminen nykyään muotiin, hän
vastasi viattomasti.

-- Siitä olisi voinut olla vakaviakin seurauksia... olisin voinut saada
vaikka halvauksen.

-- Tahdoin koettaa, onko naamiointi riittävä. Enkä tiennyt sinua niin
heikkohermoiseksi.

-- Minulla saattaa olla hieman syytäkin, virkoin tarkoittavasti.

-- Kuinka niin?

-- Jaa, tiedätkös, että olen parina päivänä nähnyt outoja miehiä
asuntoni edustalla vaaniskelemassa.

Ystäväni terävät huulet vetäytyivät vihellyssuppuun, jonka niin hyvin
tunsin ennestään. Sellainen äänetön vihellys ilmestyi hänen huulilleen
aina, milloin hänen vainuamansa enteet odottamatta toteutuivat.

-- Sitä jo aavistinkin, hän virkkoi ikäänkuin itsekseen.

-- Mitä tarkoitat?

-- Sitäkös menet kaikelle maailmalle juttelemaan, että olet minun
ystäväni! hän piikitteli.

-- Siksikö he...?

-- Siksi, aivan varmaan, väitti Haukka. -- Mutta älä pane pahaksesi,
jos väitän, etteivät he vaani sinua, vaan minua.

-- Sinua? kummastelin.

Hän nyökäytti tuskin huomattavasti päätään. Ja minä koetin mukautua
hänen otaksumaansa, että jotkin tuntemattomat miehet vanhan
ystävyytemme nojalla odottivat hänen kaupunkiin saavuttuaan tulevan
juuri minun luokseni.

-- Näitkö muuten miehet kadulla? kysyin.

-- Näin kyllä pari miestä. Mutta he eivät kiinnittäneet minuun
huomiotaan.

Loin ehdottomasti katseeni hänen souvaripukuunsa.

-- Niin, juuri siksi, hän vastasi myöntävästi katseeseeni. -- Vai
luuletko sinä, että olisin näin pukeutunut yksistään sinua
säikytelläkseni?

-- Tosiaan! ihmettelin. -- Ensi näkemältä näytit minusta ilmetyltä
pahantekijältä.

-- Se on turvallisinta nykyään, hän vastasi. -- Nykyään... jolloin
juuri rikolliset ovat varmimmat hengestään ja vapaudestaan, jolloin he
"aatteen" nimessä ammuskelevat ja sulkevat lukkojen ja telkien taakse
niitä, joita on syytä epäillä ryöstöjen ja murhien estämisaikeista...

-- Olet siis saapunut tärkeisiin tehtäviin?

-- Tehtäviin, niin...

-- Ja luulet, että uhrisi täällä tietävät tulostasi?

-- En luule, vaan tiedän, hän vastasi kuivasti.

Katsoin kysyvästi häneen.

-- Kirje, jolla minut kutsuttiin, oli postissa avattu, hän tiedotti.

-- Postissa! huudahdin..

-- Heitä on kaikkialla, hän vastasi kylmästi.

-- Keitä sitten...? Ja kuinka kummalla sellainen voi olla mahdollista?

-- En katsonut viisaaksi ryhtyä vielä syypäätä etsimään. Mutta kun
kirjeen saatuani tapani mukaan tarkastelin sitä ensin päältäpäin,
havaitsin, että liimauksessa oli nokitahroja. Se oli vanhaan
ohranatapaan avattu kynttilävalkeassa kuumennetulla ohuella
paperiveitsellä, mutta aloittelija oli sen tehnyt niin taitamattomasti,
että liimaus oli nokeutunut.

-- Keneltä kummalta kirje sitten oli?

Haukka ei ollut kysymystäni kuulevinaan.

-- Huomasin sitten pian, että minua pidettiin silmällä. Painauduin
pariksi päivää näkymättömiin. Sittenkin huomasin lähtiessäni, että
minua seurasi outo mies junaan. Koko matkan hän piti minua silmällä ja
seurasi täällä perässäni matkustajakodin katuovelle.

-- Ja meni sitten tiehensä?

-- Ei suinkaan. Kun avasin talon yläkerrassa huoneeni ikkunan, näin
hänen kävelevän kadulla. Silloin juuri muutin pukua. Talon portti on
onneksi toiselle kadulle päin. Päärapun takaovesta pujahdin pihaan ja
sieltä portista toiselle kadulle. Souvaripukuni suojassa vältin
täälläkin vaanijoiden huomion. He ovat kärkkäitä, mutta aloittelevia
urkinnan alalla.

Tämä kaikki oli minusta nykyisissä vaiherikkaissa oloissakin niin uutta
ja satumaista, että olin vähällä joutua päästäni pyörälle.

-- Kuules, huudahdin uteliaisuudesta vavisten, -- sano veikkonen jo,
kuka kumma sinut on tänne kutsunut?

Hän tuijotti tuokion arvoituksellisesti minuun, vetäisi pari vihaista
savua sikaristaan ja vastasi sitten omituisella ylpeyden, uhkan ja
halveksimisen sekaisella äänellä:

-- Punakaartin päällikkö.

Ällistyin tästä vastauksesta niin, että kaikki kysymykset tuokioksi
mykistyivät huulilleni. Purskahdin sitten äkilliseen, lyhyeen nauruun.
Nauru yksin pelastaa ihmisen pahimmastakin pälkähästä. Se vapautti
mielessäni kysymysten tulvan.

-- Ketä vastaan?

-- Eiköhän vain... omia miehiään, hän laukaisi jälleen vastaukseksi.

-- Missä kumman asioissa?

-- Rosvopäälliköltä on rosvottu asevarasto, Haukka vastasi.

-- Nekö venäläiset kiväärit? kysyin nauraen.

-- Ne kai.

-- Kuinka kummalla sitten?

-- Menen kuulemaan lähemmin.

-- Ja mistä ihmeestä he tietävät sinua vaania kaikkialla, jo sinulle
tulleesta kutsukirjeestä alkaen?

-- Sehän tämän jutun juuri tekeekin arvoituksellisimmaksi asiaksi,
missä koskaan olen askarrellut, Haukka virkkoi miltei harmista
puuskahtaen.

Kotvan kuluttua hän jatkoi:

-- Mies ei kirjeestään päätellen näytä ensinkään hölmöltä, ja kuitenkin
hän on aivan käsittämätön avosuu. Tai...

-- Tai? kehotin häntä jatkamaan.

-- Se nyt on vain tunnelmoimista, hän hymähti. -- Mutta koko tästä
miehekkäästä rosvojutusta lemahtaa jo etäälle siinä määrin naisenhajua,
että siinä täytyy olla mukana nainen.

-- Rakastunut nainen, naurahdin.

-- Kenties, tokaisi Haukka, -- mutta joka tapauksessa mielettömästi
innostunut nainen.

Siihen minä en osannut mitään.




2. Luku.


-- Sinähän pelaat biljardia?

-- Kyllä omiksi tarpeiksi.

-- Eikös lähdetä ja oteta keilaerä illan kuluksi, hän ehdotti
vilkkaasti.

-- Oletko sinä, hymähdin, -- niin intohimoinen pelaaja, että täytyy
lähteä kesken tärkeän asian?

-- Älähän virka, Haukka torjui soimaukseni. -- Ensiksikään en mene
rosvopäällikön puheille enää tänä iltana, ja toiseksi ei biljardi ole
lainkaan hullumpaa leikiksikään. Siinä saa koko ruumis tarpeellista
liikuntaa, se teroittaa silmää ja tarkistaa kättä, vieläpä on
virkistävää leikkivoimistelua älyllekin. Asetan sen munkkimaisen
shakkipelin edelle. Monet suuret filosofitkin, esim. Herbert Spencer,
ovat olleet oivallisia biljardin pelaajia, hän vetosi lopuksi
auktoriteettiin.

-- No, lähdetään vain minun puolestani, myönnyin kernaasti.

Hän alkoi asettaa mustaa peruukkiaan kaljuotsansa ja tupsutukkansa
peitoksi.

-- Ennen nuorempana, hän tuumi samalla, -- kun minulla oli
runsaammin aikaa, lisäilin muuten biljardisalongissa melkoisesti
ihmistuntemustani. Ylioppilaiden ja maisterien, jopa tohtorienkin,
ohella on siellä tilaisuus tutustua mitä monenkarvaisimpiin
liikemiehiin, mutta tietystikin eritoten peli- ja muihin huijareihin.

Pukeutuessani päällystakkiini hän huomautti:

-- Minä menen edeltä, tule sinä parin minuutin kuluttua. On
varovaisinta, etteivät näe meidän lähtevän yhdessä talosta.

Hän meni edeltä. Minä odotin sovitun ajan, ennen kuin lähdin jälkeen.
Mutta tapasinkin hänet portilla odottamassa.

-- Heitä ei näy, ei kuulu, hän virkkoi. -- Ovat menneet matkoihinsa.
Satunnaisesti, mielivaltaisesti ottavat vakoilunsa kuten kaiken
muunkin. Vaikka ovat järjestyneitä olevinaan...

Me menimme Tallbergin liikepalatsin kellarikerroksessa, Citypasaasin
alla sijaitsemaan biljardisalonkiin.

Verrattain harvat helsinkiläisetkään edes tietävät, että meillä täällä
on niinkin suurikaavainen "pelihelvetti" olemassa. Sinne mennäänkin
alaspäin, kuten Haadekseen konsanaan. Kun kiertoportaita alas
laskeuduttuamme avasimme oven ja astuimme eteiseen, kantautui korviimme
taukoamaton biljardipallojen pauke, ja kahdesta avaraan salonkiin
vievästä ovesta -- myöhemmissä merkillisissä tapauksissa oli meille
verrattain tähdellistä, että näitä ovia oli kaksi -- näimme vilisevän
hienompia ja puolivillaisempia herrasmiehiä, jotka, monet
paitahihaisillaan, häärivät sauvoineen kymmenkunnan viheriän pöydän
ääressä.

Ystäväni villapaidankauluksineen sai eteisessä kestää melkoisen ankaran
tarkastuksen kiirastulen. Ovenvartija havaitsi sentään hänen pukunsa
siksi nuhteettomaksi, että hän sai muistutuksitta astua pyhään tilaan.
Tilasimme keilapöydän, ja kotvan vuoroamme odotettuamme saimme astua
leikkiin, kaatelemaan keskelle pelipöytää asetettua viittä
keilanappulaa kolmella luupallolla.

Monet taitavatkin biljardin pelaajat pitävät keilapeliä onnenleikkinä,
joka muka on suuressa määrin riippuvainen onnellisesta sattumasta,
"fuchsista". Mutta itse asiassa se enemmän kuin mitkään muut pelilajit,
carambolagea lukuunottamatta, vaatii tarkkoja ja varsin konstikkaitakin
mittausopillisia laskelmia, jotka älynterävyyden ohessa kysyvät
pitkällistä harjoitusta.

Ryhdyin leikkiin hanakasti ja melkoisella voitonvarmuudella. Ystäväni
sitä vastoin tuuppasi muutamat lyöntivuorot sauvansa kärjellä ikäänkuin
leikitellen. Hän tunnusteli hänelle oudon pöydän "forschia". Mutta
kun hän kotvan kuluttua otti leikin todenteolla, niin minun
voitonvarmuuteni pian herposi. Katsoin viisaammaksi heittäytyä
kohteliaaksi ja annoin hänen voittaa lemmessä, sillä olisihan hän
voittanut kuitenkin.

Hän voitti pari pelierää. Mutta toisen pelierän jälkeen sai
huvittelumme odottamattoman käänteen.

Haukan pelitaktiikkaa ihastelemaan oli kerääntynyt melkoinen joukko
katselijoita, katselijoiden joukkoon ilmestyi nuorenpuoleinen,
levottoman touhuisa mies, joka oli puettu jonkunlaiseen sekatyyliseen
metsästyspukuun. Kovia kauluksia vastasi hänellä villapaidan kaulus,
kuten ystävällänikin. Hän katseli peliämme intohimosta vavahdellen --
taisi olla hieman "liikutettuun" -- pelikiihko silmissä ja
väkiverevillä kasvoilla, jotka kertoivat paljosta oleskelusta
ulkoilmassa. Erityisesti hän näytti kiintyvän Haukkaan ja lähenteli
tätä toverillisesti... varmaankin puvun yhtäläisyyden vuoksi.

Toisen pelierän päätyttyä hän ilmaisi ihastuksensa omalla tavallaan.
Hän puuskahti murtaen:

-- Tehän olette koko lahtari!

Haukka tähysti häntä silmät sirrillään.

-- Lahtari, hän toisti, -- mitä sillä tarkoitatte?

-- Tietysti lahtarikaartilaista, tulkitsi muuan katselijoista nauraen.

-- Sitä, selitti mies itse, -- että tahtoisin mielelläni löylyttää
teitä...

-- Oletteko te sitten itse Sasu Punainen, kysäisi Haukka, sovittaen
"löylytyksen" miehen vereviin poskiin.

-- Mikä Sasu Punainen? uteli mies, paljastaen siten ison aukon
kirjallisessa sivistyksessään.

-- Tietysti punakaartilainen, tulkitsi sama sananselittäjä
katselijoiden joukosta.

-- Entä jos olisinkin... kyllä meistä aina lahtarit saavat vastuksen,
ärhensi väkiverevä miekkonen hänelle.

Samassa hän kääntyi Haukkaan touhuissaan ja välähtelevin silmin.

-- Etteköhän otakin minua kolmanneksi?

Emme olleet halukkaat siihen suostumaan.

-- Luuletteko, ettei minulla ole rahaa, vaikka olenkin vain tällainen
poika keskeltä maailmaa! hän rehenteli metsäläisinnossaan.

-- Emme pelaa ensinkään rahasta, tuppauduin häntä torjumaan.

-- Ettekö! hän tokaisi, osoittaen peittelemätöntä halveksimistaan
sellaista lapsenleikkiä kohtaan.

Siitä en olisi välittänyt. Mutta sitä vastoin tunsin harminpistoksen
sen vuoksi, että Haukka ryhtyi rehentelijän kanssa näköjään varsin
toverillisiin neuvotteluihin. Se lisäsi yhä miehen röyhkeyttä.

-- Pelataan me sitten kahteen pekkaan, hän touhusi. -- Viitonen, kymppi
tai satanen... sama asia. Rahat kyllä riittävät.

Varmemmaksi vakuudeksi hän veti lompakkonsa povitaskustaan ja
tiputteli, katselijoiden virnistellessä, biljardipöydälle koko joukon
satamarkkasia. Hän käsitteli seteleitä niin kömpelösti ja hutiloiden,
ettei hän varmaan ollut niitä kauan liikutellut, ainakaan näin
tukuittain.

Ylipäänsä tämä touhuisa mies ei ilmeisesti kuulunut biljardisalongin
liukkaiden pikkuhuijarien ilmapiiriin. Missä nurkkakahvilassa lie
saanut mahdollisen pelikoulutuksensakin.

-- Odota, minä pelaan hänen kanssaan, kuiskasi Haukka minulle. --
Ymmärräthän... hän kuuluu varmaan kaartiin, minulle on tärkeää saada
tuttavia...

Minä lepyin. Ja vetäydyin mielelläni syrjään. Rehentelijä otti sauvan
kädestäni.

-- Paljonko pannaan? hän kysyi Haukalta kourien lompakkoaan.

-- No, pannaan nyt markka tai pari, tuumi Haukka rauhallisesti.

-- Hyh, mitäs sellaisesta! toinen väheksyi. Hän kääntyi katselijoihin.
-- Kuka pitää maasua? hän kysyi tavarishtshien kielellä.

Joukosta ilmestyi muutamia, jotka löivät vetoa kuka kympin kuka
viitosen.

Peli alkoi. Uhkapelaaja kaasi ensimmäisellä lyönnillä yhden ainoan
keilan ja teki siis kakkosen. Toisella lyönnillä hän sai lipsahduksen,
"kiksin", ja menetti tämän ainoan kakkosensa. Pelivuoro siirtyi
Haukalle.

-- Ei siitä paksuja rasvoja nuole toinenkaan, vastapelaaja ilkkui,
sillä asento näytti mahdottomalta.

Mutta Haukka otti takaapäin, "von hinten", kaasi kolme keilaa ja sai
siis kympin. Pallot kuitenkin jäivät molemmin puolin niin lähelle
keiloja, jotka seisoivat välissä, että seuraavalla lyönnillä näytti
mahdottomalta edes osua palloon, ja ohilyönti tietää aina miinusta.

Haukka tähtäsi lyöntinsä näköjään aivan päin seiniä. Mutta pallo
kiersikin tarkoin laskettua rataa kolmen vallin kautta ja sattui niin
täsmällisesti toiseen palloon, että tämä kaasi yksistään keskimmäisen
keilan eli kuinkaan. Siitä tuli 30 pistettä.

Seuraavalla lyönnillä hän pani pallon kimmoamaan vallista valliin
kaksin kerroin yli pöydän niin, että se kaateli kaikki keilat, ja "koko
pataljoona" tiesi 40 pistettä.

Vihdoin viimein hän otti vallin kautta karanpallon: osui pelipallolla
molempiin muihin palloihin. Tämä "Carambolage von hinten" oli niin
tarkoin laskettu, että pallot samalla kaatoivat kaikki muut keilat,
jättäen ainoastaan kuninkaan pystyyn. "Ympärileikkaus" tiesi 50
pistettä ja karanpallo 4, ja tällä mestarilyönnillään hän siis sai 54
pistettä, suurimman pistemäärän, mitä yleensä voi saada yhdellä
lyönnillä. Neljällä lyönnillä hän oli kaikkiaan saanut 34 pistettä. Kun
tavoite oli 125, oli hän loistavasti voittanut, vastapelaajan jäädessä
aivan kuiville. Katselijat osoittivat iloista ihastustaan, jotkut
taputtivat käsiään, vaikkei se ensinkään kuulunut talon tapoihin.
Vastapelaajan olisi luullut vähemmästäkin nolostuvan. Mutta toisen
saamat suosionosoitukset vain ärsyttivät häntä. Ja hillittömän
uhkapelaajan tavoin hän vain hullaantui musertavasta tappiostaan.

-- Revanssi! hän huusi.

Ja nyt oli jo vedonlyöjiäkin niin monta, että mies sai panna muutamia
satasia likoon.

Hän hävisi jälleen. Haukan hienoja karsolyöntejä katselemaan oli
kerääntynyt niin paljon väkeä, että vedonlyöjiä olisi ollut liiaksikin.
Eikä miekkonen suinkaan perääntynyt, vaan lateli seteleitä pöytään,
tosin entistä vaiteliaampana, pelikuumeen hehku poskillaan.

-- Kuka vielä pitää maasua? Ottakaa saadessanne! hän selitteli
vavahtelevin äänin.

Mutta pelaajillakin on kunniantuntonsa. Kukaan ei enää katsonut
sopivaksi ottaa hänen rahojaan. Se tosiaankin alkoi näyttää suoralta
ryöväykseltä.

Nolosta asemastaan sai miekkonen odottamattoman pelastuksen. Eteiseen
oli toisen pelierän päättyessä saapunut nuori nainen, sangen nuori ja
kaukaa katsoen kauniskin. Huomioni oli kiintynyt siihen, että hän
kiihkeästi puhui ovenvartijalle jotakin, samalla viittoen ryhmäämme
kohden. Ovenvartija tuli kutsumaan nolattua pelikiihkoilijaa.

