E-text prepared by Tapio Riikonen



ERÄMAAN TYTÄR

Kirj.

JAMES OLIVER CURWOOD

Suomentanut Aukusti Salo

Alkuperäinen nimi: "The Honor of the Big Snows"






Hämeenlinnassa,
Arvi A. Karisto,
1912.




SISÄLLYS:

 1. Soittoa
 2. Mukeen kertomus
 3. Pikku Melisse
 4. Pulma
 5. Rakkauden neuvotteluja
 6. Riemun päiviä
 7. Juhla
 8. Taistelu päivänkoitteessa
 9. Jean ja Jan
10. Punaisia lumikukkia
11. Hänen tähtensä
12. Huhu etelästä
13. Punainen kauhu
14. Pitkä odotus
15. Miltei naisena
16. Syntymäpäiviä
17. Kieltäymys
18. Jan-veli
19. Uusi asiamies ja hänen poikansa
20. Suudelma ja sen seuraukset
21. Särkynyt sydän
22. Hänen lupauksensa
23. Jan palaa
24. Pelastettu
25. Jack Thornton
26. Kiusaus
27. Janin kertomus
28. Soittoa vielä kerran




1

Soittoa


-- Kuuntele, John -- minä kuulen soittoa -- --

Nämä sanat tulivat hiljaisena kuiskauksena naisen huulilta. Valkoinen,
laiha käsi kohosi raukeasti hänen vuoteensa viereen polvistuneen miehen
kasvoille, ja suuret tummat silmät, joiden edessä mies oli luonut oman
katseensa maahan, välkähtivät hetkiseksi, kun hän taas huoaten
kuiskasi:

-- John -- minä kuulen -- soittoa -- --

Miehen pää painui, kunnes se melkein lepäsi makaavan povella. Hän
tunsi, kuinka naisen käsi värisi hänen poskeaan vasten, ja tässä
kosketuksessa jokin ilmaisi John Cumminsille, että heidän kummankin
elämä oli lopussa. Hänen sydämensä sykki rajusti, ja hänen voimakkaat
hartiansa vavahtelivat.

-- Niin, se on ihanaa soittoa, Melisseni, hän mutisi hiljaa ja koetti
tukahduttaa nyyhkytyksiään. -- Se on taivaiden ihanaa soittoa.

Käsi painautui lujemmin hänen poskeaan vasten.

-- Se ei ole taivaallista soittoa, John. Minä kuulen todellista --
oikeaa soittoa -- --

-- Se on taivaan soittoa, suloinen Melisseni! Avaanko oven, jotta
voimme paremmin kuulla sen?

Käsi lipui alas poskelta. Cummins kohotti päänsä ja suoristi vitkaan
voimakkaat hartiansa, katsellen samalla kalpeita kasvoja, joilta
kuumeen hehku oli häipymäisillään, niin kuin hän olisi nähnyt pohjolan
auringon heikon kajastuksen hiutuvan lumituiskun tieltä.

Hän ojensi pitkät, laihat käsivartensa kohti majan matalaa kattoa ja
rukoili ensi kerran elämässään -- rukoili sitä Jumalaa, joka oli
hänelle luonut tämän maailman lumineen ja jäineen ja äärettömine
metsineen niin lähellä maailman äärtä, antanut hänelle tämän naisen,
nyt ottaakseen hänet pois.

Kun hän taas katsoi naista, tämän silmät olivat auki, ja niiden
syvyydestä loisti vielä suuren rakkauden raukea hehku. Hänen
huulensakin vetosivat häneen vanhalla, suloisella tavallaan, joka aina
merkitsi, että hänen pitäisi suudella niitä ja hyväillä hänen hiuksiaan
ja yhä uudestaan sanoa hänelle, että hän oli kaunein koko maailmassa.

-- Melisseni!

Mies painoi kasvonsa hänen lähelleen ja tukahdutti nyyhkytyksensä hänen
tuuheaan tukkaansa, naisen raukeasti kohottaessa kätensä ja kietoessa
ne hänen kaulaansa. Hän kuuli, kuinka sairaan rinta huohotti, kuinka
hän tapaili henkeä, kuuli hänen taas kuiskaavan:

-- Se -- on -- kansani soittoa!

-- Se on enkelien soittoa ylhäällä pilvissä, suloinen Melisseni! Se on
meidän soittoamme. Minä avaan oven.

Sairaan käsivarret olivat vaipuneet alas hänen hartioiltaan. Hiljalleen
antoi mies sormiensa solua hänen auki olevien hiustensa läpi ja silitti
hänen kasvojaan lempeästi kuin olisi hyväillyt nukkuvan lapsen poskea.

Hänen mokkasiineihin verhotut jalkansa eivät päästäneet ääntäkään, kun
hän astui yli pienen huoneen, joka oli heidän kotinaan. Ovipieleen hän
pysähtyi kuuntelemaan; sitten hän avasi oven, ja valkoisen yön valovuo
virtasi hänen ylitseen sisälle, hänen seisoessaan katsoen sinnepäin,
missä revontulten kylmät, kalpeat liekit kimmeltelivät pohjoisnavan
yllä. Pohjolan valon sähisevä, kaihoisa laulu tunki hänen korviinsa --
se oli laulua tästä syvästä, äärettömästä yksinäisyydestä, laulua,
jonka nämä molemmat olivat oppineet tuntemaan taivaallisena soittona.

Lukuunottamatta tätä salaperäistä soittoa, ei ainoatakaan ääntä
kuulunut. John Cummins ei havainnut pienintäkään eloa tai liikettä. Ja
kuitenkin hän näki sellaisen merkkejä -- merkkejä, jotka saivat hänet
pidättämään hengitystään ja pakottivat hänet ulos yöhön, jotta nainen
ei olisi kuullut mitään.

Oli tunti yli puolenyön tässä aivan lähelle Barren Landsia pystytetyssä
leirissä. Oli se hetki, jolloin sen asukkaat tavallisesti nukkuivat,
mutta tänä yönä ei yksikään nukkunut. Noissa harvoissa mökeissä paloi
tuli. Yhtiön varastohuone oli valaistu, ja toimitusmiehen konttori --
tämä erämaan miesten satama -- loisti yön pimeydessä kuin keltainen
silmä. Leiri oli valveilla. Odotettiin. Kuunneltiin.