-- Joku hakee teitä... eikä täällä muuten saa pelata uhkapeliä,
ovenvartija lisäsi huomattuaan setelit pöydällä.

Mies vilkaisi eteiseen ja hätkähti. Hän ahmaisi setelinsä pöydältä ja
riensi tytön luo. Haukka hyökkäsi nopeasti kimppuuni.

-- Mene, hän kuiskasi minulle, -- ja kuuntele salaa, mitä naisella on
sanomista.

Tein työtä käskettyä. En mennyt suoraan ovelle, jolla he kohtasivat
toisensa, vaan kiersin pilaririvin taitse viereiselle ovelle, joka
sekin vei eteisestä samaan salonkiin.

Näin hyvin siltäkin ovelta eteisessä seisojan, varsin sivistyneen
näköisen, vieläpä tyylikkäästikin puetun, tummaverisen tytön, ja ehdin
kuulemaan, kun hän häthätää puhui sairaalloisesti hehkuvin silmin:

-- Hanskista tuntui kummalliselta, että se etsivä jäi niin kauaksi
aikaa matkustajakotiin, ja hän meni lopulta soittamaan, ja kysyi,
asuiko se ja se siellä. Tyttö myönsi, kävi katsomassa ja tuli sanomaan,
ettei herra Haukka ollut kotona...

Hän sanoi tosiaankin Haukka, siitä en voinut erehtyä!

-- Hanski, puhui tyttö edelleen, -- oli silloin lähtenyt tiedustelemaan
niiltä toisilta vartijoilta, mutta se ei ollut mennyt isäni luo eikä
sen tuttavansakaan...

Hänen sanoessaan "isäni luo", tuntui hänen äänessään omituinen,
arasteleva värähdys.

-- Se oli kadonnut läpi käsien, sanoi tyttö lopuksi miltei
taikauskoinen kajo palavissa silmissään. -- Kun kuulin siitä Hanskilta,
riensin sinua etsimään, että ajoissa tiedät...

-- Hyvä on, vastasi huijari päällikön äänenpainolla. Hän kääntyi
ovenvartijaan saadakseen palttoonsa.

Minä riensin kertomaan Haukalle, että mies lähtee. Haukka oli itsekin
nähnyt sen avoimesta ovesta ja kiirehti vastaan.

-- Mitä he puhuivat? hän kysäisi.

Minä mainitsin lyhimmiten Haukalle, mitä tyttö oli puhunut hänestä ja
isästään.

-- Horna! pääsi Haukalta. Ja hän oli yhdellä ainoalla harppauksella
eteisessä. Ovenvartijan etsiessä lakkejamme ja päällystakkejamme tuli
biljardimarkus jälkeemme.

-- Entä aika? hän muistutti.

Ennen kuin minä ehdin saada edes kukkaroni esiin, maksaakseni osani
pelipöydän vuokrasta, heitti Haukka markukselle setelin, mikä ensiksi
sattui käsiin, ja juoksi ylös portaita. Markus sanoi minulle, että hän
oli jo saanut liikaakin, ja niin minä juoksin nopeasti Haukan perään.
Tavoitin Haukan tähystelemästä Aleksanterin katukäytävällä, pasaasin
suulla. Hän ei ollut enää nähnyt vilahdustakaan miehestä eikä tytöstä,
ei pasaasissa eikä kadulla.

-- Lempo sentään! hän päivitteli ja mietti kulmat kireällä. -- Kuulitko
aivan varmaan, että tyttö lausui nimeni? hän kysäisi yhtäkkiä.

-- Aivan varmasti, vakuutin.

-- Ja sen myös, että hän sanoi "isäni luo?" hän tenttasi edelleen.

-- Aivan selvästi, vahvistin.

Haukan huulet menivät väräjävän kaihomieliseen vihellyssuppuun.

-- Silloin meillä kenties oli... pelasin kenties... vastapelaajani
kanssa, hän tuumaili kirpaisevalla ivalla.

-- Mutta tyttö... kuka sitten on hänen isänsä? utelin lapsellisesti.

-- Sinäpä sen sanoit! tokaisi Haukka. Jollei vainuni perin petä, niin
isä on kaikesta päättäen kutsujani, punakaartin päällikkö.

Minulta pääsi tyhmyrin lyhyt naurahdus. Asiahan oli aivan selvä
itsestään! Ja "se tuttava" olin tietysti minä.

-- Harmin paikka! päivitteli Haukka raapien korvallistaan tumman
peruukkinsa alta. Miten näppärää olisikaan ollut vakoilla omia
vakoilijoitaan! Mutta hyvä saavutus tämäkin, hän tuumi. -- Odottamaton
onnenpotkaus, oikea "Fuchs", kuten pelikielessä sanotaan. Kaiken
lisäksi se jäi minulle pelivelkaa kaksi markkaa... ja maksatutti
minulla vielä aikansa! hän lisäsi nauraen.

Lähdimme hiljakseen kävelemään katua eteenpäin. Mutta yhtäkkiä hän
pysähtyi.

-- Kuule, otatko minut luoksesi asumaan?

-- Kernaasti, vastasin.

-- En näet mene enää matkustajakotiin, hän lisäsi.

-- Entä matkatavarasi?

-- Ne saa joku noutaa huomenna.

-- Mutta eivätkö he voi yhtä hyvin keksiä sinut minun luotanikin?
utelin.

-- He eivät tunne minua. Ja talossahan asuu paljon ihmisiä.

Minulle oli se selitys mieleen. Sain siten ystäväni asuintoverikseni ja
pystyisin seuraamaan tätä merkillistä juttua läheltä.




3. Luku.


Ystäväni Väinö Haukka lähti aamulla punakaartin päällikön luo.

-- Enkö minä saa tulla mukaan?

-- Et, hän vastasi pudistaen päätänsä niin, että tumma peruukki
heilahti. Mutta minä kerron kyllä kaiken sinulle, hän lisäsi
lohduttaen.

Tyydyin siihen, sillä tiesin hyvin, että kun hän kerran lupasi kertoa
kaiken, saisin kaikesta yhtä tarkan selon kuin olisin ollut itse
näkemässä. Ja tarkemmankin, sillä hänen kouliutunut silmänsä näki
paremmin.

Hän otti kirjeen taskustaan ja katsoi vielä lisävarmuudeksi osoitetta.
Ja sitten hän lähti.

Lähestyessään laitakaupungilla pientä puutaloa, hän tähysteli tarkoin,
näkyikö vaaniskelijoita. Mutta hän ei nähnyt ainoatakaan epäilyttävää
henkilöä. Nähtävästi he vaanivat vain pimeässä.

Talo oli muuten kulmatalo. Tämän kadun varrella oli vanha puurakennus,
jossa asui vuokralaisia. Toisen kadun varrella oli hieman korkeampi
uusi rakennus, jonka pääty antoi tälle kadulle. Rakennusten välillä oli
portti, josta näkyi musta paja pihan perältä, ja pajasta kuului
vasarankalke. Uudemman katurakennuksen päädyssä oli katuovi, jossa oli
vaskikilvessä nimi: A.K. Luhtanen, tehtailija.

Haukka soitti ovikelloa. Hän kuvitteli mielessään, että avaamaan tulee
tumma tyttö, jonka hän illalla oli nähnyt biljardisalongin ovesta.
Mutta tulikin herttainen, pehmeäliikkeinen vanha vaimo, jolle Haukka
jätti nimikorttinsa.

-- Aha, vaimo sanoi ystävällisesti, -- mieheni onkin teitä odottanut.
Hän ei ole juuri kotosalla... hän on kaupungilla pistäytymässä... mutta
olkaa hyvä ja käykää istumaan... odotan häntä juuri aamiaiselle.

Päällysvaatteensa riisuttuaan Haukka astui varsin hauskaan
pikkuporvarilliseen vierashuoneeseen. Hän istuutui mukavaan nojatuoliin
ja katseli huvitettuna huonetta, joka kaikin puolin todisti
hyvinvointia, vieläpä melkoista hienostustakin.

Pöytää sohvan edessä peitti aistikkain, jopa taiteellisin
häiveompeluksin somisteltu kaitaliina. Se todisti, että talossa oli
sivistynyt tytär. Haukan teki mieli kysäistä tytärtä itseään, mutta
eihän hänen muitta mutkitta sopinut puuttua perheasioihin. Haukan
korviin kuului yhä heikko vasarankalke pajasta. Hän kysäisi rouvalta:

-- Kuuluuko miehenne työväenpuolueeseen, vaikka on tehtailija?

-- Mikäs tehtailija hän... seppä vain, tuumaili rouva kodikkaalla
sävyisyydellä. -- Eikä hän sosialistien hommista enää suuria välitä...
onpahan mukana, kun on nuorempana tottunut.

-- Mutta onhan hän punakaartin päällikkönäkin! huomautti Haukka.

-- On jonkun osaston, selitti rouva. -- Sotilaskomentoonkin hän on
tottunut nuorena ollessaan. On näet ennen ollut aliupseerina kaartissa,
ja minkä nuorena oppii, siihen vanhana mieli vetää. Meni mukaan, kun
entiset sotatoverit ruinasivat. Mutta kovin hän on jo työlästynyt koko
kaartiin... Olisi jo eronnut, mutta ei katso voivansa, ennen kuin se
ruma asejuttu selviäisi.

Rouva ilmeisesti odotti, että Haukka rupeaa asejutusta utelemaan. Mutta
tämä ei ollut koko asiasta tietävinään. Kotvan kuluttua hän kysäisi:

-- Missä tyttärenne on?

Kysymys sattui selvästi arkaan paikkaan. Vaimo hätkähti aivan kuin
ruumillisesta kivusta ja oli vähällä puhjeta nyyhkytykseen.

-- Mistä herra Haukka tietää, että meillä on tytär? hän kysyi sitten
surumielisesti hymähtäen.

-- Näin sen tästä, Haukka vastasi viitaten pöydänhalkaisijaan. --
Talossa, jossa on tällaisia pöydällä, on tavallisesti koulutettu
tytär...

Emäntä hymyili viihdytettynä.

-- Onhan se Maisu käynyt koulujakin, kävi taidekoulunkin... ja innokas
on kaikkeen, kertoili äiti rakkaasta tyttärestään.

-- Kuuluuko tyttärennekin sosialistiseen puolueeseen? Haukka kysyi.

-- Kaikessahan se hommaa nuoressa innossaan, äiti huokaisi. -- Yhteen
aikaan oli niin innostunut piirustukseen ja maalaukseen, että aivan
kalpeni, kun tuskin malttoi syödä, saatikka sitten nukkua. Sitten osui
niiden nuorisoliittoon ja naisosastoon ja mihin kaikkeen lie
liittynyt... alkoi siellä hommata kaiket illat puoliyön korville, ja
puuhasi niiden asioissa enimmät päivätkin. Piirustuksesta ja
maalauksesta ei enää välittänyt... väitti niitä turhiksi herrasneitien
ajanvietteiksi... korkeintaan laitteli kansikuvia niiden
toverilehtiin...

-- Missä hän nyt on, jos saan luvan kysyä? Haukka uteli.

-- Missä lie, tulituittu hupakko, äiti vastasi levottomasti.

Hän koputteli kotvan kenkiensä kärkipuolella lattiaa, tasaantui siitä
jälleen ja alkoi jatkaa juttua rakkaasta tyttärestään.

-- Se alkoi kuluttaa siellä siinä määrin voimiaan -- sen taannoisen
suurlakkorytäkän aikana oli kaiket yötkin töissä heidän kanslioissaan
-- niin, että isä alkoi kovistella häntä pysymään kotona, varsinkin sen
jälkeen, kun kaartilaiset... mokomatkin "järjestysmiehet" muka...
pitivät meillä sen kotitarkastuksen...

-- Mitä, pidettiinkö teillä kotitarkastuskin? Haukka kysyi yllätettynä.

-- Nekös, päättömät, pitäisivät väliä, missä peuhaavat! kaartilaisten
päällikön puoliso päivitteli.

-- Ja silloinko aserosvous tapahtui?

-- Ei, kotitarkastus pidettiin jo suurlakon aikaan, "vallankumouksen"
hulluimmassa huumauksessa.

-- Kuinka? Kertokaa kaikesta tarkkaan!

-- Ei niitä, huokaisi vaimo, -- suinkaan naisihminen mielikseen
muistele, sellaisia asioita. Kotitarkastuksen jälkeenkin olin aivan
sairas monet päivät, ja pikku tyttöni on sairaalloinen vieläkin...

-- Mutta miksi he oikein...? Mitä he teiltä silloin etsivät?

-- Mistä heidät tiesi... varmaankin veljeni poikaa, rouva vastasi. --
Hän on ylioppilas. Oli kirjoittautunut suojeluskuntaan aikaisemmin
syksyllä, ja kaartilaiset olivat haalineet jäsenluettelon käsiinsä. Hän
on lueskellut maalla kotonaan, mutta pari päivää ennen suurlakkoa
saapui tänne tenttimään.

-- Asuiko hän teillä?

-- Asui.

-- Mutta mistä kaartilaiset sen tiesivät?

-- Se on käsittämätöntä, jollei usko heidän kummallista selitystään.

-- Kuinka he selittävät?

-- Oli muka... mutta ehkäpä kerron järjestyksessä? emäntä kysyi kahden
vaiheilla.

-- Niin, oikein. Parempi on kertoa järjestyksessä, Haukka kehotti
mielissään vaimon ymmärtäväisyydestä.

Vaimo aloitti kertomuksensa:

-- Lakkoviikolla istuin eräänä päivänä tuossa viereisessä huoneessa
käsitöineni. Pikku tyttöni leikki lattialla senaattori Tokion pikku
tytön kanssa, ja Maisu nukkui omassa huoneessaan valvottuaan
järjestyskaartin kansliassa aamuyöhön. Yhtäkkiä soi ovikello tuimasti
ja vaativasti. Minä menin avaamaan.

Portaat olivat täynnä kivääriniekkoja punakaartilaisia. Parilla
etummaisella ei ollut kiväärejä, vaan revolverit sen sijaan ojossa.
"Kädet ylös!" huusi johtaja. Eivät he sentään ampuneet, vaikken käsiäni
nostanutkaan, Minä en ensinkään osannut hätääntyä, sillä olihan
miehenikin parasta aikaa siellä jossakin heidän hommissaan. "Mitä
kummaa te oikein haette?" kysyin ihmetellen. "Mitä muka haemme!" sanoi
johtaja mahtavasti. "Niin", sanoin tyynesti. "Ikäänkuin ette mua
tietäisi!" "Totisesti en ymmärrä muuta, kuin ihmetellä käytöstänne",
sanoin. Enkä minä silloin tosiaankaan tiennyt edes sitä, että
veljenpoikani oli kirjoittautunut suojeluskuntaan, jonka tarkoitus
kuuluu olevan auttaa miliisiä järjestyksenpidossa pahempien
mellastusten sattuessa. "Lahtareitanne etsimme!" karjaisi mies vihdoin
tuimasti, ja niin he, koko sakki, saapastivat kuraisine jalkoineen
sisään, että minulla oli sitten koko urakka mattojen puhdistamisessa.
He nuuskivat ensin kaikki nurkat tässä huoneessa, tietysti löytämättä
mitään. "Mitä tuolla on?" johtaja sitten kysyi viitaten huoneeseen,
jossa lapset olivat. Olin näet sulkenut oven jälkeeni mennessäni
vieraille avaamaan. "Mitäpähän siellä", sanoin. "Lapset leikkivät...
pikku tyttöni... senaattori Tokion tyttären kanssa", lisäsin
painokkaasti. Mutta ei heihin tehonnut sosialistisenaattorin nimikään.
He saapastivat ovea kohden. "Ei sinne saa mennä", hätäilin. "Ei saa",
sanoi johtaja raa'asti nauraen, "Ajatelkaa vähän", rukoilin.
"Säikytätte lapset kuoliaiksi... ajatelkaa, senaattori Tokion pikku
tytönkin!" "Ei kuulu teihin!" mies tokaisi. "Kenenkäs sitten? Tämä on
minun kotini!" huudahdin kiivastuen. "Lahtarien pesä! Mitäs kätkette
lahtareita!" mies sanoi kiristellen hampaitaan. Revolverit ojossa,
kivääriniekat laumana takanaan, ne kaksi etummaista saapastivat ovelle,
riuhtaisivat sen äkkiä auki ja... Minä lennähdin heidän edelleen
ovensuuhun, suojelemaan lapsia. Mutta he heittivät minut syrjään kuin
rievun... Ja revolverit sojossa he ryntäsivät... Lapset parahtivat
itkuun... se kauhistunut, sydäntä viiltävä itkunparahdus soi iät
kaiketi korvissani... ja pikku tyttöni sai kouristuskohtauksen... He
näyttivät itsekin silloin hiukan häpeävän. He vetäytyivät takaisin ja
menivät Maisun huoneen ovelle. "Mitä tuolla on?" kysyi johtaja.
"Mitäkö?" vastasin. "Tyttäreni nukkuu, valvottuaan yönsä omassa
kansliassanne." Silloin, se täytyy myöntää, he tulivat hämilleen. Mutta
eivät he sitäkään uskoneet, vaikkeivät sentään sinne menneet revolverit
sojossa. Johtaja raotti hiljaa ovea, ja nähtyään Maisun nukkuvan
vuoteessaan, painoi oven kiinni jälleen.

-- Siihen tarkastus päättyi. Veljenpoikani oli silloin poissa kotoa,
mutta kaartilaiset olivat hänet vielä samana iltana vanginneet
ylioppilastalolla ja ryvettelivät häntä pari viikkoa poliisikamarin
komeroissa.

-- Vieläkös mitä, palasi vaimo kertomukseensa, -- että he olisivat
pyytäneet anteeksi. Johtaja sentään oli siksi inhimillinen, että
udeltuani, selitti pitkien kiertelyiden jälkeen, että joku akka oli
muka yöllä nähnyt meille kannettavan eväskoria ja antanut ilmi, että
tänne tuotiin ruokaa piiloutuneille lahtareille. Tämä se oli se heidän
selityksensä. Arvasin heti, että Maisu oli yöllä palannut koreineen,
jolla vei kotoa ruokaa lakkokansliaan itselleen ja tovereilleen. Olen
kaikin tavoin koettanut saada selville, kuka akka aamuyöllä oli ollut
näkemässä Maisun palaamista koreineen, mutta arvoitukseksi se on
minulle jäänyt. Samoin kuin sekin, kuinka he yksistään sellaisen jutun
nojalla olisivat tulleet sillä tavoin peuhaamaan.

-- Kun isä tuli kotiin ja kuuli kaiken, suuttui hän niin kaartiinsa,
että uhkasi heti lähteä ampumaan heidät kaikki. Mutta sitten hän
valitsi Maisun uhrikseen. Ne miehet ovat nyt sellaisia, että he aina
näkevät meidän hullutuksemme, eivätkä omiaan. Illalla, lähtiessään
kaartilleen purkamaan sisuaan, kivahti hän lähtiessään Maisulle, että
"sinä et saa enää astua kotoa askeltakaan koko lakkoaikana!" Kun Maisu
ei ensinkään tahtonut totella, ja minäkin tein lähtöä tuttavaan
perheeseen, sulki mieheni Maisun lukon taakse ja pisti avaimen
taskuunsa. En ensinkään käsitä, kuinka hän saattoi Maisulle olla niin
vihainen, sillä samoilla asioillahan he liikkuivat.