Kun Cummins avasi oven ja valo virtasi ulos, näkyivät mökkien ovet
toinen toisensa perään avautuvan, ja tummien varjojen kaltaisina
astuivat miehet toimitusmiehen konttorista, seisoen siinä odottamassa
elämän tai kuoleman sanaa John Cumminsin huulilta. Omalla tavallaan
lähettivät miehet, jotka elivät niin lähellä Jumalaa, tietämättään
äänettöminä rukouksia kohti tähtikirkasta taivasta, pyytäen ettei
maailman kauneinta heiltä otettaisi pois.

Kaksi kesää oli kulunut siitä, kun tämä nainen oli tullut Cumminsin
elämään ja leirin elämään. Cummins -- joka oli punatukkainen, notkea
kuin kissa, suuri kuin cree-heimon maan ikuiset vuoret ja yhtiön paras
metsästäjä -- oli tuonut Melissen morsiamenaan. Seitsemäntoista
yksinkertaista miestä oli lausunut hänet tervetulleeksi. He olivat
kokoontuneet pienen majan ympärille, joka nyt oli valaistu, sanatonna
ihaillen tätä naista, joka oli saapunut heidän luokseen, ja he olivat
seisoneet lakit kädessä ja loistavin kasvoin ja katseet maahan luotuina
noiden ihanien silmien edessä, jodia tarkastelivat heitä ja hymyilivät
hänen puristaessaan heitä kädestä, toista toisensa jälkeen.

Ehkeivät useimmat ihmiset olisi pitäneet häntä kauniina; mutta täällä
-- neljänsadan kilometrin takana kaikesta sivistyksestä -- hän oli
kaunis. Mukee -- muuan puoli-cree -- ei ollut milloinkaan nähnyt
valkoista naista, sillä toimitusmiehenkin vaimo oli puoli-chippeway;
eikä kukaan toisistakaan mennyt useammin kuin noin kerran vuodessa
suuren erämaan etelärajan yli.

Melissen hiukset olivat ruskeat ja pehmeät, ja niiden aurinkoinen
loisto oli sellaista, mitä he olivat uneksineet, mutta eivät
milloinkaan nähneet. Hänen silmänsä olivat siniset kuin varhaiset
kevätkukat, joita puhkesi ensimmäisten tulvien jälkeen, ja hänen
äänensä oli suloisinta sointua, mitä heidän korvansa olivat koskaan
kuulleet. Näin ajattelivat nämä miehet, kun Cummins ensi kerran toi
kotiin vaimonsa, eikä siinä ihanteessa, minkä jokainen heistä oli
itselleen saanut, tapahtunut minkäänlaista muutosta. Viikko viikolta,
kuukausi kuukaudelta lisääntyi tämän kuvan korkea arvo, niin kuin
Rafaelin tai van Dyckin taulut tekee jokainen kulunut vuosisata yhä
arvokkaammiksi.

Nainen tuli luonnollisesti aikaa myöten enemmän ihmiseksi ja vähemmän
enkeliksi, mutta tämä teki hänet vain paljoa todellisemmaksi ja salli
heidän lähestyä häntä, puhua hänen kanssaan ja rakastaa häntä yhä
sydämellisemmin, Kaikki vääryyden ajatus oli mahdoton, näiden miesten
hellyys oli suurta, intohimotonta rakkautta ilman synnin häivääkään.
Cummins ja hänen vaimonsa ottivat sen vastaan ja tekivät kaiken
voitavansa vahvistaakseen sitä, eikä koko laajassa pohjolassa ollut
onnellisempaa paria.

Nuori tyttö -- hän oli juuri neitoiän ylittänyt -- tottui helposti
uuteen elämäänsä. Hän ei tehnyt mitään tavallisesta poikkeavaa, ei
mitään muuta kuin mitä olisi tehnyt kuka tahansa Jumalaa ja kotiaan
rakastamaan kasvatettu nainen. Vapaahetkinään hän alkoi opettaa ja
ohjata leirin puolta tusinaa villiä pienokaista ja joka sunnuntai hän
kertoi heille Raamatusta ihmeellisiä tarinoita. Hän huolehti sairaista,
sillä se kuului hänen elämänsä puitteisiin. Kaikkialle seurasi häntä
hänen iloinen hymynsä, hänen ystävällinen tervehdyksensä, ja ilostutti
siten näiden hiljaisten pohjolan asukkaiden yksitoikkoista elämää.

Ja hän onnistui, ei olemalla toisenlainen kuin miljoonat muut hänen
sukupuoleensa kuuluvat, vaan 40. ja 60. leveysasteen eron perusteella;
häntä auttoi se näkemyksen erilaisuus, mikä erottaa toisistaan ne
ihmiset, joiden täytyy elämän suuressa taistelussa luoda itselleen
vajavainen siveyskäsitys ja ne luonnonlapset, jotka asuvat tuhansia
kilometrejä maan napaa lähempänä.

Muutamaa päivää aikaisemmin oli pikku leirissä sattunut ihmeellinen
tapaus. Uusi ihmisolento oli nähnyt päivänvalon Cumminsin majassa.
Siitä hetkestä alkaen oli alkuasukkaiden äänettömään jumalointiin
liittynyt jotakin voimakkaan juhlallista. Cumminsin vaimo äitinä! Nyt
hän oli yksi heistä, erottamaton osa heidän olemustaan -- yhtä varmasti
osa siitä, kuin navan yllä leimuavat revontulet, kuin lukemattomat
tähdet, jotka eivät milloinkaan jättäneet yöllistä taivasta, kuin
äärettömät metsät, syvät hanget!

Sitten tuli äkillinen käänne, ja kuoleman varjon mukanaan tuoma
synkkyys laskeutui kuin paaripeite yli leirin, tukahdutti heidän
elämänsä ja tuotti murhetta, jonka vertaista sikäläiset asukkaat eivät
olleet milloinkaan kokeneet.

Nyt eivät he saaneet mitään tietoa Cumminsilta. Hetkisen hän seisoi
ovensa ulkopuolella ja meni sitten taas sisälle, ja miehestä mieheen
kulki kuiskauksena, että maailman ihanin olento vielä eli syvää
elämäänsä uutisasutuksen laitimmaisessa pikku mökissä.

-- Sinä kuulet nyt taivaan soiton, Melisseni! mies kuiskasi ja
polvistui taas hänen viereensä. -- Tänään on hyvin kaunis ilta!

-- Se ei ollut sitä! nainen toisti.

Hän yritti silittää miehen kasvoja, mutta Cummins ei nähnyt hänen
ponnistuksiaan, käsi kun oli melkein hervoton. Hän ei ollenkaan nähnyt
kalpenevaa loistoa, joka valaisi suuria, rakastavia silmiä, sillä hänen
omansa olivat kyynelhunnun sumentamat.

-- Kuule soittoa! kuoleva huohotti. -- John, John, se -- on -- kansani
-- soittoa!

Mies nousi ja käänsi kasvonsa avointa ovea kohti. Nyt hän kuuli sen!
Tulivatko pyhät enkelit noutamaan hänen Melisseään? Puoliksi
tukahdutetuin nyyhkytyksin hän nousi seisaalleen ja kurotti kätensä
vastaanottamaan heitä. Hän ei milloinkaan ollut kuullut mitään
sellaista -- ei milloinkaan sinä aikana, jonka hän oli viettänyt tässä
äärettömässä erämaassa.

Hän astui ulos yöhön ja kulki askel askelelta lumessa, synkkää
kuusimetsää kohti. Tukahdutetuin nyyhkytyksin ja kädet yhä ojolla hän
meni tervehtimään rakkaan vaimonsa Jumalan sanansaattajia; Cummins
kuului villiin, sivistymättömään maailmaan eikä ymmärtänyt tätä
suloista soittoa, joka kuului synkän metsän syvyydestä.

-- Melisseni! Melisseni! hän voihki.

Varjojen keskeltä astui olento, ja olentoa seurasi soitto, suloinen,
matalaääninen ja vieno. John Cummins pysähtyi ja katsahti taivasta
kohti. Hänen sydämensä tuntui lakkaavan sykkimästä.

Soitto taukosi, ja kun hän taas katsoi alas, oli olento aivan hänen
edessään; se lähestyi hoippuvin askelin ja kalmankalpein, laihoin ja
nälkäisin kasvoin. Ne olivat pojan kasvot.

-- Jotain syötävää -- minä soitta teille! hän kuuli, ja samalla olento
horjahti ja kaatui melkein hänen syliinsä. Taas kuului raukea ääni --
Tämä olee Jan -- Jan Thoreau -- tämä hänen viulu! --

Naisen kalmankalpeat kasvot ja hänen suuret tuijottavat silmänsä
tervehtivät heitä, kun he astuivat majaan. Kun mies taas polvistui
hänen viereensä ja nosti hänen päänsä rintaansa vasten, kuoleva
kuiskasi vielä kerran:

-- Se -- on -- kansani -- soittoa -- viulu!

John Cummins käänsi päätään.

-- Soita! hän huohotti.

-- Ah -- valkoinen enkeli olee sairas -- hyvin sairas, Jan mumisi ja
kuljetti jousta kevyesti pitkin viulun kieliä.

Ja tämän suloisen soiton kaikuessa sulki John Cummins silmänsä, painoi
naista rintaansa vasten ja kuunteli. Vasta avatessaan ne uudelleen ja
tuntiessaan kummallista kylmyyttä poskessaan, hän tajusi, että hänen
rakastettunsa sielu oli kaikonnut hänen luotaan Jan Thoreaun viulun
vienojen sävelten soidessa --




2

Mukeen kertomus


Jan Thoreau soitti hiljaa viuluaan tuokion vielä sittenkin kun
viimeinen heikko hengähdys oli kirvonnut naisen huulilta, John
Cumminsin sydäntäsärkevä nyyhkytys sai hänet lopettamaan. Hellästi kuin
olisi nainen vaipunut suloiseen uinahdukseen, josta pelkäsi
herättävänsä hänet, mies irrotti kätensä ja laski vaimonsa pään
pielukselle, ja tuijottavin, tummin silmin Jan painoi viuluaan
ryysyiselle povelleen ja katseli Cumminsia, kun tämä silitteli
kiiltäviä hiuksia ja kauan ja ahnaasti hän silmäili tyyniä, kalpeita
kasvoja.

Cummins kääntyi häneen päin, ja heidän silmänsä kohtasivat toisensa
majan himmeässä valossa. Silloin Jan Thoreau ymmärsi, mitä oli
tapahtunut. Hän painoi viuluaan lujemmin itseään vasten ja kuiskasi:

-- Valkoinen enkeli olee poissa!

Cummins nousi paikaltaan hitaasti kuin äkkiä vanhentunut mies.
Laahustavin askelin hän meni ovelle ja hoipersi yön kelmeään
tähtivaloon.

Jan seurasi perässä; hänkin horjui -- sillä soitto oli vaatinut häneltä
ponnistuksia, jotka olivat vieneet hänen viimeiset voimansa.
Keskilattialle päästyään hän pysähtyi, ja hänen silmistään loisti
jylhä, kummallinen suru, hänen tuijottaessaan kuolleen kalpeita kasvoja
-- kuolemassakin kauniita, niin kuin ne olivat olleet elämässä, ja
kuvastaen vielä jotain elämän sävyisyyttä. Kerran maailmassa -- kauan,
kauan sitten -- hän oli nähnyt sellaiset kasvot, joihin hän oli
kiintynyt suurella, sydämellisellä rakkaudella.