-- Mutta ukko unohti puhelimen. Maisu oli soittanut lakkokansliaan ja
sieltä oli tullut miehiä häntä kotiarestista pelastamaan. En ole niin
tarkoin tiedustellut, kuinka he menettelivät, mutta kylästä palatessani
olivat ovet lukossa, kuten tavallisesti. Maisu vain oli poissa. Hän ei
näyttänyt meille silmiään pariin vuorokauteen. Houkuttelin miestäni,
että hän etsisi sieltä tytön käsiinsä. Ja annas olla: he palasivatkin
hyvinä ystävyksinä ja Maisu sai taasen tulla ja mennä omassa
vapaudessaan. Kunnes sitten...




4. Luku.


Ovikello soi.

-- Sieltäpä tuo taitaa jo tulla miehenikin, sanoi puhelias emäntä.

Hän meni avaamaan.

-- Täällä on herra Haukka odottamassa, kuului hän sanovan eteisessä.

Tehtailija Luhtanen astui sisään. Kookas mies, sotilas kiireestä
kantapäähän siviilipuvussaankin.

-- Jaha, terve tuloa!

Hän pudisti lujasti Haukan kättä.

-- Minä olen täällä jo vähin kertonutkin, selosti emäntä. --
Kotitarkastuksesta ja tyttöhuitukastamme...

Luhtanen katsoi kummastellen ensin vaimoonsa, sitten minuun.

-- Herra Haukka on ollut utelias kuulemaan tyttärestämme... hänen
käsitöistään, laversi vaimo, kiepahtaen käsitöihin, kun huomasi
miehensä yhä enemmän kummastuvan.

-- Menisit, äännähti aviomies. -- Etkö ole laittanut vieraalle
kahviakaan?

-- Eipä tässä ole vielä ehtinyt, virkahti vaimo ja pujahti tiehensä.

Luhtanen loi Haukkaan vakavan, kysyvän katseen. Haukka puolestaan
odotti varuillaan. Mahtoiko isä olla yhtä sokea kuin äitikin.

-- En tiedä, mitä kaikkea vaimoni on kertonut, aloitti Luhtanen. --
Mutta tahdon sanoa suoraan... vaimoni ei siitä aavista mitään... että
tyttäreni varmaankin tietäisi asian parhaiten, jos hänet löytäisi
käsiinsä...

-- Eikö hän sitten ole kotona? kysyi Haukka.

-- Ei.

-- Milloin hän livisti uudestaan? Vaimonne on näet jo kertonut
minulle...

-- Hän on ollut tietymättömissä aseryöstöstä lähtien.

-- Hänet siis ryöstettiin aseiden mukana...?

-- Tavallaan. Mutta oikeastaan punaisten punaisimmat ovat jo aikoja
sitten hänet temmanneet rajattomasti valtaansa.

-- He... kaartilaiset! Onko tämä aseryöstökin heidän tekojaan?

-- Epäilemättä.

-- He ryöstivät siis... omat aseensa!

-- Tilanne ei ole aivan niin yksinkertainen, virkkoi Luhtanen
hymyillen.. Kaarti ei ole aivan eheä nykyään, vaan sen keskuudessa on
tapahtunut melkoisia mullistuksia ja seulomisia.

-- Erottamisia?

-- Se selitettiin hajoitetuksi koko kaarti ja muodostettavaksi
uudelleen. Jäseniksi oli otettava ainoastaan vanhempia, kauemmin
koeteltuja ja puolueyhdistysten keskuudestaan hyväksymiä
puoluetovereita. Paljon karsiutui siten pois. Ja punaisimpia, hurjimpia
lähti itsestäänkin sakilaistoveriensa mukaan. He eivät näet olleet
tyytyväiset siihen temmellykseen, mitä on harjoitettu, oli ryhdyttävä
vielä hurjempiin. "Kaikki on muutettava", on heidän tunnuslauseensa. He
ovat hommanneet eräänlaista salaliittoa. Ja tämä aseryöstö on varmaan
sen ensimmäisiä tekoja.

-- Ei siis varsinaisten punakaartilaisten?

-- Ei luulisi, sillä ovathan aseet juuri heidän hallussaan. Mutta
toisaalta ainoastaan kaartilaiset, vieläpä harvat heistäkin, tiesivät
näiden aseiden saapumisesta...

-- Eivätkö ne sitten olleet samoja, jotka kaikki ovat nähneet?

-- Eivät. Lainakiväärit luovutettiin aluekomitealle takaisin. Venäjällä
on mies ostelemassa uusia. Saapui ensimmäinen lähetys, kolmekymmentä
kivääriä. Ne saapuivat visusti salassa. Niistä tiesivät ainoastaan
muutamat, jotka olivat laatikkoa asemalta noutamassa. He kenties ovat
kertoneet tovereilleen, mutta käsittämätöntä on, kuinka tieto levisi
ulkopuolellekin. Anarkistien salaliitto näyttää yhä ulottuvan kaartin
piiriin. Kuinkahan laajalle yleensä ulottuneekin...

-- Missä aseet olivat? Ja kuinka ryöstö tapahtui?

-- Ne kätkettiin "talon" kellariin. Avain jäi minun huostaani. Minä en
uskonut sitä vahtimestarille enkä kenellekään, vaan toin sen kotiin.
Panin sen kirjoituspöytäni laatikkoon, eikä läsnä ollut ketään muita
kuin...

Hänen otsansa vetäytyi tuskalliseen ryppyyn.

-- Kuka? kysyi Haukka hiljaa.

-- Hän, vastasi Luhtanen.

Haukka sai arvata siitä, ketä isä tarkoitti!

-- Hän on kyllä kunnon tyttö, perin kunnon tyttö, puolusteli isä
tytärtään. -- On vain liian herkkä syttymään, liian kiihkeä, liian
palava innossaan. Ja kun liian kiihkeätunteinen nainen innostuu
johonkin, innostuu hän silmittömästi...

Haukka ei hennonnut hänen puolusteluaan keskeyttää, vaikka halusikin
päästä jutun seuraaviin kehitysasteisiin.

-- No, niin, jatkoi tehtailija, -- illalla myöhään, puoliyön nurkilla,
soitettiin kiivaasti ovikelloamme. Olin itse avaamassa. Oven reunaan
tarttuivat vahvat kädet, monta paria, temmaten sen auki. Eteiseen
ryntäsi viisi naamioitua miestä. Tahdoin näyttää heille huutia ja
riensin ottamaan revolveriani. Mutta kaksi heistä tarttui minuun ja
toiset ojensivat revolverinsa minua kohden. Siinä ei auttanut mikään.

-- Mitä tahdotte? kysyin alistuneena. "Ei erityisiä. Pieni tarkastus
vain", vastasi muuan tuntemattomaksi muunnetulla äänellä.

He eivät koreilleet. Suoraa päätä menivät kirjoituspöytäni ääreen.
Avaimet olivat sen suulla. He penkoivat paria laatikkoa ja kolmannesta
he löysivät asekellarin avaimen. He ottivat sen ja menivät.

Heistä poistui vain yksi. Kaksi naamioitua jäi vartioimaan minua
revolverit ojossa. Kolmas piti silmällä puhelinta, neljäs seisoi
ovella. Kyökin ovea oli vartioinut kaksi miestä ulkoapäin, kuten
myöhemmin kuulin.

Saimme olla pitkät pari tuntia siten piiritettynä. Vihdoin kuului
automobiilin hyrinä ja puksutus kadulta. Se pysähtyi ovemme eteen.
Silloin miehet lähtivät nopeasti ja kiisivät autolla matkoihinsa.

Minä olin niin silmittömästi raivoissani, että otin jo puhelimen
kuulotorven käteeni soittaakseni poliisikamariin. Mutta sitten muistin
sanomalehdet ja kaiken muun ja panin kojeen paikoilleen.

Lähdin itse, hälytin muutaman ystäväni mukaani, että olisi ainakin joku
todistaja, jos kävisi hullusti. Ja niin ajoimme "talolle", kuten on
tapa lyhyesti sanoa.

Kaikki oli valmista. Avaimet he olivat jättäneet kellarin ovelle, niin
että pääsimme helposti sisään. Sytytin taskulamppuni ja menin nurkkaan,
jossa piti olla aselaatikko ja siinä kolmekymmentä kivääriä. Se oli
poissa. He olivat vieneet aseet laatikkoineen. Heillä oli siis täytynyt
olla ajoneuvot!

Viivyin lähes tunnin lähiseudun kaduilla ja kyselin kaikilta
tapaamiltani, olivatko he nähneet mitään ajoneuvoja. Eräältä
yövahdilta, joka seisoskeli kadunnurkassa, kuulin, että hän oli tunnin
pari sitten nähnyt ajorattaat, joilla oli pitkulainen laatikko! Hän ei
kuitenkaan ollut sitä tarkastellut lähemmin, oli luullut vain
lantakuskiksi, joilla oli tapana liikkua öisin. Katukäytävällä oli
yksitellen kulkenut samaan suuntaan muutamia miehiä. Mutta ei hän ollut
heihinkään erikoisemmin kiinnittänyt huomiota. Mitä lienevät olleet
korttihuijareita tai muita yökyöpeleitä...

Tyhjin käsin sain palata kotiin. Palatessani täytyi minun ajattelemasta
päästyänikin ajatella, kuinka kummallisesti he olivat suoraa päätä
menneet kirjoituspöydän laatikolle ja ottaneet sieltä kellarin avaimen.
Ja minä kun en ollut osannut ajatellakaan muuta, kuin että avaimen
kätköpaikka oli yksinomaan minun tiedossani, sillä hänen läsnäoloaan en
ollut ottanut huomioon! Nyt minun täytyi ajatella häntä, häntä yksin...
Ja synkkänä kuin yö ympärilläni palasin kotiin.

Siellä olivat vaimoni ja tyttäreni levottomina valvoneet ja odottaneet.
En ollut tytärtäni näkevinäni, ja mahdotonta minun olikin suoraan
katsoa häneen, sillä se epatto -- kunnon tyttö muuten -- on minulle
kaikesta huolimatta rakas. Salavihkaan näin, että juuri äänetön
synkkeyteni häntä hätäännytti kaikista eniten. "Nekö aseet ne veivät?"
vaimoni kysyi vihdoin.

-- Ne, vastasin. "Eikö lähdetty jälkeen?" vaimoni kysyi. -- Ei,
vastasin.

He katselivat minua molemmat ja vaimoni näytti hyvin tyytymättömältä.

-- Kyllä minä heidät vielä panen pihtiini, uhittelin silloin. -- Panen
vaikka kaiken maailman etsivät heidän jälkeensä! Näin, että tyttäreni
pelästyksissään meni ovelle ja avasi sen. Yhtäkkiä välähti mielessäni
valoisa ajatus. Kirjoitankin heti Väinö Haukalle! huudahdin istuutuen
pöydän ääreen. Olin luullut tyttäreni menneen. Mutta huomasin, että hän
oli pysähtynyt ovelle. Huomasin sen siitä, että häneltä pääsi hiljainen
kirkaisu.

Kirjettäni kirjoittaessani ja viedessäni sen postiin ajattelin yhä
tytärtäni ja hänen ilmeistä syyllisyyttään. Palattuani aioin mennä
vielä asiasta heti puhumaan hänelle. Mutta kun kosketin hänen oveaan,
huomasin, että hän oli vastoin tavallisuutta lukinnut sen sisältäpäin.
Niin suuresti hän pelkäsi minua, isäänsä.

Hän pelkäsi vielä enemmänkin. Aamulla, kun nousimme, hän oli poissa.
Hän oli lähtenyt parisen tuntia aikaisemmin. Palvelijatar oli kuullut
hänen lähtönsä. Sen koommin emme ole kuulleet emmekä nähneet hänestä
mitään, päätti Luhtanen kertomuksensa.

Haukka istui kotvan mietteissään.

-- Arvelette siis, että tyttärenne on pelosta poistunut luotanne?

-- Niin.

-- Ilmitulemisen pelosta?

-- Ei juuri siitä, vaan hän huomasi tulleensa ilmi, eikä voinut kestää
edes katsettani. Siveellinen pelko, huono omatunto pakotti hänet
lähtemään.

-- Mutta, väitti Haukka, -- entä, jos hän lähti siksi, että tunsi
sydämessään välttämättömäksi nousta ratkaisevaan taisteluun?

-- Mihin taisteluun?

-- Teitä vastaan.

-- Mitä tarkoitatte?

-- Mainitsitte, että tyttärenne tiesi, että kutsuitte minut.

-- Niin. Entä sitten?

-- Ainoastaan vaimonne ja tyttärenne?

-- Niin. Ei kukaan muu.

-- Tyttärenne, en luule, että se teitä kovin suuresti hämmästyttää, on
ilmoittanut sen salaliittolaisille.

-- Kuinka? puuskahti Luhtanen. -- Niin, minulla ei ole syytä hämmästyä
mistään, hän alistui sitten.

Haukka kertoi, kuinka kirje oli avattu postissa ja kuinka häntä
vaanittiin. Luhtanen istui vaiti. Mutta hänen silmänsä tuikkivat.

-- Kas, sitä tyttöä! hän huudahti puoleksi suuttuneena, puoleksi
ihastuneena. Sitä tyttöä! On vaarallista saada hänet vastustajakseen!
Hän on uskollinen kuolemaan saakka, kuten sanotaan.

-- Uskollinen? kummasteli Haukka. -- Tuntui tosiaan oudolta kuulla
sellaisia sanoja miehen suusta, jonka oma tytär oli pettänyt.

-- Niin liittolaisilleen. Aatetovereilleen. Aatteen puolesta...
tyttären pitää nouseman isäänsä vastaan... vai kuinka sitä sanotaan.

-- Aha, siltä kannalta! Haukka virkkoi. -- Mutta minä en käsitä, kuinka
sivistynyt, jalo ja älykäs tyttö voi niin sokeasti kiintyä moiseen
rosvojoukkoon, että... Hän säästi isän sanoilta, jotka häneltä olivat
pääsemäisillään.

-- Se on jonkinlaista hypnotismia, suggestionia, lumousta, Luhtanen
sanoi. -- Tunnen sen omasta kokemuksestani. Olen ollut puolen ikääni
mukana ja minun täytyy olla edelleen, sillä pelkään petturin, luopion
nimeä.

-- Mutta tyttärenne on nuori ja kasvanut toisessa, hienostuneemmassa
ilmapiirissä, Haukka huomautti.

-- Hän saattaa sen vuoksi kiintyä sitä sisäisemmin!

-- Rosvoihin!

-- Asia ei ole niin yksinkertainen, Luhtanen selitti. -- Kaikki on
tapahtunut asteittain, vähitellen. Hän aloitti sosialistisessa
nuorisoseurassa. Nuoriso ottaa kaiken ihanteellisesti, yksinpä
materialisminkin. Joukkoitsekkyys näyttää nuorisosta jalolta
uhrautuvaisuudelta. Hän suli siellä joukkosieluun koko olemukseltaan,
ja se tuli hänen elinilmakseen. Ja siellä käy palava kilvoittelu siitä,
kuka on punaisin, jyrkin, hurjin. Siitä on sosialistinen nuoriso
kilvoitellut pitkät ajat, saatikka sitten tämän viimeisen suurlakon
huumauspäivinä.

-- Mutta liehän toki ero ihanteellisen nuorison ja rosvojoukon välillä?

-- Se ero ei ole niin selvä...

-- Eikö hänellekään? Täytyyhän toki sivistyneen, vieläpä esteettisesti
sivistyneen nuoren naisen tunteen pakostakin nousta vastaan...

-- Ei, päinvastoin, kun ottaa huomioon nuorison kilvoittelun siitä,
kuka on punaisin, saattaa juuri rajattomin raakuus, kun se on
eräänlaisen fanatismin läpitunkema, kietoa sokeimmin lumokehäänsä.
Siinä on eräänlaista raikasta tuoreutta, raisua elinhehkua, mihin
samalla sisältyy sokea, ehdoton vaativaisuus, kiihkeä pakkohenki, joka
vaatii kaiken muun, pyhimmän, hienoimman ja kauneimmankin, uhraamaan
joukkoitsekkyyden ja joukkosielun hetken riehahdusten alttarille...

-- Pettämään oman isänsäkin! Haukka laukaisi lopulta.

Luhtanen murahti murheellisesti.

-- En muuten tunne yksityiskohtaisesti, kuinka kaikki on tässä
tapauksessa tapahtunut, hän virkkoi väistäen.

-- Sepä se, Haukka sanoi. -- Tiedättekö, minä haluaisin päästä
jäseneksi punakaartiin!

-- Jäseneksi kaartiin! huudahti osastopäällikkö. -- Oletteko jäsen edes
puolueessakaan?

-- En. Mutta voinhan liittyä.

-- Ei käy päinsä. On täytynyt olla vähintään kaksi vuotta puolueen
jäsenenä ennenkuin nykyään pääsee kaartiin.

Haukka mietti, mutta ei keksinyt muuta neuvoa kuin:

-- Tahdon päästä kaartiin keinolla millä tahansa!

Luhtanen nauroi.

-- Minä taas tahtoisin päästä kaartista eroon niin pian kuin suinkin.
Jollei teille yhteydestäni kaartin kanssa ole asejutun selvityksessä
mitään apua, niin tahdon luopua heti paikalla osastopäällikön virasta.

-- Saattaahan siitä olla apua, Haukka tuumi. Mutta yhtäkkiä hän
vihelsi, tällä kertaa melkein ääneen. -- Ottakaa lomaa! hän huudahti.

-- Lomaa?

-- Niin, tärkeiden yksityisasioiden vuoksi.

-- Minkä asioiden?

-- Keksikää itse!

-- Mitä tarkoitatte?

-- Pankaa muutamiksi päiviksi sijainen!

-- Sijainen?

-- Niin.

-- Kuka sitten?

-- Valitkaa minut!

Luhtanen istui aivan hölmistyneenä.

-- Niin, vastasi Väinö Haukka Sven Dufvan tapaan, -- jollen kelpaa
kaartilaiseksi, kelvannen toki päälliköksi, vaikkapa vain pariksi
kolmeksi päiväksi.

-- Onko teillä, luvalla kysyen, kaartistamme pienintäkään käsitystä?

-- On. Teillähän harjoitellaan, ja minä sovin hyvin tilapäiseksi
komentajaksi.

-- Oletteko ollut sotaväessä?

-- Olen, kahdeksan vuotta.

-- Mutta hehän tuntevat teidät, koska ovat teitä vakoilleet.

-- Eivät tunne. Väinö Haukka ei ole tämän näköinen.

-- Mitä tarkoitatte?

Haukka otti pois mustan peruukkinsa, ja kaljuotsineen hän näytti aivan
toiselta mieheltä.

-- Väinö Haukka on tämän näköinen, hän sanoi. -- Ja Haukan nenäkin on
toinen, mutta sen paljastamisessa olisi liiaksi vaivaa.