Jokin veti häntä sille paikalle, missä John Cummins oli ollut
polvillaan, ja hänkin polvistui ja tuijotti ahneesti ja kaihoten,
kuten Cummins oli tehnyt. Hänen valtimonsa löi vain heikosti,
seitsemänpäiväisen paastoamisen tuottama raukeus hämärsi hänen
silmänsä, tietämättään hän vaipui vuoteelle, ja hänen laiha kätensä
sattumalta kosketti silloin naisen pehmeitä, kauniita hiuksia. Häneltä
pääsi tukahdutettu huudahdus, nopeana kuin salama hän kavahti
jalkeille, ja ikään kuin vain yksi keino olisi tämän kosketuksen
sovittanut, hän asetti viulunsa olkapäätään vasten ja soitti muutaman
minuutin niin hiljaa, ettei kukaan muu kuin kuolleen henki ja hän itse
voinut kuulla sitä.

Cummins oli sysännyt oven kiinni jälkeensä; mutta miehet, jotka
valvoivat, olivat kuitenkin nähneet, että se oli avattu. Ovi toisensa
jälkeen avautui, keltaiset valojuovat kimmeltelivät kovaksi poljetulla
lumella, ja varjomaisia hahmoja astui ulos kuulemaan, mitä tietoa hän
oli heille tuomassa pikku majasta.

Lukuunottamatta näitä valonpilkahduksia ei ollut havaittavissa mitään
liikettä, ei kuulunut mitään ääntä. Tummat varjot seisoivat
hievahtamattomina. Vetokoiran kolkko ulvonta muuttui kimakaksi
uikutukseksi, kun joku potkaisi sitä saadakseen sen vaikenemaan. Mukeen
isä tukahdutti koleata yskäänsä paksuun karvalakkiinsa, pistäessään
päänsä ulos metsän reunassa sijaitsevan majansa ovesta.

Parikymmentä silmää seurasi Cumminsia, kun hän astui lumelle, ja
katsojien yksinkertaiset, uskolliset sydämet sykkivät hirveästä
jännityksestä, hänen sanojaan odotettaessa.

Välillä tapahtuu, että kokonainen kansakunta ikään kuin lakkaa
hengittämästä kuolevan päällikkönsä viimeisinä hetkinä, ja
koettelemuksen mustat siivet laskeutuvat yli hänen kansansa ja käärivät
sen kauheaan synkkyyteen ja vielä kauheampaan pelkoon; ja samalla
tavoin -- sillä suurin kaikista murhenäytelmistä oli tullut heidän
pieneen maailmaansa -- Cumminsin ystävät seisoivat nyt mykkinä
surussaan ja odottivat ratkaisevaa sanaa. Ja kun sana vihdoin saapui ja
kulki suusta suuhun, karkeista kasvoista toisiin, ovet sulkeutuivat
taas ja valot sammutettiin yksi kerrallaan. Vain toimitusmiehen
konttorista loisti keltainen silmä edelleenkin, samoin himmeä tuike
pikku majasta, missä John Cummins oli polvillaan, värähtelevät kasvot
lujasti painettuina kuolleen kasvoja vasten.

Kukaan ei välittänyt Jan Thoreausta, kun hän astui ovesta
toimitusmiehen konttoriin. Hänen peurannahkatakkinsa oli risoina.
Varpaat pistivät ulos hänen mokkasiineistaan. Kasvot olivat laihat ja
kalpeat kuin kuolleen, ja niitä ympäröivä kankea, tumma tukka teki ne
vieläkin valjummiksi. Silmät kimmeltelivät kuin jalokivet. Hän oli
sortunut nälän mielettömyyteen.

Tuntia aikaisemmin oli kuolema kouristanut hänen kurkkuaan, kun hän oli
nähnyt valoa pienestä leiristä. Sinä yönä hän olisi kuollut nietoksiin.
Paksuun karhunnahkatakkiin käärittyä viulua hän puristi rintaansa
vasten ja lysähti kuin rääsykasa lämpimän takan ääreen. Nälkäisinä,
rukoillen harhailivat hänen silmänsä. Kerjäämiseen eivät nämä pohjolan
voimakkaat, ylväät miehet ole tottuneet, eivätkä Janinkaan huulet
kerjänneet. Hän heitti luotaan karhunnahan ja kuiskasi:

-- Jotain syötävää -- minä silloin tahtoo soittaa!

Hän alkoi soittaa ennen kuin vielä oli sanonutkaan tätä -- mutta vain
hetkiseksi; sitten jousi putosi hänen kädestään ja pää vaipui rinnalle.

Puoliverisen kasvoissa oli jotain jylhää kauneutta, joka säteili
Janinkin silmistä. Sekunniksi olivat nämä silmät kohdanneet toisensa
veren äänen hurjassa tuntemuksessa; ja kun Janin pää vaipui alas ja
viulu solui lattialle, Mukee nosti hänet vahvojen käsivarsiensa varaan
ja kantoi hänet metsänreunassa olevaan majaansa.

Seuraavana päivänä ei Jania ottanut huomatakseen kukaan muu kuin Mukee.
Hän sai ruokaa. Hänen jähmettynyt verensä lämpeni. Mitä enemmän
elonvoimat palasivat, sitä selvemmin hän tunsi sen kolkkouden, joka oli
tunkeutunut tähän elämän kosteikkoon keskelle erämaan sydäntä. Hän oli
nähnyt naisen -- sekä elämässä että kuolemassa -- ja hänkin rakasti
tätä ja suri häntä. Hän ei sanonut mitään; hän ei pyytänyt mitään;
mutta miesten surullisista, jäykistä kasvoista hän näki, kuinka he
olivat palvoneet poismennyttä. Hän näki sen niiden pienokaisten
pelästyneistä silmistä, jotka olivat oppineet jumaloimaan Cumminsin
vaimoa. Hän luki sen koirien veltosta hiljaisuudesta, kauheasta
tyyneydestä, joka vallitsi hänen ympärillään.

Janin ei ollut vaikea ymmärtää sitä, sillä hänkin kunnioitti eräiden
kalpeitten, suloisten kasvojen muistoa, kasvojen, jotka olivat hänen
majassa näkemiensä kaltaiset. Hän tiesi, että tämä palvominen Lac
Bainissa oli puhdasta palvomista, sillä suurten lumiaavikkojen kunnia
oli hänenkin. Siinä oli hänen uskontonsa ja näiden toistenkin uskonto,
jotka asuivat viidensadan kilometrin päässä tai kauempanakin mistään
eteläisestä siirtolasta.