-- Uskotaan ilmankin, Luhtanen nauroi.

Ja Haukka pani peruukkinsa paikoilleen. Kuinka siinä sitten
tuumiteltiinkin, lupasi tehtailija Luhtanen ottaa muutamiksi illoiksi
lomaa punakaartin osastopäällikön tehtävistä, ja parhaansa mukaan
suositella sotatemppuihin harjautunutta "entistä sotatoveriaan"
tilalleen.

-- Mutta älkää vain millään tavoin osoittako liikaa uteliaisuutta,
varoitti Luhtanen. -- Meillä ollaan epäluuloisia uusiin miehiin nähden,
varsinkin johtajiin.

-- En, en, Haukka lupasi. -- Olen hyvin varovainen.

Haukka palasi luokseni sangen innostuneena uuteen virkauraansa. Samana
iltana hänellä oli jo oleva ensimmäiset harjoitukset.

Hän oli soittanut matkustajakotiin, ja kohta sieltä tuotiin hänen
tavaransa. Hän otti matkalaukustaan naamioimistarpeensa ja laittoi
valenenänsä entistäänkin luonnollisempaan kuntoon.




5. Luku.


Haukka lähestyi taloa pamppailevin sydämin. Hän oli kuin mies, joka on
pistämäisillään päänsä ampiaispesään.

Kaartilaiset olivat kokoontuneet suureen voimistelusaliin ja
silmäilivät uteliaina "virkaatekevää" päällikköään. Haukka huomasi pian
ilokseen, etteivät he olleet miehiä kummempia. Useimmat hymyilivät
hänelle ystävällisesti ja kohteliaasti, ainoastaan muutamat murjottivat
synkkinä ja epäluuloisina. Mutta se taisi olla heidän luontoaan, jolle
he eivät mahtaneet mitään.

Haukka oli hautonut mielessään, että hänen oli käytettävä tilaisuutta
hyväkseen, herättääkseen järjestyskaartissa, jonka hän käsitti pahimman
epäjärjestyksen ahjoksi, harrastusta todelliseen eikä vain nimelliseen
järjestykseen. Siinä mielessä hän oli miettinyt kokoon pienen
alkajaispuheen. Nähdessään ympärillään ystävällisiä kasvoja, hänestä
tuntui nyt siltä, ettei hänen puheellaan ollut sellaista kaikupohjaa,
kuin hän oli luullut. Mutta hän tahtoi kuitenkin sanoa jonkin sanasen.

-- Jos käydään taisteluun, hän aloitti, -- sortovaltaa vastaan...
todellista eikä vain kuviteltua sortovaltaa vastaan... vaaditaan
silloin, kuten kaikessa taistelussa, ehdotonta järjestystä ja kuria...
kylmäveristä järjestystä... ja harjaantumista, eläytymistä
järjestykseen ja kuriin...

Miehet näyttivät varustautuvan kuulemaan pitkää ja ikävää puhetta,
toiset yrmeinä, toiset uteliaasti mulkoillen. Mutta Haukka tunsi
takertuvansa sanoihin, ja huomasi, ettei hänestä ole puhujaksi, ja
opetti lyhyeen:

-- Riviin, mars!

Nousi raju hälinä, ja miehet olivat pikapäätä rivissä. Ja heidän
iloisista ilmeistään Haukka päätteli, että hän oli juuri puheensa
lyhyydellä saavuttanut parhaan menestyksen... Harjoitukset alkoivat.
Miesten tehdessä sotatemppuja hänen komennuksensa mukaan, Haukka
silmäili etsivästi pitkin rivejä. Hän näki heti, ettei hänen
vastapeluriaan ollut heidän joukossaan. Sitä vastoin kiintyi hänen
huomionsa erääseen synkkään, rokonarpiseen mieheen. Tämän silmistä
hehkui sellaista epäluuloisuutta ja vihamielisyyttä, että Haukka tunsi
hänen katseensa aivan polttavan sieluaan, eikä kuitenkaan voinut olla
yhä uudestaan luomatta katsettaan häneen.

Myöhään illalla palasi Haukka harjoituksista varsin huonoin toivein
erikoistehtäväänsä nähden. Yhden ilahduttavan yleisen havainnon hän
kertoi kuitenkin tehneensä. Hänellä oli ollut sellainen käsitys, että
punakaartilaiset yleensä "veljeilevät" venäläisen sotaväen kanssa.
Mutta hän oli harjoitusten väliajoilla kuullut miesten juttelevan
tavaristsheista varsin arvostelevasti, ivallisesti ja jopa
katkerastikin. Puoluejohtajien hetkelliset liittoutumiset eivät voineet
kansansielusta juurittaa vuosisatojen kuluessa juurtuneita tunteita.

Harjoitusten lopuksi oli laulettu venäläisten "Barrikaadi-marssi".
Laulussa kuuluivat muutamat sanat: "Ei meitä tykit pelota, ei niiden
raa'at joukotkaan". Useat kaartilaiset lauloivat viime sanat: "ei
ryssän raa'at joukotkaan" -- ja saivat osakseen varsin yleistä, iloista
suosiota. Kansallistunne oli pohjalla hereillä.

Seuraavana iltana ei Haukka malttanut olla hieman kokeilematta tähän
suuntaan. Sopivassa tilaisuudessa eräällä väliajalla hän sanoi:

-- Tällä meidän kaartillamme voisi olla suurikin merkitys, jos me
ryhtyisimme... jos me selvästi ilmaisisimme tahtovamme, että Suomen
tasavallan maaperä on puhdistettava venäläisistä sotajoukoista...

Haukka pani silloin ilokseen merkille, että sellainen ajatus herätti
kaartilaisten parhaimmiston keskuudessa sydämellistä myötätuntoa. Mutta
tummaverinen, rokonarpinen mies, jonka katse Haukkaa oli koko ajan
rasittanut, murahti sitten synkästi:

-- Porvarien politiikkaa!

Ja mikä ihmeellinen taikavoima sanalla "porvari" oli heidän
sieluissaan! Useissa, sangen useissa silmissä näkyi epäluuloinen,
vihamielinen välähdys. Oli ilmeisesti aivan turha enää sanoa sanaakaan
siten leimattuun suuntaan, ja siten leimatun miehen oli turha enää
puhua mitään. Haukka sanoi sillä hetkellä tunteneensa, että vaikka
hän alkaisi pitää leimuavaa palopuhetta kapitalisteja ja itse
pääpaholaisia, "lahtareita" vastaan, tulkittaisiin hänen puheensa
provokationiksi.

Haukka kertoi palattuaan minulle, että hänestä tuntui vaikealta
seuraavana iltana mennä enää koko harjoituksiin. Hän meni kuitenkin.
Mutta sinä iltana hänen väliaikainen päällikkyytensä sai äkillisen,
myrskyisen lopun.

Harjoitusten parhaillaan jatkuessa, aukeni voimistelusalin ovi
raolleen, ja ovenraossa näyttäytyi... Niin, ovenraossa näyttäytyi Maisu
Luhtanen, oikean osastopäällikön tytär, jonka Haukka oli nähnyt
biljardisalongin eteisessä.

Rivistä lähti samassa synkkä, rokonarpinen mies ja meni tytön luo.
Haukka näki, että tyttö antoi hänelle jotakin, pujahtaen sitten
matkoihinsa. Se oli kirje, ja synkkä mies ryhtyi sitä kiireesti
avaamaan.

Haukan oli tehtävä nopea päätös. Hänellä oli siinä vihdoinkin
johtolanka käsissään, ja jos hän saisi tytön puhumaan, saattaisi olla
samantekevää, kuinka hänelle kävisi kaikesta päättäen tuloksettomalla
päällikköurallaan.

-- Odottakaa vähän! hän huudahti kaartilaisille ja riensi tytön
jälkeen.

Tarkoin tähystellen ympärilleen hän juoksi alas portaita, juoksi
pihalle ja portista kadulle. Mutta hän ei nähnyt tytöstä enää
jälkeäkään. Hän juoksi kadunkulmaan. Mutta toisellakaan kadulla ei
tyttöä näkynyt, ei, vaikka hän tähystelikin oikeaan ja vasempaan.

Haukalle jäi arvoitukseksi, mihin tyttö oli kadonnut. Mutta hän ei
voinut asialle mitään. Ajatellen yhä tytön käsittämätöntä katoamista,
hän palasi jatkamaan keskeytyneitä harjoituksia.

Pihalla ja portaissa tuli häntä vastaan kaartilaisia, jotka olivat
lähteneet etsimään niin yhtäkkiä karannutta harjoitusmestariaan.
Pelkkiä kummastuneita, vaanivia katseita tähdättiin häntä vastaan.

Enin osa kaartilaisista oli kuitenkin jäänyt voimistelusaliin. He
seisoivat siellä tiiviissä rykelmässä. Ja synkkä, rokonarpinen mies
puhui heille jotakin.

Kun Haukka palasi voimistelusaliin, syntyi siellä yhtäkkiä
haudanhiljaisuus. Hitaasti ja äänettöminä miehet lähestyivät häntä. He
ympäröivät hänet pian joka puolelta.

-- Urkkija! murahti vihdoin rokonarpinen mies synkästi.

Haukka ei saanut koskaan tietoonsa, mitä tytön tuoma kirje oli
sisältänyt. Hän kuitenkin oli varma, ettei se voinut sisältää mitään
hänestä, vaan miehen kiihottunut mielikuvitus teki johtopäätöksensä
hänen kummallisesta käytöksestään. Rokonarpista miestä alkoivat säestää
huudahdukset useista suista:

-- Provokaattori!

-- Lahtari!

Haukka tunsi tuhonsa tulleen. Hän ei tiennyt mitään pelastusta,
tähysteli vain tuikeasti miesten vihasta kiiluviin silmiin. Hänen
katseensa näytti tehoavankin lähimpiin miehiin. He olivat vaiti, mutta
takimmaiset huudahtelivat:

-- Ampukaa hänet!

-- Ei ampua... ei... ei...

-- Ei ampua...

-- Hirteen!

-- Ei väkivaltaa...

-- Viedään hänet Katajanokkaan!

-- Katajanokkaan!

-- Vankilaan!

-- Vankilaan... vankilaan... vankilaan! kuului tuokion yhtenä ainoana
sorinana.

-- Toisten lahtarien luo!

-- Pimeään selliin! huusi muuan, joka oli tutustunut Katajanokan
elämään lähemmin.

-- Niin, pimeään putkaan! säesti toinen.

Sitä menoa jatkui pitkän aikaa, ja miesjoukko vyyhteili yhtenä kimppuna
Haukan ympärillä. Kukaan ei kuitenkaan käynyt käsiksi. Kaikki
tuijottivat vain häneen läähättäen ja kiiluvin silmin.

-- Toverit! kajahti yhtäkkiä voimakas ääni mieskihermän reunalta.

Joukon miehekkäin oli siepannut jostakin tuolin ja tuonut sen
miesjoukon reunalle. Hän nousi sille ja huusi jyrisevällä äänellä,
Haukan odottaessa häneltä kuolemantuomiotaan:

-- Vaietkaa, toverit!

Sorina taukosi heti.

-- En tiedä, mikä hän on miehiään, huusi puhuja. -- Mutta sen tiedän,
että me olemme järjestyneitä, emmekä villejä metsäläisiä.

-- Hyvä! Hyvä! kuului muutamista suista, kuitenkin hiljaa ja kysyvästi.

-- Ja sen tiedän myös, puhui uskalikko edelleen ukkosen äänellä, --
tiedän varmasti, niin totta kuin tässä seison, että tässä talossa ei
tehdä väkivaltaa kenellekään, eikä täältä viedä ketään lain tuomiotta
vankilaan.

Vallitsi hiiskumaton hiljaisuus.

-- Toverit! Kukaan ei saa häneen koskea pikkusormellaankaan, niin kauan
kuin hän on tässä talossa...

Jalon puhujan viimeinen lause oli Haukan mielestä niin kaksimielinen,
että hän huudahti tulisella siveellisellä suuttumuksella:

-- Saakos muualla!

-- Sitä en ole sanonut, vastasi puhuja tuolilta tuimasti.

Miesjoukosta kuului uuden melun alkutahteja.

-- Vaiti, toverit! huusi puhuja. -- Avatkaa tie hänelle! Ja te, mikä
lienettekin miehiänne, katsonette itsekin parhaaksi poistua!

-- Kuka takaa, että saan koskemattomana poistua talosta? Haukka kysyi
tuikeasti.

-- Minä takaan! huusi puhuja ukkosen äänellä.

Miesjoukko jakaantui niin, että muodostui jonkunlainen kunniakuja
ovea kohden. Haukka alkoi astua kohti ovea. Puhuja Jumalan armosta
seurasi hänen kinterillään. Kaartilaisten parvi puhkesi pilkalliseen
hurraa-huutoon. Muutamia kaartilaisia ryntäsi Haukan ja hänen
saattajansa jälkeen. Mutta saattaja, päästettyään Haukan ulos ovesta,
asettui oviaukkoon huutaen:

-- Kukaan ei poistu tästä huoneesta viiteen minuuttiin!

Haukka tunnusti sittemmin itsekin, että hän puikki alas portaita niin
nopeasti kuin pääsi. Kadulle päästyään hän tunsi sydämensä kovasti
tykyttävän. Hän poikkesi lähimpään Elannon kahvilaan.

Kahvit tilattuaan hän otti päivän "Työmiehen", ja alkoi sitä silmäillä.

Mutta hän ei saanut äskeisestä tapauksesta irrotetuksi ajatuksiaan
mihinkään muuhun. Se oli tosin liian lähellä ja oli ollut hänelle
mieskohtaisesti liian järkyttävääkin, niin ettei hän voinut sen
erikoisseikkoja vielä ajatuksissaan keskittää eikä täysin hallita.
Mutta sitä elävämmin hän tunsi, kuinka mahtavasti yksi ainoa terve,
eheä tahto voi hallita kiihtyneintäkin joukkoa, kuinka tuhatpäistä
tahansa... ja kuinka yksi ainoa jalo sana ja teko voi villeimmät voimat
kesyttää.

Johtajat ja heidän lehtensä tosin väittävät, etteivät he johda
joukkoja, vaan joukot heitä. Saattaa niin ollakin! Saattaa olla,
etteivät he tunne sisäistä käskyäkään muuhun kuin tekemään
renginpalveluksia joukkojen villeimmille vaistoille, kuten entiset
onnenonkijat liehittelivät ruhtinasten heikkouksia. Mutta samalla nämä
ryhdittömät joukkovaistojen kätyrit eksyttelevät ja kannustavat
joukkoja palvomaan alhaisia vaistojaan pyhimpinä ihanteinaan. He
kohottavat raakuuden ja pimeyden joukkojen suurimmaksi valoksi.

Kuinka ylevänä ja sankarillisena äskeinen nimetön puhuja kohosikaan
tätä yleisen joukkovaistojen liehittelyn taustaa vastaan. Haukka,
vaikka hänen perimmäinen tarkoituksensa olikin ollut mitä parhain,
tunsi pelastajansa rinnalla melkein häpeävänsä. Sydämestään hän toivoi,
että tästä eheästä miesten miehestä tulisi osaston johtaja, jos
Luhtanen tosiaankin katsoi täytyvänsä erota.

Täysin rauhoittuakseen Haukka istui kahvilan vilkkaassa väenvilinässä
pitkän tunnin, kenties parikin. Vihdoin hän lähti mietteissään
kävelemään tilapäiseen asuntoonsa. Mutta hänen tämäniltaiset
seikkailunsa eivät suinkaan olleet vielä päättyneet.




6. Luku.


Haukka saapui luokseni niin tuohtuneen näköisenä, että huomasin heti
tapahtuneen jotakin tärkeää. Arvasin, että hän oli joutunut
äkkikäänteeseen urallaan virkaatekevänä punakaartin päällikkönä.

Odotin, että hän alkaisi kertoa jotakin ratkaisevaa juttunsa vaiheista.
Mutta kummastuksekseni hän ei siihen kajonnutkaan, vaan alkoi puhua
toisesta, aivan satunnaisesta seikasta.

Hän käveli lattialla pari kertaa edestakaisin, pysähtyi sitten eteeni
ja virkahti:

-- Kuulin vastikään varsin omituisen uutisen.

-- Minkä sitten? kysyin.

-- Venäläiset sotilaat olivat äsken siepanneet erään kahvilan edustalta
maalarimestarin, jolla tiettävästi oli sievoinen summa rahoja mukanaan,
heittäneet jonkin vaatteen hänen päänsä ylitse ja lähteneet kantamaan
häntä Katajanokalle päin.

-- Missä sinä sen kuulit?

-- Sehän jutussa juuri onkin kummallisinta. Tapahtumasta kertoi
hätäännyksissään muuan naishenkilö tässä lähimmässä kadunkulmassa,
kaukana tapahtumapaikalta. Hän jutteli siitä yövartijalle, joka seisoi
turkeissaan kadunkulmassa. Kertoi olleensa maalarimestarin mukana,
huutaneensa miliisiäkin, mutta saatuaan nyrkiniskuja sotamiehiltä,
juosseensa pakoon. Oli hätäännyksissään juossut näin pitkältä kotiaan
kohden. Vasta vanhan yövartijan kohdattuaan oli alkanut kertoa.

Haukka käveli kiivaasti miettien lattialla muutamia kertoja
edestakaisin.

-- Siinä on jotakin kummallista, hän virkahti äkkiä päättävästi. --
Olipa juttu totta tai ei, nainen täytyy toimittaa poliisikamariin. Hän
on varmaankin vielä siellä, sillä eihän tapahtumasta ole kuin muutama
minuutti. Tuletko mukaan?

Lähdin mielelläni. Tapasimme naisen vielä juttelemassa yövartijan
kanssa.

-- Kuulkaa, Haukka sanoi, -- miksette ilmoittanut heti asiasta etsivään
osastoon?

-- Mitäs meillä... tällaisilla... on poliisin kanssa tekemistä...
puolusteli nainen.

-- Onhan nähtävästi kysymyksessä ryöstömurha! Haukka tiuskaisi.

-- Herrajestas! nainen huudahti.

-- Lähtekää edes nyt viivyttelemättä poliisikamariin!

-- E-en minä uskalla...

-- Teidän on lähdettävä.

Haukka vihelsi ajurin. Me nousimme rattaille, eikä naisen auttanut
muuta kuin tulla mukaan.

Ajoimme etsivään osastoon. Nainen, joka ilmoitti olevansa pesijätär,
kertoi vilkuillen ja pälyillen juttunsa. Kuten kadullakin hän kertoi,
että sotamiehet, joita hän oli kaukaa seurannut pitkän matkaa, olivat
kantaneet maalarimestaria Katajanokan kasarmia kohti.

-- On tämäkin taasen yö, päivitteli etsivän osaston päivystäjä. --
Ryöstöjä ja varkauksia on ilmoitettu niin useita, ettei meillä täällä
ole kuin yksi ainoa etsivä jäljellä. Pitänee järjestysasemalta kutsua
miehiä lisää.

-- Lähettäkää vain se yksi! Ottaahan hän selon asiasta, puuttui Haukka
juttuun.