Tämä kunnia velvotti sellaiseen, mitä sivistys ei voinut ymmärtää --
vähitellen paleltumaan kuoliaaksi ja nääntymään nälkään ennemmin kuin
varastamaan, kunnioittamaan kymmenettä käskyä yli kaiken. Se sisälsi,
että täällä pohjolan kylmän taivaan alla olivat olot ja asiat sellaiset
kuin Jumala oli aikonut ne olemaankin, ja että muutamat Hänen luoduista
olennoistaan voivat elää rakkaudessa, mikä ei ollut omistamista eikä
syntiä.

Vuosi sen jälkeen kun Cummins oli tuonut vaimonsa pohjolaan, tuli
leiriin muuan mies Fort Churchillista Hudsoninlahden rannikolta. Hän
oli englantilainen ja Hudsons Bay Companyn palveluksessa. Hän toi
mukanaan jotain uutta, kuten nainenkin, vaikka se tässä tapauksessa oli
elämänainesta, jota Cumminsin väki ei osannut ymmärtää.

Leirin miehistä oli siinä ensi hetkestä alkaen jotain murhenäytelmää
mukana. Englantilaisesta sitä vastoin lupasi tulla vain sivukohtaus --
hetkellinen, liehakas seikkailu. Siinä esiintyi taas katsantokantojen
erilaisuus -- maan keskuksen ja sen äären välinen ääretön ero.

Cummins oli poissa kuukauden -- hän oli seurannut metsästäjiä Barren
Landsiin. Sellaisten tapausten sattuessa tuntui kotona olevista nainen
perinnöltä, ja he huolehtivat hänestä kuin vanhemmat lapsestaan.
Kuitenkaan ei tarkinkaan silmä olisi havainnut asian niin olevan.

Kun Cummins oli lähtenyt, edistyi murhenäytelmä suurin askelin loppuaan
kohti. Englantilainen oli tottunut seurustelemaan naisten kanssa.
Kuukausimääriä oli hän nyt elänyt kuin erakko. Cumminsin vaimo näytti
hänestä kukkaselta, joka äkkiä oli tullut sulostuttamaan erämaan
sietämätöntä yksitoikkoisuutta; ja käyttäen sivistyksen kaikkia keinoja
ja juonia hän yritti saada puoleensa sen tuoksua.

Seuraavina päivinä ja viikkoina hän puhui paljon itsestään, tuvan
takkavalkean lämmittäessä häntä, ja omista ajatuksistaan, ja näin hän
teki, kun ei vielä ymmärtänyt tätä kansaa. Ja ikään kuin
tietämättömänä, mitä sanottiin, nainen jatkoi puhdasta elämäänsä,
karkottamatta tai rohkaisematta tulokasta, vaikka nainen aina
kiusasikin häntä samalla sulollaan, jota hän lahjoitti kaikille
yhtäläisesti.

Vielä siihen asti ei ollut mitään epäluuloa hänen sielussaan. Hän otti
vastaan englantilaisen ystävyydenosoitukset, vaikka tämä olikin
muukalainen hänen kansansa keskuudessa. Hän ei kuullut petollista
äänensävyä, hän ei nähnyt mitään, mikä ennusti onnettomuutta.
Ainoastaan leirin miehet kuulivat sen, näkivät ja ymmärsivät.

Kuin joukko uskollisia eläimiä olivat he valmiit hyökkäämään esiin,
repimään rikki ja tappamaan hänet, joka uhkasi häväistä kaiken, mikä
heille oli hyvää ja puhdasta ja kaunista, mutta äänettömässä
uskollisuudessaan ja innostuksessaan he odottivat merkkiä naiselta.
Hänen siniset silmänsä, hänen ystävälliset sanansa, kätensä liike
olivat säätäneet lakia leirissä. Jos hän hymyili muukalaiselle ja puhui
hänen kanssaan ja tunsi iloa siitä, oli se vain uusi laki, jonka hän
oli antanut heidän kunnioitettavakseen. He pysyttelivät siis
rauhallisina, välttivät englantilaista niin paljon kuin mahdollista ja
olivat varuillaan -- alati varuillaan.

Eräänä päivänä tapahtui jotakin. Cumminsin vaimo tuli yhtiön
varastohuoneeseen, ja lämmin puna syöksähti hänen poskilleen, hänen
sinisilmänsä säkenöivät, kun hän näki muukalaisen seisovan siellä.
Miehen punakat kasvot sävähtivät punaisemmiksi, ja hän loi katseensa
maahan. Mennessään hänen ohitseen veti Cumminsin vaimo hameitaan
koolle; ja pään asennossa oli jotain, mikä muistutti kuningatarta --
puolisoa ja naista kaikessa loistossaan. Tänä hetkenä oli hänessä
kaikki, mitä pohjolassa kuului kunnian ja kauneuden käsitteisiin.

Illalla hiiviskeli puoliverinen pitkin metsänreunaa nähdäkseen, oliko
kaikki kunnossa Cumminsin pikku majassa. Mukeeta oli kerran ilves
purrut luuhun asti, ja nainen oli pelastanut hänen kätensä. Siitä
hetkestä alkaen tuosta kesyttömästä oli tullut hänen orjansa.

Muutaman minuutin hän seisoi kyyristyneenä ja tuijotti himmeään
valojuovaan, joka loisti ikkunaverhon aukosta, naisen ikkunasta; ja
hänen siinä seisoessaan tuli jotain hänen ja valon väliin. Tuvan
seinässä hän näki hiipivän miehen varjon, ja hiljaa kuin revontulten
kylmä kiilu hänen päänsä päällä, nopeasti kuin hirvi, hän kiiti
metsästä ja tuli tuvan takaa esiin.

Varovaisena kuin ilves ja pää riipuksissa hän kyyristeli nurkalla.
Englantilainen seisoi ja tirkisteli sisälle ikkunaverhon halkeamasta.

Mukeen mokkasiinit eivät synnyttäneet mitään ääntä. Hänen kätensä
laskeutui muukalaisen käsivarrelle lempeästi kuin lapsen.

-- Tätä ei lueta täällä kunniaksi, hän kuiskasi. -- Tulkaa!

Sairaalloinen kalpeus levisi toisen miehen kasvoille, mutta Mukeen ääni
oli lempeä ja levollinen, hänen kosketuksensa pehmeä kuin sametti, ja
englantilainen lähti ikkunan luota hymyillen. Mukeen hampaat
välkkyivät. Silloin toinen nauroi äänettömästi.

Yhtäkkiä Mukeessa tapahtui muutos. Hänen kätensä tarttuivat sivistyneen
miehen paksuun, punaiseen kaulaan, ja sanaakaan hiiskumatta molemmat
vaipuivat lumeen.

Seuraavana päivänä lähdettiin kuudella koiralla viemään yhtiölle Fort
Churchilleen sanaa, että englantilainen oli kuollut lumeen -- mikä oli
totta.

Tämän Mukee kertoi Janille, sillä heidän välillään vallitsi
veriheimolaisuus. Se oli kuvaus elämästä, rakkaudesta ja puhtaudesta.
Sydämensä syvyydessä Jan Thoreau kiitti yksinkertaisella tavallaan
suurta Jumalaa, että hänen oli sallittu soittaa viuluaan naisen
kuollessa.




3

Pikku Melisse


Cumminsin vaimo meni pois yhtä hiljaa kuin oli tullutkin. Paljain päin,
kasvot auki riippuvien hiuksien ympäröiminä, huulet lujasti yhteen
puristettuina, pidättääkseen suruaan, menivät leirin harvat miehet yksi
erältään pikku majaan luomaan viimeisen silmäyksen hänen piirteisiinsä.
Paitsi heidän hillittyjä askeleitaan ei kuulunut mitään muuta kuin
nyyhkyttävää valitusta, joka tunki vanhan toimitusmies Williamsin
parran läpi.

Sitten he kantoivat hänet aivan metsän reunaan raivatulle paikalle; ja
jättiläismäisen hongan juurelle, joka kohosi kuin vartija pilviä kohti,
he laskivat hänet jäätyneeseen maahan. Huohottaen Williams luki
muutamasta vanhan Raamatun irtireväistystä lehdestä, ja raa'at miehet,
jotka seisoivat hänen ympärillään, painoivat päänsä rintaansa vasten,
ja ankarat nyyhkytykset pudistelivat heidän voimakkaita ruumiitaan.

Lakattuaan lukemasta hän ojensi pitkät käsivartensa yli pään ja huusi
väräjävällä äänellä:

-- Pitäköön suuri Jumala Cumminsin vaimon!

Hautaa umpeen luotaessa kuului metsänreunasta vienoja, hillittyjä
säveliä -- ne lähtivät Jan Thoreaun viulusta. Ei yksikään ihminen
maailmassa olisi voinut sanoa, mitä hän soitti, sillä siinä oli Janin
sielua -- siinä soitossa -- välillä hurjaa ja välillä vienoa, siinä oli
jotain kummallista perinnäistä suloutta, joka oli tullut osalliseksi
siitä kuvasta, mikä hänen sykkivään sydämeensä oli kätkettynä.

Hän soitti, kunnes vain korkea mänty ja John Cummins olivat jäljellä
yksinäisen haudan ääressä. Kun hän lopetti, mies astui hänen luokseen,
ja sitten menivät he yhdessä pikku majaan, missä nainen oli elänyt.

Majassa oli nyt jotain uutta -- pieni valkoinen elävä olento, jota
muuan intiaaninainen hoiti. Poika seisoi Cumminsin vieressä, katsellen
sitä ja vapisten.

-- Oi, hän kuiskasi, ja hänen suuret silmänsä hehkuivat. -- Se ole
pikku valkoinen enkeli!

-- Se on pikku Melisse, mies vastasi.

Ja hän lankesi polvilleen, painaen surulliset kasvonsa tuohon uuteen
elämään aivan kiinni, uuteen elämään, mikä tulisi saamaan hänen
paikkansa, joka äsken oli mennyt pois. Jan tunsi mielialansa kovin
kummalliseksi, ja hänkin laskeutui polvilleen John Cumminsin viereen --
se oli lapsen ensimmäistä rukousta.

Tästä hetkestä alkaen, jolloin he majassa ensi kerran polvistuivat
pikku olennon ääreen, liittyivät Jan Thoreau ja John Cummins toisiinsa
siteillä, joita olisi kenenkään ihmisen ollut vaikea katkaista.
Seisottuaan useampia minuutteja ja katseltuaan pikku Melisseä, Jan
katsahti Cumminsin kasvoihin ja kuiskasi hiljaa sen sanan, joka creen
kielellä merkitsee isä.

Tämä oli hänen ensimmäinen vetoamisensa pikku Melissen puolesta.

Hänen uudestaan katsahtaessaan lapseen, tämä sätkytteli ja potki
samalla tavoin kuin hän oli nähnyt sudenpoikasten teutaroivan, ennen
kuin ne saavat silmät. Hänen kauniit silmänsä säteilivät. Varovasti
kuin olisi ollut tekemisissä hehkuvan raudan kanssa hän ojensi laihan
kätensä, ja kun hänen sormensa äkkiä kosketti jotain pehmeää ja
lämmintä, hän veti sen nopeasti takaisin, ikään kuin häntä olisi
polttanut.

Kun Jan illalla otti viulunsa mennäkseen Mukeen majaan, Cummins laski
molemmat suuret kätensä pojan olkapäille ja sanoi:

-- Jan, kuka sinä olet ja mistä sinä tulet?

Jan ojensi kätensä ja heilutti sitä pohjoista kohti.

-- Jan Thoreau, hän vastasi yksinkertaisesti. -- Tämä olee minun viulu.
Me tulimme yhdessä läpi suuren lumen.