-- Kukas te sitten olette? päivystäjä kysyi.

Haukka esitti korttinsa. Päivystäjä kumarsi mitä suurimmalla
kunnioituksella. Haukka pyysi, että nainen pidätettäisiin seuraavaan
päivään.

-- Kyllä, vastasi päivystäjä kohteliaasti.

Me lähdimme kotia kohden. Kävellessämme katua rinnatusten, puuskahti
Haukka yhtäkkiä:

-- Hitto vieköön! Tämä ryöstöjuttu on aivan hassunkurinen jutukseen!

-- Kuinka niin? ihmettelin.

-- Se torven törähdys, Haukka virkahti ikäänkuin itsekseen. Minä näet
kuulin paria minuuttia sitä ennen omituisen torven törähdyksen,
metsästys- tai sotilasmerkkitorven, kappaleen matkan päästä takaani
päin. Se kuului minusta niin oudolta, sellainen törähdys kadulla, että
minä pysähdyin ja käännyin katsomaan taakseni. En nähnyt mitään
erikoista, ja kohta kiintyi huomioni naisihmiseen, joka jutteli
yövartijalle.

Haukka oli saanut jonkun ajatuksen, joka pani hänet jouduttamaan
askeleitaan, niin että minä töin tuskin pysyin perässä.

-- Joudu! hän kiirehti. -- Menemme yövartijan puheille.

Yövartija seisoskeli yhä kadun kulmassa paksussa turkissaan.

-- Kuulkaas, Haukka kysyi, -- se äskeinen nainen, sehän alkoi kertoa
teille tapauksesta juuri ennen tuloani?

-- Hiukkasta ennen, vastasi yövartija.

-- Kuulitteko... kuulitteko te hetkeä ennen torven törähdyksen?

-- Kuulin, ja se tuntui kummalta. Tähystelin sinne päin, mutta en
nähnyt muuta kuin loitolla jonkun yksinäisen tulijan. Taisitte olla te,
hyvä herra. Sattuuko teillä muuten olemaan tupakkaa?

Haukka tarjosi miehelle sikarin.

-- Tuliko hän juttelemaan heti törähdyksen jälkeen?

-- Aivan. Muistan selvästi, että tähystelin vielä sinne päin, kun vaimo
tuli ja alkoi kertoa.

-- Ettekö nähneet naista aikaisemmin lähettyvillä?

-- Näin kyllä erään naisen ja miehen seisoskelevan katukäytävällä,
mutta en voi sanoa, oliko se sama nainen.

-- Mihin mies joutui... se näet, joka seisoskeli naisen kanssa kadulla?

-- En pannut sitäkään merkille.

-- Kiitos tiedoista, Haukka sanoi, ja me menimme asuntoomme.

-- Peijakkaat! Haukka virkahti sytyttäen sikarin. -- Kaartin
sakilaisainekset ovat lähdettyäni älynneet, kuka olin, ja punoneet
juonensa. He ovat huomanneet, että menin kahvilaan, ja sitten
seuranneet jälkiäni. Mutta lisäksi he ovat tienneet, missä asun... He
saivat sen ihmeen nopeasti selville. Mutta mitähän he oikein aikoivat?

Melkoisessa jännityksessä menimme nukkumaan. Aamulla riensimme
uteliaina etsivään osastoon. Eilisiltainen päivystäjä sattui olemaan
siellä, vaikkei ollutkaan hänen virkavuoronsa.

-- Se oli kummallinen juttu, se teidän eilisiltainen ryöstöjuttunne,
hän sanoi Haukalle kohteliaasti hymyillen.

-- Kuinka se päättyi? Olen erittäin utelias kuulemaan, Haukka vastasi.

-- Etsivä, jonka me lähetimme, meni tarkkailemaan Katajanokan
kasarmille. Hän pysähtyi kasarmin edustalle kahden vaiheilla, menisikö
hän sinne vai olisiko viisainta soittaa kamarista ja tiedustella.
Silloin, ties mistä, lähestyi häntä joukko miehiä. He heittivät
yhtäkkiä jonkun vaatteen hänen korvilleen ja lähtivät raahaamaan häntä
mukanaan. Retki päättyi lääninvankilan portille, joka on aivan lähellä,
ja siitä vankilaan. Miehet selittivät, että he olivat punakaartilaisia
ja toivat säilytettäväksi erään lahtarin, suuren kavaltajan ja
petturin, jonka tallettamisesta vartijat saisivat vastata hengellään.
Ja miehemme otettiin vankilaan... sinnehän tänä vapauden aikana saa
tuoda "vankejaan" kuka hyvänsä... eikä vanki inttänytkään vastaan
ennen, kuin kaartilaiset olivat menneet. Vasta sitten hän näytti
poliisikorttinsa ja mainitsi, kuinka odottamaton vangitseminen oli
hänelle itselleenkin. Vankilasta soitettiin meille, ja me vakuutimme,
että mies oli lähetetty aivan laillisille asioille. Tietysti hänet heti
vapautettiin.

-- Onko naista kuulusteltu? Haukka kysyi.

-- On. Hänen ryöstöjuttunsa on sulanut aivan kuiviin. Hän tietää
muuten, että punakaartilaiset aikoivat vangita aivan toisen henkilön,
vaikkei sano kenen.

Haukka nauroi, vaan ei virkkanut mitään. Ne, veijarit, olivat sittenkin
aikoneet pistää hänet telkien taa! Luulivat, että hän muitta mutkitta
lähtee juoksemaan minkä naikkosen narrina tahansa...

-- Nainen on muuten tunnettu siveysosastossa, päivystäjä mainitsi
lopuksi.

Me lähdimme. Minä mietiskelin, että Haukan asema näytti rupeavan
käymään arveluttavaksi. Mutta en ehtinyt siitä mainita mitään, ennen
kuin Haukka pysähtyi ja sanoi:

-- Me eroamme nyt.

-- No, mihin sinä...?

-- Muutanpahan vain majaa.

-- Minne?

-- Saat kuulla minusta aikanaan.

Hän meni ja minä sain palata yksin kotiin. Iltapäivällä toi poikanen
häneltä kirjelapun, jossa hän pyysi ottamaan ajurin, ja tuomaan hänen
tavaransa Korkeavuorenkadulle, siihen ja siihen paikkaan.

Minä ajoin sinne osoitteen mukaan. Tapasin hänet mukavassa nuorenmiehen
huoneessa, jonka hän oli saanut eräältä matkalle lähtevältä
tuttavaltaan. Häneltä oli poissa valetukka, ja nenäkin oli vanhassa
asussaan. Kapsäkkinsä saatuaan hän alkoi pukeutua ajanmukaiseksi
herrasmieheksi.

-- Luulenpa, että tällaisena minulla on Helsingissä vähemmän
persoonallisia tuttavia, hän tuumi.

-- Mutta ne harvat kenties ovat miellyttävämpiä, lisäsin.

Hän naurahti kirpeästi.

-- Mihin sinä nyt aiot ryhtyä? kysyin.

-- En ryhdy mihinkään. En liikahda paikaltani. Istun ja luen
filosofiaa.

Hän viittasi pöydälle paksuun, kaksiosaiseen kirjaan. Menin katsomaan.
Se oli yliopiston kirjastosta lainattu, uuden uutukainen kokoomateos:
"Der Monismus", toimittanut Arthur Drews.

Niin, tiesinhän minä ennestäänkin, että ystäväni harrasti monistista
filosofiaa.

Istuimme pitkän ajan jutellen kaikesta muusta, paitsi
punakaartilaisista ja rikosjutuista. Tuimimman työnsä lomassakin Väinö
Haukka rakasti sellaisia henkeviä lepohetkiä... Lähtiessäni hän vastasi
hyvästelyyni:

-- Terve! Tapaat minut kotoa, milloin tuletkin.

Ja kotoa hänet aina tapasinkin. Hän tuskin olisi välittänyt maallisesta
tomumajastaankaan, jollen olisi aina mennyt ja pyytänyt häntä tekemään
seuraa lähimpään ruokalaan.




7. Luku.


Menin jälleen Haukan luo. Hän istui kirjoittamassa kirjeitä. Parasta
aikaa hän kirjoitti jollekin asiatuttavalleen kotikaupunkiinsa. Mutta
pöydällä oli jo yksi kirje valmiina.

Minä tulin vilkaisseeksi sen osoitetta. Kuorella luki suurilla,
raskaskätisillä pajamiehen kirjaimilla: Toveri Jukka Remmi. Nurmijärvi.

-- Mitä tämä merkitsee? kysyin kummissani.

Hän katsoi minua velhonsilmin ja alahuuli purtuna kieroon hammasten
väliin.

-- Se merkitsee, hän vastasi, -- että alan vähitellen kyllästyä
istumiseen ja odottamiseen täällä Suomen tasavallan pääkaupungista.
Tekee taas mieli toimintaan.

Siitä minä en tullut hullua hurskaammaksi.

-- Tahdotko nähdä itse kirjeen? hän kysyi.

Se oli vielä avoin. Hän otti kuoresta rypistetyn ja tuhritun
paperipalasen ja antoi sen minulle. Siinä luki samaan tyyliin:

    "Toveri tule pijan Helsinkii täälä mennee kaikki huut
    hiiteen läsnäolosi on heti välttämätöin ja ne Kovat myös
    on tarvis täälä. Enempi en kirjoita kuin en tiijä tuleeko
    tämä reilusti sinule."

Siinä kaikki. Mutta tämäkin sai minut aivan ymmälle.

-- Onko tämä sinun työtäsi? kysyin.

-- On, hän vastasi.

Tunnustan, että moinen väärennetty kirje vaikutti tunteisiini sangen
kovakouraisesti. Vaikka tiesinkin, että sillä oli hyvä tarkoitus.

-- Mitä se merkitsee? kysyin melkein vihaisesti.

-- Tämä kirje, Haukka vastasi hieman hämillään, -- toivoakseni saa
aikaan kaksikin sangen suotavaa asiaa.

-- Ja mitkä ne ovat?

Äänessäni lie Haukka vieläkin vainunnut hyökkäävää sävyä. Hän ei
ottanut kysymykseeni vastatakseen, vaan tarjosi sovintosikarin. Minun
täytyi alistua ja jäädä kiltisti odottamaan.

-- Kuule, kysyi hän vihdoin, -- muistatko sinä Nurmijärven rosvot?

-- Oletko sinä...

Vaikenin kahden vaiheilla. Elämällä on kahdet kasvot, romanttiset
ja realistiset, enkä tiennyt, kumpiako poskipäitä hän katseli.
Menneisyys on minusta aina romanttinen. Mutta kirjekyhäyksen vuoksi
lopulta keskitin ajatukseni nykyisyyteen: laajoihin kuvauksiin
"kotitarkastuksista", joita Nurmijärvellä oli tapahtunut muutama päivä
sitten.

-- Oletko sinä jälleen kiintynyt politiikkaan? kysyin.

-- Tosiaankin! Suomen tasavallan sisäpolitiikkaan! Haukka nauroi
kirpeästi. -- Mutta minä en tarkoittanut politiikkaa, vaan estetiikkaa
à la Tarkiainen.

-- Aha, niitä Nurmijärven rosvoja, joista Aleksis Kivi sai aiheen
Jukolan veljeksiin.

-- Niin, niitä. Mutta samalla... Olet oikeassa, poikani... näitä
nykyisiä, punaisia rosvoja, jotka ryöstelevät Nurmijärvellä aivan kuin
ne entisetkin.

Minuakin oli tämä yhtäläisyys huvittanut lukiessani Nurmijärven
nykyisistä ryöstöistä. Olimme palanneet sivistyskehityksessä yli puolen
vuosisataa taaksepäin, aikaan, jolloin Jukolan veljekset niin
epäonnistuneesti yrittivät opetella lukemaan.

-- Huomasitko, Haukka kysyi, -- että lehdet mainitsivat
"kotitarkastuksia" toimittamassa olleen osittain paikkakunnan, osittain
Helsingin punakaartilaisia?

-- Tietysti huomasin.

-- Kolmattakymmentä Helsingin kaartilaista kivääreineen...

-- Niin taisi olla.

-- Siellä liikutellaan nyt niitä ryöstettyjä kiväärejä...

-- Kuinka? kysyin kiihtyneenä.

-- Ne ovat siellä aivan julkisessa käytössä...

-- Oikeinko todella?

-- Aivan varmaan.

-- Mistä sinä sen tiedät?

-- Juuri tuo lukumäärä pisti ensin silmiini. Soitin sitten Luhtaselle.
Hän otti pyynnöstäni selon kaartin esikunnasta, ja ilmoitti minulle,
ettei Helsingistä ole Nurmijärvellä ainoatakaan kaartilaista. Sanoi,
että lehdet kirjoittelevat loruja.

-- Eivätkö ne sitten kirjoitelleet?

-- Soitin Nurmijärvelle eräälle kauppiaalle, jonka nimen valitsin
puhelinluettelosta. Kauppias väitti, että siellä on Helsingistä
neljäkolmatta punakaartilaista.

-- Kuinka se on selitettävissä?

-- He ovat "entisiä" punakaartilaisia, vaikka he aivan julkisesti
toimivatkin nykyistä nykyisimpinä ja "nykyisen" kaartin asein...

-- Tietääkö Luhtanen sen?

-- Soitin kyllä hänelle.

-- Eikä hän, ei koko "järjestyskaarti", eikä kukaan mene näyttämään
huutia mokomalle rosvojoukolle... ei pane tikkua ristiin! puuskahtelin.

-- Luhtanen puolestaan ei halua häväistystä, ja kaarti tuskin
lähtisikään veljesverta vuodattamaan.

-- Ikäänkuin he eivät olisi aivan viatontakin verta vuodattaneet!

-- Porvarien verta, Haukka sanoi. -- Porvareille kyllä saa tehdä mitä
tahansa, sillä hehän eivät pysty edes panemaan vastalausettaan! Mutta
toivottavasti minä saan "toverit" jättämään nurmijärveläiset rauhaan.

-- Sitäkö varten sitten tuo kirjeesi? kysyin silmäillen kyhäystä
pöydällä.

-- Sitä niin... toiselta puolen, hän vastasi. -- Mutta ei yksistään,
sillä sehän olisi petosta! Hyi, sentään! Ei, minä tarkoitan
rehellisesti, mitä sanonkin. Ikävöin "toveria" tänne todellakin.

-- Kuka sitten on Jukka Remmi?

-- Hän on rosvojoukon päällikkö, aseryöstön johtaja, vastapelaajani!
Kutsun hänet ottamaan "revanshia".

-- Aha, sinä jo tiedät vastapelaajasi nimenkin! huudahdin.

-- Kuten näet.

-- Kuinka sinä sait sen selville?

-- Olihan siinä aika lailla päänvaivaa. Mutta menettelytapa valkeni
minulle monismia tutkiessani.

-- Kuinka kummalla...?

-- Se sietäisi oikeastaan kokonaisen filosofisen luennon, ennen kuin
täysin ymmärtäisit. Mutta menkäämme päällisin puolin.

-- No? virkahdin asettuen odottamaan.

Hän sulki molemmat kirjeensä ja pani niihin postimerkit.

-- Uskotko sinä selvänäköisyyteen? hän kysyi sytyttäen sikariaan.

-- Selvänäköisyyteen...?

-- Niin, tai kaukonäköisyyteen?

-- Riippuu siitä, mitä sillä tarkoitat, vastasin.

-- Tarkoitan, että ihminen voi eräillä edellytyksillä nähdä tapahtumia
näköpiirinsä ulkopuoleltakin, vieläpä edeltä käsin. Uskotko sen?

-- Riippuu yhäkin siitä, millaisia edellytyksiä ja millaisia tapauksia
tarkoitat, ja miltä kannalta yleensä katsot asian.

-- Tietysti monistiselta kannalta. En tarkoita mitään yliluonnollisia
näkyjä, vaan aivan immanentteja ilmiöitä, olennaisimmissa piirteissään,
eikä satunnaisia yksityiskohtia.

-- Jaha, monistiselta kannalta...

-- Jos kaikki on yhtä, esimerkiksi energiaa, ja jos energian laki on
ikuinen ja muuttumaton, niin täytyyhän meidän nähdä, kuinka tämä
ykseyden laki tietyillä edellytyksillä ilmenee ja vaikuttaa
näköpiirimme ulkopuolellakin, kuinka se on ilmennyt ja tulee vastedes
ilmenemään, tietysti yhäkin määrätyillä edellytyksillä. Kun nyt
tiedämme, kuinka energian laki jossakin yksilössä ilmenee yhdessä tai
useammassa tunnetussa tapauksessa, voimme pääpiirtein nähdä sisäisessä
näkemyksessämme, kuinka se määrätyillä edellytyksillä ilmenee hänessä
tuntemattomassa tapauksessa.

-- Jaha, jaha...

-- Muistathan nyt sen pelitoverini?

-- Muistan toki.

-- Siinä, jos missä, oli luonnon alkuvoimaa, energiaa... Ja luulen
muuten, että tutkistelin häntä melkoista tarkemmin kuin sinä.

-- Sen kyllä uskon!

-- Luonnon alkuvoima, intohimo, oli hänessä rajattomasti valloillaan.
Määrätyillä kasvatuksellisilla edellytyksillä, ja jos hänellä sitten
olisi ollut tarjolla suuri tehtävä, olisi hänestä varmasti tullut
suurmies.

-- Ajattelin nyt, Haukka jatkoi, -- tätä alkuvoimaa suurlakon
hirmumyrskyn tapaisen kohahduksen keskellä... Ja tunsin, kuinka se
ehdottomasti tempaisi hänet mukaansa... Kuinka hänen alkuvoimansa
tempaisi muutkin mukaansa... Kuinka hänen täytyi raivota kaikkea
järjestystä vastaan, ei vain tässä porvarillisessa yhteiskunnassa, vaan
yksinpä sosialistien järjestönkin keskuudessa... Sanalla sanoen: kuinka
hän silloin kohosi rosvopäälliköksi, joka nyt on joukkoineen
Nurmijärvellä.

Sommittelin hänestä yleispiirteisen kuvan hänen energiansa lain mukaan.
Menin sitten Luhtasen luo ja kyselin, tunsiko hän sellaista ja
sellaista punakaartilaista, joka esimerkiksi ei voinut totella ketään,
vaan veti pyörremyrskyn tavoin muitakin mukaansa, oli hurjin
rosvoilussa, kenties murhissakin...

Minun ei tarvinnut kovinkaan kauan kuvailla vastapelaajaani, kun
Luhtanen jo mainitsi minulle hänen nimensä. Hän ei ollut kuulunut
Luhtasen osastoon, mutta oli villinnyt nuoria miehiä kaikista
kaartinosastoista, niin että he sokealla rosvofanatismilla seurasivat
häntä hurjille retkille. Mihin vain hänen päähänsä pälkähti...

Levisi sitten huhu... tuli tunnetuksi, että hän oli syypää Herttaniemen
herran murhaan. Hänen oli pakko vetäytyä kaartista syrjään. Mutta
melkoinen hurjimusjoukko seurasi häntä uskollisesti "todellisen
vallankumouksen" tiellä. Vieläpä juuri siksi, että hän mielettömän
verityönsä tähden oli vaarassa... He melkein hellällä palvonnalla
kantoivat häntä käsillään...