Cummins tuijotti kuin hän olisi nähnyt ihmeellisen taulun pojan
silmissä. Hän irrotti kätensä ja meni ovelle. Kun he yksinään seisoivat
ulkopuolella, hän osoitti tähtiä ja unimaista, hopeanhohtoista harsoa,
jonka äsken kohonneet revontulet heittivät pohjolan taivaalle.

-- Sano minulle vielä, mistä sinä tulet, Jan!

Ilman epäilystä näytti poika pohjoista kohti.

-- Me olemme viikon nähneet nälkää paksussa lumessa. Minun viulu olee
pitänyt sudet iltasin kaukana.

-- Kuulepas, Jan, etkö tullut tuolta tai tuolta tai tuolta?

Cummins kääntyi hitaasti ensin itään ja Hudsoninlahtea kohti, sitten
etelään ja viimein länteen päin. Enemmän kuin tavallista uteliaisuutta
oli hänen jännittyneessä ilmeessään, kun hän uudelleen kysyen katseli
Jan Thoreauta.

Poika kohautti olkapäitään, ja hänen silmänsä säihkyivät.

-- Ei olee valhetta, että Jan Thoreau ja hänen viulu olevat tulleet
läpi paksun lumen, hän vastasi hiljaa. -- Se ei olee valhetta.

John Cumminsin kosketuksessa oli nyt jotain enemmän kuin
ystävällisyyttä. Vaikkei Jan voinutkaan ymmärtää sitä, hän meni
Cumminsin mukana majaan. Tämän silmät ilmaisivat enemmän kuin
ystävyyttä hänen taas laskiessaan kätensä pojan olkapäille; Jan ei
voinut käsittää tätäkään.

-- Täällä on hyvää tilaa -- nyt, Cummins sanoi kolkolla äänellä. --
Tahdotko jäädä pikku Melissen ja minun luokse?

-- Pikku Melissen luo! poika toisti huoahtaen. Vaieten hän riensi pikku
vuoteen ääreen ja laskeutui siihen polvilleen, laihat hartiat
etukumarassa, pitkät, mustat hiukset kiiltäen lampunvalossa, ja melkein
ilosta nyyhkien. -- Minä -- minä -- pysyy pienen valkoisen enkelin
luona iäksi! hän kuiskasi. Selvästikin hänen sanansa olivat aiotut vain
lapsen kuultavaksi. -- Jan Thoreau jää -- ja täällä myös olee viulu!
Sen antaa minä teille -- ja soittoni!

Ja samalla hän asetti kalliin viulunsa poikittain pienokaisen
vuoteelle.




4

Pulma


Seuraavina päivinä tapahtui yhtä ja toista sellaista, mitä ei Jan
voinut eikä yrittänytkään ymmärtää. Hän ei puhunut paljoa, ei edes
Cumminsille. Hän kuunteli sen sijaan ja antoi silmiensä vastata, tai
vastasi kummallisilla olkapäiden kohautuksilla, jotka saivat hänen
hiuksensa epäjärjestykseen.

Noille leirin harvoille yksinkertaisille sieluille hän toi
tuntemattomasta erämaasta mukanaan enemmän kuin nälkään nääntyneen
ruumiinsa, ja siinä oli syy kaikkeen siihen, mitä hän ei voinut
ymmärtää.

Ei kukaan ihminen saanut hänestä tietää enempää kuin Cumminskaan. Edes
Mukeelle hän ei kertonut muuta kuin saman yksinkertaisen tarinan. Hän
selitti aina, että hän tuli pohjoisesta päin -- siis Barren Landsista;
ja Barren Lands merkitsi kuolemaa. Kenenkään ei ollut onnistunut
milloinkaan tulla sen kautta, niin kuin Jan; ja toisenlaisessa
tilanteessa ja muissa olosuhteissa olisi Cummins ja hänen väkensä
luullut hänen olevan järjiltään.

Mutta toisetkin olivat kuulleet tuon kummallisen, vienon soiton, joka
vaimon kuolinyönä oli tunkeutunut metsän syvyydestä, ja ihmeellisiä
ajatuksia oli herännyt heissä, niin kuin Cumminsissakin. He tunsivat
vain nimeksi Jumalaa sellaisena kuin Jumalasta saarnataan; mutta muulla
tavoin he tiesivät Hänestä paljon. He tiesivät, että Jan Thoreau oli
tullut enkelien lähettiläänä, että naisen sielu oli kiitänyt häntä
vastaan, ja että hän tyynesti oli päästänyt viimeisen hengenvetonsa
Cumminsin rinnoilla, pojan soittaessa. Poika tuli siis laihoine,
tunteellisine kasvoineen ja suurine kauniine silmineen olemaan osa
siitä, mitä nainen oli heille rakastettavaa jättänyt. Osana hänestä he
pitivätkin häntä, kyselemättä sen lähemmin, kuka hän oli tai mistä hän
tuli.

Tavallaan poika korvasikin häntä. Nainen oli tuonut muassaan jotain
uutta ja suloista heidän yksitoikkoiseen, ikävään elämäänsä, ja hänkin
toi muassaan jotain uutta ja suloista -- viulunsoittonsa. Hän soitti
heille iltaisin toimitusmiehen konttorissa; ja näissä tilaisuuksissa he
tunsivat, että Cumminsin vaimo oli heitä aivan lähellä ja että hän
puhui heille Jan Thoreaun viulun kautta.

Soitto oli sellaista, mikä jo aikoja sitten oli hävinnyt heidän
elämästään. Muutamat eivät olleet sitä milloinkaan kuulleet. Vuosia
taaksepäin oli Williams joutunut leiriin, jossa oli hanuri. Cummins oli
kuullut soittoa, enemmän kuin kaksi vuotta takaperin käydessään
sivistyneissä seuduissa noutamassa vaimoaan. Muille se oli salaperäistä
loihtua, joka liikutti heitä sielunsa sisintä myöten ja ilmaisi heille
monenlaista, mikä oli kauan ollut kätkettynä menneisyyden tomuun.