Luhtanen ei tiennyt mitään tyttärensä suhteista häneen. Mutta hän aivan
pöyristyi kuullessaan, että Maisu oli juuri hänen vallassaan.

Miehen entisyydestäkin oli vähitellen alkanut liikkua rumia huhuja,
joita hänen ystävänsä koettivat selittää pelkiksi parjauksiksi, koska
varsinkin toisen omaisuutta vastaan tehtyjä rikoksia ei punaisten
piirissä pidetty sulana kunniana.

Soitin sitten uudestaan Nurmijärvelle ja kyselin, tiedettiinkö siellä
rosvojoukon johtajan nimeä. Se tiedettiin hyvinkin, sillä Jukka Remmi
oli juuri sieltä kotoisin, muinaisten Nurmijärven rosvojen
temmellystantereilta... Energian laki oli muuttumaton ja ikuinen! Ja
juuri kotiseudulleen hän ensiksi levitti "todellisen vallankumouksen"
siunausta.

Soitin Nurmijärven pappilaankin ja kuulin, ettei Jukan papinkirja ollut
läheskään puhdas. Lupasivat lähettää sen minulle, vaikkei se vielä ole
saapunut.

Ajattelin ensin, että koetan saada miehen itsensä puhelimeen ja
puhuttelen häntä synkän, rokonarpisen miehen äänellä. Mutta olisin
antautunut siten alttiiksi kyselyille ja saattanut helposti puhua
itseni pussiin. Siksi kutsun häntä kirjeellä, ja saatpas nähdä, hän
tulee varmasti!

-- Mutta voitko sinä hänelle mitään, vaikka hän tuleekin? kysyin
huolissani.

Hän ei vastannut.

-- Näyttäähän koko maa olevan avuton ja turvaton punaisia rosvoja
vastaan, lisäsin.

-- Minulla on oma suunnitelmani, hän sanoi umpimielisesti. -- He itse
ovat antaneet minulle aatteen. Mutta saattaahan olla, että
äkkiarvaamattomat seikat muuttavat kaiken...

Minun täytyi tyytyä siihen.

-- Luhtanen ja hänen vaimonsa -- ja tyttö itsekin -- minua surettavat.
Tahtoisin saada Maisun käsiini ennen rosvon saapumista, virkkoi
ystäväni mietteissään.

-- Niin, virkahdin minä. -- Mutta etkö nyt lähde päivälliselle?

Ja sitten me lähdimme lähimpään ruokalaan.




8. Luku.


Haukka ei nykyään turhia siekaillut kadulla. Häntä ei lainkaan
miellyttänyt se mahdollisuus, että ketkä veitikat tahansa sieppaisivat
hänet ja raahaisivat minne päähän pälkähti.

Hän kulki ripeästi, pisti ohikulkiessaan kirjeensä postilaatikkoon, ja
poikkesi ympärilleen katselematta ruokalan ovesta sisään. Sen tähden
hänen tavallisesti niin valpas katseensa ei tällä kertaa keksinyt
ruokalan edustalla erästä henkilöä, jonka kasvot minäkin selkeästi näin
vasta Haukan avaamasta ovesta tulvahtaneessa sähkövalossa.

Minä nykäisin jo ovivälikössä Haukkaa hihasta, ja hän oli
kääntymäisillään kuulemaan, mikä minua vaivasi. Mutta ruokalasta oli
tulossa ihmisiä vastaamme, niin että meidän täytyi jouduttautua
sisälle.

Ruokalan tarjoilupöydän ääressä oli niin paljon tungeskelevia
odottajia, ettei siellä päässyt ruokien lähellekään.

-- Turhaan tänne tulimme, Haukka sanoi kääntyen minuun.

Vihdoinkin pystyin kuiskaamaan hänelle:

-- Ulkona oven edessä oli hän!

-- Kuka hän?

-- Maisu Luhtanen.

-- Todellako?

-- Aivan varmaan.

-- Ettei hän vain pääse taaskin livistämään!

Samassa oli Haukka kadulla. Maisu Luhtanen, punakaartin osastopäällikön
tytär, ei tällä kertaa livistänyt. Hän seisoskeli yhä oven edustalla,
muodon vuoksi oli vähän kävelevinään. Haukka meni suoraa päätä hänen
luokseen.

-- Hyvää iltaa, neiti!

-- Iltaa, vastasi Maisu epäröiden.

-- Ruokalassa, jutteli Haukka tuttavallisesti, -- oli niin paljon
jonottajia, ettemme mahtuneet sisälle. Neiti taitaa jonottaa täällä
raittiissa ilmassa...

Maisu naurahti alakuloisesti, melkein tuskallisesti.

-- Minä tiedän, jatkoi Haukka hilpeästi, -- hyvän ruokalan, johon
pääsee oikein istumapaikalle. Neuvon neidille, jos tahdotte tulla
mukaan.

-- Enpä tiedä, vastasi Maisu surullisen epämääräisesti.

-- Odotatteko ketään? tungetteli Haukka edelleen.

-- En erikoisesti.

Maisun vastaukset eivät olleet mitenkään erikoisen torjuvia, saatikka
sitten loukkaantuneita tungettelijaa kohtaan. Haukka oli koko ajan
tähystellyt häntä silmällä kuin helmellä. Tyttö ilmeisesti huvitti
häntä suuresti. Yhtäkkiä näin veitikan hänen silmissään.

-- Jollei neidillä ole mitään sitä vastaan, niin menemme johonkin,
vaikkapa vain kävelemme hieman, hän ehdotti herttaisesti.

Näin selvästi, että Maisu vavahti. Minusta tuntui, että oli juuri
tulemaisillaan naisellisen suuttumuksen puuskaus. Ihmettelin aivan, kun
sitä ei tullut. Kuului vain kummallinen, tuskallinen, mutta samalla
alistuvainen äännähdys hänen kurkustaan.

Hiljalleen, epäröiden lähti Maisu kävelemään Haukan rinnalla katulyhdyn
valosta, jossa he olivat seisseet. Minun mieleeni tunkeutui tukala,
ahdistava kysymys: Millä retkillä tämä nuori nainen oikein on? Tai
mille retkille hän on joutumaisillaan?

Sisäisessä näkemyksessäni häivähti köyhä, hyvin nuori ja hyvin kaunis,
hereän herkkäilmeinen tyttölapsi, jonka kerran kesällä olin nähnyt
kadulla. Hän seisoi muotikaupan edustalla ja katseli mallikuvaa
näyteikkunassa. Tarkkasin syrjäsilmällä, kuinka hän liekehtivin poskin
ja halusta palavin katsein ahmi sulonsoreita silkkileninkejä ja
silkkipitsejä. Ja minä näin hänen palavasta, mutta samalla avuttomasta,
toivottomasta halustaan, että jos joku, kuka tahansa, olisi sillä
hetkellä tarjonnut hänelle tämän hienouden, hän olisi ilman ehtoja
antautunut tämän jalon hyväntekijän valtaan.

Saman katseen, aivan saman halusta palavan katseen, olin äsken nähnyt
Maisun, tämän esteettisesti sivistyneen ja isänsä kehuman mukaan kaikin
puolin kunnon tytön silmissä. Se vain oli eroa, että näin tämän katseen
vieläkin palavampana, vieläkin himoitsevampana ja ahmivampana.

Mutta minä en nähnyt sitä minkään muotikaupan näyteikkunan hienouksien
edessä. Minä näin sen silloin, kun Haukka avasi ruokalan oven ja Maisun
kasvoille valahti sähkövalo ja häntä vastaan tuulahti päivällisruokien
hurmaava tuoksu. Hänellä täytyi olla hirveä nälkä.

Katselin häntä sitten, tätä sivistynyttä kunnon tyttöä, Haukan käydessä
hänen kimppuunsa katulyhdyn himmeähkössä valossa. Näin kyllä hänessä
hiljaisia siveellisen ylpeyden ja naisellisen uhman merkkejä. Mutta
nämä tunteet alistuivat. Kaikkivaltias nälkä, maailman suurin
hirmuvalta, painoi ne allensa. Hänessä oli jotakin särkyvää,
tuskallisesti alistuvaa.

Hän kulki nyt Haukan rinnalla poispäin katulyhdyn kajosta.
Kummastuksekseni ei Haukka puhunut mitään. Äänettöminä he saapuivat
melkein pimeään katulyhtyjen keskiväliin. Siellä ei tuntunut mitään
houkuttelevia päivällisruokien tuoksuja, ja pimeä katuosa lie
haihduttanut epämääräiset unelmat toisestakin ruokalasta, mihin pääsi
"oikein istumapaikoille". Siellä nousi Maisun luonto jälleen
takajaloilleen.

-- Mihin me oikeastaan menemme? hän kysyi yhtäkkiä.

Haukkakin heräsi.

-- Niin, tosiaan! hän sanoi. -- Ehkäpä menemmekin sisälle istumaan
oikein kodikkaasti ja rattoisasti.

-- Mihin niin? Maisu kysyi epäluuloisesti.

-- Menisimme vaikka... Haukka heittäytyi salaperäiseksi.

-- Vaikka?

-- Mukavinta olisi ehkä kotona.

-- Mitä te oikein ajattelette? Maisu puuskahti.

-- Kuinka niin? Haukka kysyi viattomasti.

-- Ajattelette tietysti samaa kuin muutkin pyydystäjät. Mutta luopukaa
turhista toiveista. Olette erehtynyt.

-- Ehkäpä neiti on erehtynyt, Haukka lausui vakavasti, luopuen
kaksimielisestä äänensävystään. Mutta, jos tunkeilemiseni on antanut
teille aihetta, niin pyydän kohteliaimmin anteeksi.

Maisu nähtävästi huomasi iskeneensä harhaan, ja katsoi tarpeelliseksi
selittää. Ja hän selitti rehellisesti ja koreilematta:

-- Uteliaisuudesta menin eilen illalla erään hyvin hienon herran mukana
hänen asuntoonsa. Kun liehittely ei auttanut, hän tarjosi satasen...
tarjosi lopulta viisisatasen. Se oli kuin huutokauppaa, nauroi Maisu
nälissäänkin.

Hän vaikeni tuokioksi ja jatkoi sitten alakuloisesti, hänen ivansa ja
inhonsakin hukkui kipeään alakuloisuuteen:

-- Jos se hyvin hieno herra olisi ollut hieman hienompi, niin olisin
kenties vipannut häneltä markan tai pari kahvirahaksi. Mutta mitä
enemmän hän tarjosi, sitä... "Ei ikinä", sanoin vihdoin vihasta
vavisten ja läksin. Ennen kuin myyn itseni, kuolen vaikka nälkään!

Häneltä pääsivät vahingolla viime sanat. Hän häpesi tunnustustaan ja
alkoi parannella:

-- Anteeksi, että... en ole niin hädässä... mutta kirje on jotakin
syystä viivähtänyt...

-- Aha, neiti on odottanut rahalähetystä? Haukka kysyi kiinnostuneena.

-- Olen, vastasi Maisu surullisesti.

-- Kotoa, vai...?

-- Ei, joku vain lupasi lähettää, jollei pääsisi pian tulemaan.

-- Pitikö tulla maalta joku sukulainen kaupunkiin? Haukka kysyi
mahdollisimman kohteliaalla äänellä.

Mutta se ei enää auttanut sekään. Maisu ilmaisi ynseällä äännähdyksellä
tyytymättömyytensä tunkeiluun. Haukan täytyi luopua urkinnastaan.

-- Anteeksi, hän sanoi.

-- No, ei se mitään, Maisu vastasi. -- Eräs henkilö... päällikköni...
on matkoilla, hän selitti miltei ylväällä kaksimielisyydellä.

Haukan täytyi tyytyä arvaamiseen, kuka oli "päällikkö", joka oli
luvannut lähettää rahoja, eikä lähettänytkään, vaan jätti apulaisensa
kuolemaan nälkään!

-- Jos neiti on sattumalta joutunut pulaan, niin sallitteko... Lainaan
mielelläni? Haukka kysyi kohteliaasti.

-- Missä tarkoituksessa? Maisu kysyi terävästi.

-- Hyvänen aika, tarvitseeko aina epäillä tarkoituksia? Teen sen, aivan
todella, ilman mitään sivutarkoituksia, Haukka vakuutti.

-- Anteeksi, sanoi Maisu vienosti ja sulalla äänellä. -- Mutta ettehän
tunnekaan minua?

-- Minä tunnen teidät, Haukka vastasi.

-- Minä en surmaksenikaan muista...

-- Emme ole esitellyt. Mutta olen nähnyt teidät ja kuullut nimennekin.

-- Missä?

-- Samapa se missä...

-- Eikö sitä voi sanoa?

-- No, voipa kylläkin. Näin teidät Jukka Remmin seurassa.

Maisu hätkähti ja katsoi Haukkaan pelästyneenä.

-- Me pelasimme biljardia ja te tulitte häntä noutamaan. Tuliko teille
niin ikävä? Haukka kiusoitteli, viedäkseen Maisun harhaan.

-- Nyt te erehdytte, Maisu sanoi hirveän totisesti.

-- Anteeksi sitten, Haukka virkahti, ilmeisesti ilahtuneena siitä
vakavuudesta, jolla tyttö torjui hänen salaviittauksensa.

Aha, tytön sieluntila ei ole toivoton, luin Haukan silmistä. Kuljimme
näet juuri katulyhdyn alitse.

-- Oletteko te sitten Jukan tovereita? Maisu kysyi kiinnostuneena.

-- Tunnen kyllä hänet varsin hyvin, Haukka vastasi.

Hän oli vetänyt lompakkonsa taskustaan.

-- Jollei teillä ole mitään sitä vastaan, niin...

-- E-ei ole, koska olette Jukan tuttavia, Maisu sanoi hereästi.

-- Paljonko saa olla?

-- En ole ajatellut...

Haukka ojensi hänelle satasen.

-- Mutta kuka te olette? Maisu kysyi. -- Täytyyhän minun...

-- Nimeni on...

Haukka vaikeni kahden vaiheilla. Näin hänen silmistään, että hän oli
panemaisillaan kaiken yhdelle kortille. Mutta hän katsoi varmaankin sen
liian aikaiseksi.

-- Adler, hän sanoi entisen nimensä.

Hullunkurista seurustelutapaa noudattaen he, kaksi vapaasti ajattelevaa
ihmistä, kättelivät vasta nyt esiteltyään, ja seurusteltuaan sitä ennen
lähes tuntikauden keskenään. Ja kädenpuristajaisiksi sai Maisu satasen.

-- Enköhän saa -- olimme näet juuri päivälliselle menossa -- pyytää
neitiä mukaan? Haukka kysyi kohteliaasti.

Neiti kiitti ja lähti mukaamme. Menimme erääseen ruokalaan, jossa vielä
sai ruokaa mahamitalla, vieläpä eteensä pöytään vanhaan herttaiseen
tapaan, tarvitsematta juosta ja kiikuttaa saaliseräänsä kynsissään.

Oli aivan sydäntä kyherryttävää nähdä, kuinka nuori neiti söi, ja
kuinka hänen syödessään nälän palo sammui hänen silmistään ja tuli
kirkkaaksi elinsäteilyksi, ja kuinka helakka suvinen punarusko alkoi
väreillä tummahipiäisillä poskilla.

Vähitellen hän herkkyi mieleltäänkin niin herahtelevan hilpeäksi, aivan
kuin leikitteleväksi lapseksi, etten muistanut vuosikausiin olleeni
niin nuorruttavassa ja elähdyttävässä seurassa.

Maisu kuului tilapäisesti asustavan Kaivopuiston puolella joidenkin
tuttujen tyttöjen luona. Meillä oli sama tie, ja me kuljimme pitkin
Korkeavuorenkatua. Keskustelu oli tuokioksi katkennut.

-- Adler, aloitti Maisu sen uuden tuttavansa nimestä. -- Sehän on
saksaa?

-- Niin kai, Haukka vastasi.

-- Mitä se merkitsee suomeksi? "Haukka" vai...?

Haukka vilkaisi melkein tyrmistyneenä tyttöön. Ja hymyili kirpeästi.
Maisu ilmeisesti jutteli aivan viattomasti.

-- Eihän toki. Onpas neiti unohtanut saksansa! hän pilkkasi.

-- Ai, niin! Se merkitsee "kotkaa", Maisu muisti. -- Mutta tiedättekö,
miksi muistin väärin?

-- En ole ajatustenlukuja, Haukka vastasi hymyillen.

-- Siksi, että olen paljon ajatellut erästä, jonka nimi on Haukka.
Tiedättekö, kuka hän on?

-- Kuka sitten? Haukka kysyi.

-- Salapoliisi... mikä noita lieneekään.

-- Noitako?

-- Niin. Eivätkö sellaiset ole hirveitä?

-- Kenelle ovat kenelle eivät, Haukka virkahti.

-- Mitä tarkoitatte? Maisu kysyi suurentunein silmin.

-- He ovat vaarallisia ainoastaan pahantekijöille, Haukka sanoi
juhlallisesti.

-- Mutta miksi he hiipivät niin salassa? Maisu vihoitteli.

-- Siksi kai, että ovat salapoliiseja, Haukka sanoi. -- Ja heidän
täytyy, koska heidän vastustajansakin hiipivät salassa.

-- Ketkä vastustajat? Maisu kysyi katsoen huolestuneena Haukkaan.

-- Rikolliset, Haukka vastasi.

Maisu huokaisi neuvottomana.

-- Te ette ymmärrä minua, hän sanoi sitten.

Kuljimme juuri Haukan tilapäisen asunnon ohitse.

-- Asun tässä, hän sanoi. -- Ettekö tahdo tulla hetkiseksi juttelemaan?
Saamme kahviakin.

-- Sepä hauskaa! Maisu vastasi.

Hän tuli epäröimättä. Tahtoi varmaan tahtomalla osoittaa luottamustaan
ja kiitollisuuttaan.

Huoneeseensa astuttuaan Haukka löysi pöydältään kirjeen. Se oli
virkakirje. Haukka vilkaisi salavihkaisesti minuun.

-- Täälläpä on hauskaa ja mukavaa! Maisu koetti kohteliaasti aloittaa
seurakeskustelua.

-- Olkaa hyvä ja istukaa! Haukka vastasi viitaten keinutuoliin.

Kirje kädessään meni hän puhelimeen tilaamaan kahvia läheisestä
kahvilasta. Vasta sieltä palattuaan hän avasi kirjeen.

Paperia silmäiltyään hän ojensi sen minulle. Se oli Jukka Remmin
papintodistus. Häntä oli aikaisemmin rangaistu ryöstöstä ja kahdesta
pahoinpitelystä, joista toinen oli törkeä. -- Siitä koituu kova
läksytys... Haukka käänsi katseensa aivan poispäin Maisusta. Arvasin
siitä, että hän tarkoitti sanoa: "hänelle".

Maisu puolestaan huomasi, että herroilla oli keskinäistä juteltavaa,
joka ei liikuttanut häntä. Hän keksi pieneltä kirjahyllyltä
valokuva-albumin ja otti sen selailtavakseen. Minä käsitin kyllä, mitä
Haukka tarkoitti "läksytyksellä" sokaistulle tytölle, mutta en sitä,
mihin hän pyrki perimmältään. Ja lisäksi tunsin houkutusta jatkaa samaa
nuoralla tanssimista, jota Haukka oli Maisun kanssa harjoitellut
kadulla.

-- Saavutatko sillä mitään? kysyin.

-- En erikoisia itse asiassa. Henkilö ei itse asiassa ole minulle enää
niin tärkeä, kuin oli alussa, sillä tiedänhän jo melkein kaiken.

-- Tähtäät siis vain sisäpolitiikkaan?

-- Niin, Haukka vastasi ymmärtäen tarkoitukseni. -- Hänet on
valloitettava sekä itsensä että omaistensa vuoksi, ja kenties
asiammekin.

-- Luuletko sen olevan mahdollista? Ja kuinka aiot menetellä? utelin
kiinnostuneena.

-- Pulmalliselta se näyttää, Haukka myönsi. -- Heihin, heidän
vaistosieluihinsa, eivät pysty perustelut eivätkä tosiasiat. He
riippuvat sokeasti tottumuksessaan ja henkilökohtaisissa suhteissaan.

-- Siinäpä se, sanoin. -- Minkäs mahdat sitten?

-- Täytyy odottaa järkyttäviä henkilökohtaisia suhteita.

-- Mutta jollei sellaisia ilmesty?

-- Jollei ilmesty, niin täytyy järjestää! Haukka tokaisi.

Samassa tuotiin kahvilasta kahvitarjotin. Maisu, joka keskustelumme
ajan oli selaillut albumia omissa ajatuksissaan, ryhtyi näppärästi
kattamaan kahvipöytää. Ja kahvia juodessamme tarjoutui tilaisuus
yleiseen keskusteluun.

-- Kuulkaas, herra Adler! Maisu aloitti. -- Kun te olette Jukan hyvä
tuttu, niin sitten kai olette hänen kanssaan samalla kannalla?

-- Millä kannalla? kysyi Haukka.

Maisu joutui pulmalliseen tilanteeseen, sillä hän ei osannut tai
rohjennut sitä selittää.

-- Hänen... aatetoverinsa? hän vihdoin sai sanottua.

-- En, sanoi Haukka kuivasti.

Minulle oli tämä suorasukainen vastaus odottamaton. Minusta tuntui,
että Haukka oli menetellyt maltittomasti. Maisu oli joutunut yhä
pahempaan tilanteeseen.

-- Olettehan sosialisti kumminkin? hän kysyi melkein tuskallisesti.

-- Mikä on sosialisti? kysyi Haukka.

-- Tiedättehän te sen...

-- En, totta puhuen. Ja luulen, ettei meillä, tositapausten valossa,
nykyään voi sitä määritellä kukaan. Niin kirjava heidän piirinsä on.

-- Täytyyhän teidän, joka olette niin hyvä, Maisu innostui vetoamaan
auttajansa tunteisiin, -- sydämestänne toivoa, ettei kukaan kärsisi
puutetta ja kurjuutta, vaan kaikilla olisi turvattu elämä!

-- Turvattu elämä, Haukka toisti. -- Mutta kuka sen valmistaa?
Punakaartiko?

-- Työväen puolustaminen on senkin tarkoitus...

-- Jota se toteuttaa tekemällä jokaisen ihmisen, niin köyhän kuin
rikkaankin, elämän aivan turvattomaksi, Haukka katkaisi.

-- En tosin, Maisu tuumi puolestaan, -- minäkään usko, että punakaarti
voi kaiken muuttaa paremmaksi. Mutta on niitäkin, jotka eivät ole
tyytyväisiä kaartiin, vaan tahtovat ryhtyä pikaisiin toimiin.

-- Hm, hymähti Haukka. -- Esimerkiksi Jukka Remmi?

-- Niin, juuri hän ja monet muut...

-- Jotka tahtovat enemmän verta ja ryöstöjä!

Maisu hätkähti kuin häntä olisi lyöty ruoskalla.

-- Ei, hän äännähti tuskallisesti.

-- Onhan hän nytkin parasta aikaa rosvoretkellä! iski Haukka vieläkin
vihaisemmin.

-- Ei, se on valhe! huudahti Maisu melkein parahtaen.

-- Niinkö? kysyi Haukka. -- Tietääkö neiti muuten, missä hän on?

-- Puhujamatkalla levittämässä suurta aatettaan!

-- Millä keinoin? kysyi Haukka terävästi.

-- Hän puhuu, kun innostuu, aivan kuin ukkonen...

-- Kiväärien paukkein! katkaisi Haukka.

Maisu lyyhistyi jälleen kokoon.

-- Oletteko muuten lukenut, mitä lehdet kertovat Nurmijärveltä? kysyi
Haukka.

-- Nurmijärveltä! Mistä te...? Porvarislehdet valehtelevat... eikä
Jukka ainakaan... hän lähti kyllä sinne... yhdistystä perustamaan...
mutta on varmaan sitten jo ollut puhumassa monissa paikoissa, puhui
Maisu hätiköivällä innolla.

-- Kyllä hän, väitti Haukka, -- on Nurmijärvellä vieläkin kolmisen
kymmentä kivääriä mukanaan.

-- Mistä te...? Tiedättekö te senkin, että heillä on...?

Maisu oli niin hämmästynyt, että mykistyi siihen paikkaan.

-- Kuka te oikein olette? hän kysyi sitten.

-- Jukan hyvä tuttu, vastasi Haukka tyynesti.

-- Ei, väitti Maisu, -- koska hän on teille uskoutunut, niin teidän
täytyy olla hänen aatetoverinsa!

-- No, myönteli Haukka, -- kenties aate-, mutta en ainakaan asetoveri.

-- Ei hänellä ole aseita mukanaan, vakuutti Maisu vilpittömästi.

-- Uskooko neiti sen varmasti! kysyi Haukka terävästi.

-- Minä tiedän kyllä, missä aseet ovat, sanoi Maisu salaperäisesti.

-- Niinkö? tarttui Haukka siihen. -- Sittenhän voimme mennä... Lyömmekö
vetoa, ja sitten menemme katsomaan?

Maisu säpsähti. Ja sulkeutui kuoreensa. Ei saanut olla liian
avomielinen. Ei Jukan hyvälle toverillekaan, kun ei tiennyt, kuinka
luotettava hän oli.

Haukka tarkkaili tyttöä.

-- Tai menkää yksin tarkastamaan, hän ehdotti.

Maisu mietti ilmeisen heräävän epäluulon oirein.

-- Niin, minä teen sen, hän sanoi päättävästi.

-- Tulette kai sitten sanomaan, uskotteko vielä yhtä sokeasti häneen,
sanoi Haukka.

-- En usko, Maisu tuumaili ikäänkuin itsekseen, -- että hän on voinut
pettää. Aseet piti säilyttää, kunnes tulee se suuri, oikea
vallankumous, jolloin kaikki muutetaan. Ja hän lähti aatetta
levittämään, aikoi aloittaa kotiseudultaan, ja sitten herättää kaikki
nukkuvat, kautta maan...

Haukka katsoi säälien sokeata lapsukaista.

-- Menettekö jo huomenna? hän kysyi säyseästi.

Maisu heräsi unelmistaan.

-- Menen jo tänä iltana.

-- Mutta nythän on pimeä, Haukka huomautti.

-- Sen parempi. Tuskin voisinkaan mennä päivällä, Maisu tuumi
mietteissään.

Hän nousi ja teki lähtöä.

-- Tulettehan sitten kertomaan? Haukka kysyi uudelleen.

-- Tulen, lupasi Maisu.

Me saatoimme hänet asemalle. Kuulimme syrjästä, että hän pyysi piletin
Malmille.




9. Luku.


Seuraavana aamuna tuli tehtailija Luhtanen Haukan luo. Hän oli sangen
vakavan ja huolestuneen näköinen.

-- Tulin suoraa päätä, kävi hän omituisesti asiaan, -- kysymään, ettekö
vieläkään ole päässyt sen parempiin tuloksiin?

-- Suoraa päätä? kysyi Haukka.

-- Niin, sanoi Luhtanen. -- Tiedättekös, olen ollut vangittuna koko
yön.

-- Vangittuna?

-- Pidätettynä talolla.

-- Mitä kummaa?

-- Asemani, varsinkin sen jälkeen, kun "sijaiseni" niin hullusti
paljastui, on käynyt niin kiperäksi, että eilen illalla ilmoitin heti
eroavani. Esikunta oli parasta aikaa koolla, ja minut vietiin sinne
kuulusteltavaksi kuin mikäkin rikollinen. Yleensäkään en ole punaisten
mieleinen mies, aseryöstö herätti epäluuloja minua vastaan, ja teidän
paljastumisenne jälkeen olin suorastaan petturi. Suoraan sanoen, he
eivät usko, että avaimet ryövättiin kirjoituspöytäni laatikosta.
Selitys, että "sijaisellani" oli juuri tarkoitus saada selkoa
aserosvouksesta, ei heidän sokeissa silmissään näytä parantavan, vaan
pikemmin pahentavan asiaa. He eivät myöskään usko, että aseet ovat
rosvojen hallussa, tai uskovat, niin hullunkurista kuin se onkin, että
rosvot ovat minun liittolaisiani. Heitä on mahdoton saada järkiinsä.

-- Kuinka nyt pääsitte tänne? kysyi Haukka.

-- He päästivät. Eivät kai tienneet, mihin panna minut. Eivät
sanomalehtien vuoksi viitsineet lähettää Katajanokkaankaan omaa
miestään.

Haukka ei voinut olla hymyilemättä, niin vakava kuin asia olikin.

-- Lähtiessäni he uhkasivat, että jos en neljänkymmenenkahdeksan tunnin
kuluessa ole toimittanut heille aseita takaisin, eivät he vastaa
turvallisuudestani.

-- Niinkö! sanoi Haukka.

-- Ja sitten huomasin, että he panivat pari vaanijaa jälkeeni.

-- Näkivätkö vaanijat, että tulitte tänne? kysyi Haukka säpsähtäen.

-- En toki ollut niin järjetön, sanoi Luhtanen. Eksytin heidät
pasaasissa kintereiltäni.

-- Se oli hyvä, sanoi Haukka.

Hän oli jälleen oikeassa, parhaassa elementissään. Hänen ei tarvinnut
kauan miettiä, ennen kuin suunnitelma oli hänelle selvillä.

-- Teidän ei ole nyt mentävä kotiin.

-- Eikö mentävä kotiin? kummasteli Luhtanen.

-- Ei, muutamiin päiviin. Sillä, muuten en voi vastata
turvallisuudestanne, selitti Haukka naurahtaen.

-- Mihinkäs minä menen? kysyi Luhtanen huolissaan.

-- Te matkustatte.

-- Minne?

-- Mihin vaan. Eikö teillä ole asiaa mihinkään?

-- Olisi kyllä muuan asiamatka Pietariin.

-- Onko teillä passi valmiina?

-- Hankin sen kyllä taannoin.

-- Onko se mukananne? Luhtanen tarkasti lompakkoaan.

-- Täällä on, hän sanoi.

-- Sitten te matkustatte tänään, menemättä enää kotiinne.

-- Kuinka? puuskahti Luhtanen. -- Lähteä matkalle, järjestämättä
asioitaan...

-- Mitä te sitten järjestätte, jos kotiportillanne saatte vaanijat
jälkeenne! huudahti Haukka. -- Ette pääse lähtemään kaupungista
mihinkään. Asemalla sieppaavat kiinni karkulaisen.

-- Niin taitaa olla, myönsi Luhtanen. -- Mutta, hyvänen aika, kuinkahan
vaimoni laita lieneekään! huudahti hän huolissaan.

-- Onko hän sairas?

-- Sairas, ollut monta päivää vuoteen omana. Tyttärestään hätäilee. Ja
nämä kaikki muutkin myllerrykset ovat hänet perin pohjin järkyttäneet.
Kuinka sitten nyt, kun olin koko yön teillä tietymättömillä! Ei, en voi
lähteä käymättä sanomassa.

-- Teidän täytyy, pani Haukka kovan kovaa vastaan. -- Minä kyllä käyn
selittämässä asian parhain päin. Ja sitä paitsi voin hänelle, kenties
jo tänään, toimittaa paremman lohdutuksen kuin te itsekin!

Luhtanen katsoi ihmeissään.

-- Tyttärenne, vastasi Haukka.

-- Mitä? Oletteko löytänyt hänet? huudahti isä.

-- Olimme eilen koko iltapäivän yksissä. Ja tänään hän lupasi tulla
uudestaan.

-- Kuinka te... mutta samapa se... Onko hän vielä entinen kunnon tyttö?

-- Ehompi entistään. Ja olen varma, että hän tulee kotiin, kun
kuulee... varmimmin juuri silloin, jos te katoatte muutamiksi päiviksi.

-- Kammoaako hän sitten minua niin...?

-- Ei, vaan rakastaa ja katuu, olen varma siitä. Mutta varmimmin hän
katuu, jos te katoatte, ja silloin hän, olen siitäkin varma, tekee
kaikkensa, että aseet saadaan ensi tilassa takaisin.

-- Mitä te aiotte? kysyi Luhtanen ihmeissään.

-- Kaikki riippuu tulevista tilanteista, mutta juuri siten, että
katoatte, luulen saavamme toivotun tilanteen. Te siis lähdette?

-- Onko varma, että sitten kaikki saadaan oikealle tolalleen? kysyi
Luhtanen toiveikkaammin.

-- Aivan varma, vastasi Haukka.

-- Minä lähden sitten, vastasi Luhtanen.

Hän lähti järjestämään asioitaan äkillistä pakomatkaa varten.

Haukka jäi yksikseen hymyilemään ja viheltelemään. Järkyttävät
henkilökohtaiset suhteet olivat ilmestyneet pikemmin ja tehoavampina
kuin hän oli osannut uneksiakaan. Sitten oli kumma, jollei hän Maisusta
saanut liittolaista entistä liitolaistaan vastaan! Tyttö ei ollut
osannut harkita tekojansa seurauksia, mutta juuri nämä seuraukset
saivat koitua hänen parannuksekseen.

Vihdoinkin hän oli päässyt selville vesille. Ja niin kuin se, joka on
päivätyönsä kunnolla suorittanut, hän istui tyynesti pöydän ääreen ja
alkoi lukea monistista filosofiaansa.

Vihdoin ovi aukeni ja palvelustyttö tuli sanomaan, että joku neiti
kysyi herraa.

Maisu Luhtanen astui vitkaan ja raskaasti sisään.

-- No, mitä kuuluu? kysyi Haukka vakavasti. -- Istukaa!

Maisu istuutui.

-- Olette oikeassa, hän sanoi masentuneesti.

-- Niin, siinä, että Jukka Remmi on rosvo ja petturi, kiristi Haukka
nyörin tiukalle.

Maisu oli purskahtamaisillaan tuskalliseen itkuun.

-- Ehkäpä hän tarkoittaa parastaan sittenkin, hän nyyhkytti.

Haukka oli säälimätön kuin haavuri. Hän otti eilen saamansa kirjeen ja
ojensi sen Maisulle. Maisu veti kummissaan kuoresta paperin, luki sen
ja jäi jäykistyneenä tuijottamaan siihen.

-- Uskotteko, että hän tarkoitti parastaan tälläkin ryöstöllä ja näillä
tappeluilla? kysyi Haukka.

Maisu ei liikahtanut.

-- Ja uskotteko te, että hän tarkoitti hyvää Herttaniemen herran,
aseettoman vanhan herran murhalla? kysyi Haukka.

Maisun luonto liikahti.

-- Se on varmaankin perätöntä puhetta, hän puuskahti.

-- Kaikesta päättäen, sanoi Haukka, -- se on yhtä totta kuin tämäkin
papintodistus. Oma isännekin oli siitä vakuutettu.

-- Isäni? parahti Maisu.

-- Niin, sanoi Haukka vakavasti.

-- Isäni... ja te... mutta kuka te sitten olette?

-- Nimeni on Haukka nykyään, vastasi Haukka tyynesti.

Maisu vavahti. Istui kotvan hievahtamatta ja nousi sitten
juhlallisesti.

-- Olette siis, hän sanoi, -- tekin siis olette... petturi.

-- Kuinka niin? Haukka kysyi hymyillen.

-- Olettehan esiintynyt väärällä nimelläkin!

-- Vanha nimeni on Adler. Otin sitten suomalaisen.

-- Joka tapauksessa olette petollisesti hankkinut luottamukseni...

-- Mutta missä tarkoituksessa? kysyi Haukka terävästi.

-- Sama se missä. Tarkoitus ei pyhitä keinoja. Anteeksi, jatkoi Maisu,
-- olen valitettavasti käyttänyt muutamia markkoja rahoistanne, mutta
saatte heti loput takaisin...

-- Odottakaahan, sanoi Haukka. -- Minulla on teille uutisiakin.
Valitettavasti sangen ikäviä uutisia.

Maisu katsoi häneen pelästyneenä.

-- Isänne on vangittu, Haukka sanoi lyhyesti.

-- Isä! parahti Maisu. -- Isä vangittu? Miksi? Sanokaa, miksi?

-- Aseryöstön johdosta, Haukka vastasi.

-- Aseryöstön! Mutta eihän hän... hänhän on aivan viaton!

-- Sitä ei usko kukaan. Häntä luullaan kavaltajaksi ja petturiksi.

-- Herra Jumala! huusi Maisu. -- Mutta kuka...? Ketkä hänet sitten ovat
vanginneet?

-- Punakaartilaiset.

-- Voi, missä...? Sanokaa, missä hän on...? Isäni... hänet täytyy heti
pelastaa!

-- Tällä hetkellä ei tiedetä, missä isänne on, sanoi Haukka
vilpittömästi.

-- Mutta minä tiedän, missä ovat aseet ja ketkä ovat syylliset... Minä
voin hänet pelastaa.

-- Häntä ei, jatkoi Haukka tyynesti, -- voi pelastaa mikään muu kuin
se, että aseet tulevat takaisin. Voin ilmoittaa teille, että häntä on
avoimesti uhattu kuolemalla, jollei hän niitä toimita kaartin haltuun.

Maisu kalpeni ja horjui. Haukka riensi häntä tukemaan ja vei hänet
leposohvalle.

-- Voi, hyvä Jumala! vaikeroi Maisu toinnuttuaan. -- Kunpa se Jukka
edes tulisi sieltä takaisin!

-- Sitä minäkin odotan, sanoi Haukka. -- Mutta varoitan, ettei teidän
ole ryhdyttävä tässä asiassa mihinkään ilman minun määräystäni. Teidän
on muistettava, että on kysymys isänne pelastamisesta teidän tekojanne
seurauksilta.

Maisu purskahti äänekkääseen itkuun. Haukka vetäytyi syrjään antaakseen
hänen itkeä kyllikseen. Vihdoin Maisu nousi. Nousi ja tuli Haukan
eteen, silmät punaisina ja posket kyynelissä. Hän oli kuin ilmetty
Magdaleena, ja Haukka tunsi, ettei hän ikinä ollut nähnyt kauniimpaa
Magdaleenaa. Hän katsoi Haukkaan hartaasti kuin Jumalaan ja sanoi:

-- Teen, mitä ikinä tahdotte.

Haukan täytyi hetkinen nieleksiä liikutustaan.

-- Lähin tehtävänne on, että menette kotiin äitinne luo.

Maisu nyökäytti alistuvasti päätään.

-- Äitinne on näet sairas... Älkää säikähtäkö, tuskin se on kovin
vakavaa, lohdutteli Haukka leppeästi.

-- Kuinka te olette hyvä, sanoi Maisu nyyhkyttäen.

Näytti kuin hän olisi ollut halukas valloittajaansa hyväilemään.

-- Niin, lähdette kotiin, sanoi Haukka. -- Äidillenne sanotte, että
isänne matkusti äkkiarvaamattomista syistä Pietariin... Sairasta ei
näet saa järkyttää. Tai voinhan tulla saattamaan ja selittämään.

He lähtivät yhdessä.

Haukan selityksiä ei kuitenkaan tarvittu, sillä Luhtanen oli itse
kirjoittanut vaimolleen ja lähettänyt heti lähettipojan viemään
kirjettä. Hän oli kirjoittanut Maisun palaamisestakin, niin että äiti
odotti häntä avoimin sylin sairasvuoteessaan.




10. Luku.


Haukalla oli seuraavina päivinä huomattavan usein asiaa Luhtalaan.
Melkoista tiheämmin kuin ennen isännän ollessa kotosalla.

Enimmäkseen hän istui jutellen Maisun kanssa, varsin kunnioittavasti ja
lämpimästi. Tai hän istui katsellen, kuinka sävyisästi ja hartaasti,
hiljaisena ja vaatimattomana kuin Saara muinoin, Maisu askarteli ja
puuhaili hoitaen kotitaloutta äidin levätessä vuoteessaan.

Väliin Haukka istui äidin sairasvuoteen ääressä, ja toipuva sairas oli
kiitollinen, kun hänellä oli joku juttelutoverinaan. Mistäs äiti olisi
puhunut mieluummin kuin tyttärestään, varsinkin sille, jota piti
hänen pelastajanaan! Kultainen oli tytär ollut äidin mielestä
hupsutuksissaankin, mutta ei koskaan niin armahainen kuin nyt. Lapsi
oli muuttunut aivan kuin uudeksi ihmiseksi, ei välittänyt mitään
kaikista maailman markkinoista ja humuista, vaan oli sulaa vakavuutta.
Ei suinkaan mitään puista jäykkyyttä eikä uskonkankeutta ja
kaavamaisuutta, vaan hänestä ikäänkuin henkäili ja huokui sulavaa,
lämmintä vakavuutta, äidillistä hellyyttä, niin että sairas äiti tunsi
itsensä lapseksi jälleen hänen hoidossaan. Elämän kokemukset, syvät,
vakavat kokemukset olivat tytön kypsyttäneet naiseksi. Mutta Haukka
katsoi tätä elämän kasvattia vähän kuin omaisen silmin, arvellen, että
koulutuksessa oli hänelläkin oma vähäinen osansa, vaikka se nyt olikin
vain salapoliisin koulutusta.

Isän viipyminen kotoa poissa huolestutti ja suretti Maisua niin
suuresti, että Haukka lopulta ilmaisi tytölle hänen isänsä olevan
tosiaankin matkoilla, kuten aluksi oli sairaalle ilmoitettu. Se
huojensi Maisun nakertelevaa omaatuntoa melkoisesti, mutta levottomasti
hän yhä odotti, saako Haukka aseet takaisin, että isä voisi jälleen
palata rauhassa ja turvassa kotiin.

Eräänä päivänä kilisi puhelin, ja Maisu riensi vastaamaan. Mutta
kuulotorvi oli pudota hänen kädestään, kun hän kuuli puhelimessa Jukka
Remmin äänen.

-- Mahtaakohan neiti Luhtanen olla kotona? hän kysyi.

-- Minä olen, sai Maisu vaivoin sanotuksi.

-- Vai niin! Kuinka se on käsitettävä? uteli Jukka epäluuloisesti.

-- Kuulin, vastasi Maisu, -- että äiti on sairastunut, ja muutenkin...
Isä muuten ei ole kaupungissa.

-- Jaha, sanoi Jukka. -- Minulla olisi sinulle asiaa. Etkö voisi tulla?

-- Milloin ja mihin? kysyi Maisu hätäisesti.

Jukka määräsi ajan ja paikan. Puhelu päättyi siihen. Vavisten Maisu
laski kuulotorven koukkuunsa.

Haukka oli käskenyt, että Maisun oli heti mentävä sanomaan, jos Jukka
ilmoittautui hänelle. Hänen oli siis mentävä.

Raskaat, lyijynraskaat olivat Maisun askeleet. Olisivat saaneet tehdä
mitä tahansa, kunhan vain hänen ei olisi tarvinnut olla siinä
osallisena. Vaikka Jukka olikin hänet niin törkeästi pettänyt, oli asia
sentään ollut hänelle pyhä asia.

Mutta hänen täytyi. Hänen täytyi mennä ja sovittaa oma rikoksensa omaa
isäänsä vastaan.

Hitaasti hän nousi portaita. Pitkään emmittyään hän painoi soittokellon
nappia. Juhlallisesti kuin nunna hän astui Haukan huoneeseen.

-- Tulin sanomaan, että hän on nyt saapunut, hän sanoi soinnuttomalla
äänellä.

Haukka silmäili häntä lempeästi ja surullisesti, vaan ei virkkanut
mitään.

-- Tapaan hänet viiden aikaan, Maisu lisäsi.

Haukan silmät kirkastuivat. Mutta samalla hän tunsi arkaa epäröimistä,
katsellessaan Maisun kalpeita kasvoja.

-- Ettehän vaatine minulta enempää? hän kysyi arasti.

-- En, en, ehätti Haukka häntä rauhoittamaan. -- Tai oikeastaan... en
mitään erikoista. Mutta voitteko kenties tehdä niin, että hän kulkee
tuossa kuuden ajoissa City-pasaasin läpi?

Maisu oli suostumaisillaan empimättä. Mutta sitten hän hätkähti.

-- Mitä hänelle siellä tapahtuu? hän kysyi kauhuissaan.

-- Ei mitään, vastasi Haukka.

-- Odotatteko te siellä?

-- Siellä odottaa häntä mies, jolle hän on hieman pelivelkaa, hymähti
Haukka.

Maisu ei suinkaan ollut sillä tuulella, että olisi voinut yhtyä
leikinlaskuun. Hän oli vakavissa mietteissä kuin hautajaisissa.

-- Ymmärrän kyllä, hän sanoi, -- että teidän täytyy hänet tavata. Ja
olkoon teidän asianne, kuinka menettelette saadaksenne aseet takaisin.
Mutta tyydyttekö yksistään siihen?

-- Kunpa nyt saisin edes senkin aikaan! Haukka huudahti.

-- Ettekö ryhdy häntä vastaan mihinkään muuhun?

-- Mihin muuhun rosvoja vastaan nykyään voisikaan ryhtyä...

-- Ette esimerkiksi jätä häntä punakaartin haltuun?

-- Siitä ei pelkoa!

-- Vaan hän pääsee vapaana menemään?

-- Kyllä, jos te panette sen ehdoksi. Ja jos hän lupaa poistua Suomen
tasavallan maaperältä, lisäsi Haukka tarkemmin harkittuaan.

-- Tulemme sitten kuuden aikaan, Maisu lupasi.

-- Ettekä tietysti puhu hänelle mitään, lisäsi Haukka käskevästi.

-- En, en, lupasi Maisu.

Maisun lähdettyä Haukka kävi nopeasti hommiin. Hän muutti pukunsa ja
otti naamioimisvehkeensä esille. Ennen pitkää oli nenä taannoisessa
kunnossa ja peruukki paikoillaan.

Ja puoli kuuden aikaan käveli kyhmynenäinen, mustatukkainen souvari
City-pasaasissa, huolimattomasti taivastellen, kädet housun taskuissa.

Vihdoin viimein saapui Kaivokadulta päin Jukka Remmi Maisu Luhtasen
rinnalla.

-- Ka, päivää! huudahti souvari. -- Kiitos viimeisestä! Eikös mennäkin
ottamaan revanshia.

Pelihimon tuikahdus leimahti ahovoituneen rosvon silmissä. Mutta hän
seisoi kahden vaiheilla.

-- Hyvästi! Maisu sanoi hätiköiden. -- Kuten sanoin, pitää minun kuuden
aikaan mennä erään tuttavan luo.

Hän meni juoksujalkaa matkoihinsa.

-- No, mennään sitten ja otetaan revanshia! Jukka Remmi huudahti
touhuissaan.

He menivät alas biljardisalonkiin. Haukka hävisi tällä kertaa molemmat
pelierät, jotka he pelasivat.

-- En viitsi enää, hän sanoi kyllästyneenä. -- Korttipeli on
hauskempaa.

-- Missähän sitä saisikin pelata korttia? kuiskutti Jukka Remmi
läähättäen innoissaan.

-- Missäkö! nauroi Haukka hohottaen. -- Meillä kyllä saa. Siellä on
parasta aikaa kolme kaveriani työssä ja he olisivat iloiset, jos tulisi
sakki täyteen.

-- Lähdetään, lähdetään sitten, Jukka touhusi.

Kaverikin suostui mielellään. Ja niin he nousivat pelihelvetistä
jälleen ihmisten ilmoille.

-- Ajetaan! Jukka sanoi remseästi.

-- Otetaan auto! kaveri sanoi vieläkin remseämmin.

He ottivat auton. Jukka hyppäsi heti umpinaiseen vaunuun. Kaveri
kuiskasi ajajalle osoitteen. Matka kävi nopeasti, mutta Haukka toimi
sitäkin nopeammin. Hän otti lompakostaan kahdenkymmenen markan setelin.

-- Katsos taitavasti tehtyä väärää rahaa? hän sanoi.

Jukka otti ja piteli sitä molemmin käsin.

-- Mistä sen tuntee vääräksi? hän kysyi.

-- Tuosta! kaveri sanoi ja kohotti molemmat kätensä.

Jukka tähysteli rahaa. Mutta samassa sai hän käsiraudat molempiin
ranteisiinsa.

Jukka alkoi rynnistellä. Mutta auto pysähtyi samassa vankilan portille.

Kaverilla oli niin täysi työ pidellessä vankiaan, ettei hän päässyt
edes porttikelloa soittamaan. Kenties rosvo olisi karannut, jollei
autonajaja olisi rientänyt avuksi.

Vankilaan oli kuultu heidän temmellyksensä ja melunsa. Portti aukeni ja
muurien sisältä riensi hätään muutamia vartijoita.

-- Tämä... mikä lurjus lie... tekee väkivaltaa! huusi Jukka Remmi. --
Minä olen punakaartilainen!

-- Ja minä olen yksityisetsivä Väinö Haukka, sanoi Haukka ojentaen
vartijoille korttinsa.

-- Perkele! huusi Jukka ällistyneenä.

-- Vangitsin hänet juuri punakaartin päällystön määräyksestä, Haukka
lisäsi. -- Ja sitä paitsi, kuten näette, on minulla laillisten
viranomaisten valtuudet, jatkoi Haukka ojentaen varta vasten
hankkimansa paperin.

Jukka Remmiä ei enää auttanut mikään. Kuinka hän uhkailikin, suljettiin
hänet selliin. Haukka jäi sinne hänen kanssaan kahden kesken.

-- Mitä te minusta tahdotte? hän kysyi julmasti.

-- En mitään, vastasi Haukka. -- Mutta punakaartin esikunta on
aseryöstön johdosta tuominnut teidät kuolemaan, Haukka lisäsi
värähtämättä.

Jukan ahavoituneet kasvot kalpenivat niin valkeiksi, kuin niille oli
mahdollista. Hän oli vähällä kaatua.

-- Esikunta ei kuitenkaan, Haukka jatkoi, -- vielä tiedä, että olen
teidät vanginnut. Jos te neljänkymmenenkahdeksan tunnin kuluessa
toimitatte aseet takaisin, päästän teidät menemään ulkomaille.

-- Kuka takaa, että...?

-- Näkemiin, sanoi Haukka. -- Voitte ajatella asiaa ja ilmoittaa
vartijalle, milloin suostutte.

Haukka lähti, mutta Jukka Remmi alkoi meluten ryskyttää ovea hänen
jälkeensä.

Haukka palasi.

-- Minä suostun, hän sanoi hätäisesti. -- Suostun kaikkeen. Sanokaa,
mitä minun on tehtävä.

-- Sanoin jo, Haukka vastasi kylmästi.

-- Mutta millä tavoin?

-- Jaa, sitä sopii tuumia. Voittehan kirjoittaa kirjeen jollekin
toverillenne?

-- Kyllä. Mutta mihin aseet on toimitettava?

Se oli pulmallinen paikka. Haukka oli jo edeltä päin punninnut asiaa
puolin jos toisinkin, mutta hän ei keksinyt mitään varmaa paikkaa, joka
olisi samalla soveltunut hänen aikeisiinsa.

Jäljellä oli kuitenkin vielä yksi mahdollisuus, jolle Haukka tosin ei
ollut voinut varmasti edeltä päin rakentaa.

-- Ovatko aseet nyt kätkettynä samaan paikkaan, kuin ennen
Nurmijärvelle lähtöänne? hän kysyi.

-- Ovat, vastasi Jukka.

-- Saadaan sitten nähdä, sanoi Haukka. -- Voimme odottaa huomiseen.

Haukka lähti, välittämättä vankinsa levottomasta kolkutuksesta niin
tuon taivaallista.




11. Luku.


Yöllä, kahden, kolmen aikoihin, jolloin Helsingin kadut alkavat olla
hiljaisimmat, lähti kaupungista Itä-Viertotietä myöten auto, jossa
istui puolenkymmentä rivakkaa miestä ja yksi nainen. Jäljestä seurasi
tyhjä kuorma-auto. Molemmat autot pyyhälsivät vinhaa vauhtia Malmille.

Molemmat autot palasivat parin tunnin kuluttua. Kuorma-autoon oli
ilmestynyt pitkulainen laatikko.

Kaupunkia lähestyessä kaikki miehet siirtyivät tähän jälkimmäiseen
autoon, jolla pitkulaista laatikkoa kuljetettiin. Nainen ajoi yksin
toisella autolla kotiinsa.

Kuorma-autolla vietiin pitkulainen laatikko varmaan paikkaan. Sen
tehtyään miehet erosivat kukin tahoilleen.

Aamulla varhain istui yksityisetsivä Väinö Haukka väliaikaisessa
asunnossaan sommitellen kirjettä. Kun kirje oli valmis, kuului se näin:

    Punakaartin Esikunta, Helsinki.

    Ne kolmekymmentä kivääriä, jotka punakaartilta joku aika sitten
    ryöstettiin, ovat tällä hetkellä minun hallussani. Tehtailija K.A.
    Luhtasen toimeksiannosta olen ne hankkinut rosvoilta takaisin.
    Hänen tahtonsa on, että ne luovutettaisiin punakaartille takaisin.
    Mutta sitä ei omatuntoni salli. Luovutan aseet Suomen tasavallan
    eduskunnan ja sen asettaman hallituksen haltuun, katsoen tämän
    parhaimmaksi teitä itseänne ja koko Suomen kansaa kohtaan.

    Väinö Haukka. Yksityisetsivä.

Kun paria tuntia myöhemmin saavuin Haukan luo, hän näytti minulle
kirjeen ja kysyi asiasta mielipidettäni.

-- Hyvä! Sinä olet mainio! minä sanoin.

Samassa tultiin Haukkaa kutsumaan puhelimeen. Maisu soitti. Muuan Jukan
rosvotovereista oli häneltä tiedustellut Jukkaa. He kuuluivat olevan
niin julmistuneita Jukan katoamisen johdosta, että uhkasivat tappaa
hänet saatuaan hänet käsiinsä. Jukan tehtäväksi oli näet uskottu
Nurmijärveltä tuodun ryöstösaaliin muuttaminen rahaksi, ja nyt toverit
luulivat hänen livistäneen rahat mukanaan. Maisu ei tietysti ollut
voinut sanoa, missä Jukka oli, mutta hän pyysi liikuttavalla
uskollisuudella, että Haukka ilmoittaisi tämän vaaran Jukalle.

-- Sehän soveltuu hyvin tarkoituksiini, Haukka sanoi. -- Pikemminpähän
rosvo pudistaa Suomen tomut jaloistaan!

Haukka lähti vapauttamaan vankiaan ja otti samalla viedäkseen kirjeensä
postiin.

Jukka Remmiin nähden eivät hänen laskelmansa kuitenkaan tällä kertaa
pitäneet kutiaan. Miehellä ei kenties ollut riittävästi matkarahoja
ulkomaille, tai hän kenties tahtoi saada niitä mahdollisimman paljon,
ja hän viipyi sen tähden kaupungissa jatkaen rahaksi muuttoaan. Ja niin
vei suu suden kitahan.

Lehdet kertoivat parin päivän kuluttua, että tunnetun hurjastelijan,
Jukka Remmin, olivat hänen toverinsa surmanneet.

Tehtailija Luhtanen luki uutisen junassa. Hän oli matkalla kotiin
vaimonsa ja tyttärensä luo.

Samaan aikaan, kun sain tämän kertomuksen viimeisten arkkien
oikaisuvedoksen painosta, toi ensimmäinen postinkantaja Helsingin
vapautuksen jälkeen minulle seuraavan kirjeen:

    Veli hopea!

    Vasta nyt on minulla tilaisuus kiittää Sinua, jos lienet vielä
    näillä ilmoilla, niistä "Punakaartin päällikön tyttären" kuudesta
    ensimmäisestä korjausarkista, jotka lähemmäs kolme kuukautta
    sitten niin ystävällisesti minulle lähetit. Loppua ei tullut!
    Taisi painatus tammikuun lopulla keskeytyä -- varmaankin onneksi
    Sinulle! Sillä niin inhimillisin värein kuin olet kuvannutkin
    heidän parhaimpiaan, eivät varmaan punakaartin huonoimmat
    ainekset, jotka kansallemme häpeäksi ovat nyt osoittautuneet
    paljon lukuisammiksi, kuin silloin osasimme aavistaakaan, olisi
    ymmärtäneet sitä oikeutettua tuomiota, joka kertomukseesi koko
    poliittista rosvojoukkoa vastaan sisältyy.

    Kuinkahan sinä, vanha veikko, lienet eheänä päässyt kauhunajan
    ylitse? Minä, tapani mukaan, jouduin jo helmikuun alkupuolella
    seikkailuun, joka saattoi minut hyväksi aikaa punaisten
    valtaan. Mutta tiedätkö, vankeudestani käsinkin minä ajoin
    omaa politiikkaani muutaman uuden ystävän avulla, jonka siellä
    sain. Livistin myös pian, ja tapausrikkaimmat vaiheeni elin
    sen jälkeen. Tällä hetkelläkin olen vielä varsin pyörivillä
    portailla, mutta näet minut pian luonasi, ja silloin saat
    kuulla erittäin jännittävän kertomuksen: "Punaisten vallassa".
    Luullakseni se huvittaa Sinua ja kunnioitettavia ystäviäsikin.

    20.4.1918.

    Veljellisesti Väinö Haukka.

-- Loppu --