Nämä toimitusmiehen konttorissa vietetyt tunnit olivat oikeita
riemunhetkiä Janille. Kun hän istui laatikolla, selkä seinää vasten,
pää taaksepäin taivutettuna, mustat silmät loistaen, pitkien hiusten
suodessa hänen kasvoilleen puolijylhän kauneuden, hän oli noista
tuimista miehistä enemmän kuin kuningas. He kuuntelivat liikkumattomina
ja äänettöminä; eikä hänen lopettaessaan kuulunut hiiskahdustakaan,
ennen kuin hän oli käärinyt viulunsa karhunnahkaan ja palannut John
Cumminsin ja pikku Melissen luo. Jan ymmärsi äänettömyyden ja piti sen
sinä, miksi se oli aiottu.

Mutta pikku majan kuulijakunnasta Jan halusi eniten saada olla yksin
pikku Melissen kanssa. Kun kevät saapui ja metsästysaika lähestyi, ja
koko erämaassa sadoin kilometrin ympäri leiriä kulki ristiin rastiin
eri heimojen turkismetsästäjiä, saattoi Cummins olla poissa päiväkausia
yhteen menoon, tehdäkseen yhtiön lukuun uusia sitoumuksia ja kauppoja
tulevia turkismarkkinoita varten.

Tänä vuonna oli kovaa kilpailua, sillä Revillonit -- yhtiön
ranskalaiset kilpailijat -- olivat asettaneet leirinsä kolmesataa
kilometriä länteen päin, ja huhu levisi, että he aikoivat antaa
kuusikymmentä naulaa jauhoja yhtiön tarjoamien neljänkymmenen asemesta,
ja neljä jalkaa verkaa kolmen sijasta. Nyt piti Williamsin ja hänen
väkensä toimia vireästi, ja toimitusmies itse syöksyi erämaahan. Mukee
-- puoliverinen -- kiersi heimolaistensa keskuudessa pitkin koko
uudisasutuksen rajaa ja kiihotti heitä kaunopuheisuudellaan -- uusilla
lupauksilla ja ankarasti tuomiten lännen tungettelijoita. Vanha Per-ee,
jolla oli hieman eskimoverta suonissaan, meni rohkeasti koirineen
tapaamaan kaukaisesta pohjolasta tulevaa pientä tummaa kansaa, joka
saapui etsimään kettuja ja nälkäisiä jääkarhuja, kun nämä olivat
ajelehtivilla jäälautoilla kulkeutuneet omasta maailmastaan. Nuori
Williams, toimitusmiehen poika, seurasi Cumminsia, ja muut yhtiön
miehet lähtivät etelään ja itään.

Leiri jäi autioksi ja elottomaksi. Kylmilleen jääneiden majojen ikkunat
olivat paksun jään peitossa. Toimitusmiehen konttorissa oli myös kaikki
hiljaista ja kuollutta. Koirat olivat poissa, ja sudet ja ilvekset
uskalsivat joka yö tulla yhä lähemmäksi ja lähemmäksi. Tässä
yksinäisyydessä pysyttelivät harvat puoliveriset ja intiaanilapset
huoneessa, ja Williamsin lihava ja laiska chippeway-vaimo piti yhtiön
varastohuonetta tiukasti salvassa.

Tässä hiljaisuudessa ja elottomuudessa Jan Thoreau tunsi uutta ja alati
kasvavaa onnea. Hänestä oli elävä ääni jotain ankaraa ja viiltävää;
lepo -- unen kuollut, sykkimätön lepo -- tuntui hänestä ihanalta.
Silloin hän unelmoi, ja silloin hänen sormensa tekivät viululla uusia
havaintoja.

Hän lähetti usein Maballan -- intiaaninaisen, joka hoiti Melisseä --
juttelemaan Williamsin vaimon kanssa, niin että hän sai olla yksinään
lapsen kanssa. Tällöin, kun ovi oli suljettu muulta maailmalta, siinä
olikin toinen Jan Thoreau kyyrysillään polvistuneena pienokaisen
vuoteen ääreen. Silloin hänen kasvoillaan hehkui suuri, kalvava kiihko,
jonka hän muulloin salasi. Hänen kauniit silmänsä säihkyivät, hän
kuiskaili ja rupatteli pienokaisen kanssa, hyräili ja soitti hiljaa
viuluaan ja painoi päänsä niin alas, että tämä pienillä kätösillään
saattoi koskettaa hänen hiuksiaan.

-- Ah, sinä pieni valkoinen suloenkeli! hän saattoi huudahtaa
pienokaisen tukistellessa häntä. -- Minä rakastaa sinua niin -- minä
rakastaa sinua ja jää ainiaaksi tänne soittamaan sinulle! Oi, Jumalani,
sinusta tulee suuri, kaunis, valkoinen enkeli, hänen kaltainen!

Hän saattoi nauraa ja soperrella ja jokeltaa kuin äiti, sillä tällöin
oli Jan Thoreaun kieli yhtä kaunopuheinen kuin hänen viulunsakin.

Välillä Melisse kuunteli ikään kuin olisi ymmärtänyt ne ihmeelliset
asiat, joista poika puhui hänelle. Pienokaisen oli tapana maata
selällään, häntä katsellen, pienillä punaisilla kätösillään puristaen
lujasti jousta tai peukalo suussa. Ja mitä kauemmin hän näin makasi ja
yhä katseli poikaan, sitä enemmän tämä vakuuttui, että lapsonen ymmärsi
häntä; hänen äänensä muuttui lempeäksi ja matalaksi, ja hänen silmänsä
saivat hellän ilmeen, kun hän kertoi pienokaiselle asioita, joiden
kuulemisesta John Cummins olisi antanut paljon.

-- Jokin päivä sinä ymmärtää, minkätähden tämä olee tapahtunut,
suloinen Melisse, hän kuiski ja nojautui hänen ylitseen, niin että
pienokainen oli vähällä pistää häntä silmään. -- Silloin rakastaa sinä
Jan Thoreau!

Toisin ajoin ei Jan puhunut, vaan pikku Melisse hänelle; ja silloin hän
oli onnellisempi. Kun pienokainen sätkytteli ja potki ja päästi
kummallisia ääniä, hän saattoi istua hiljaa ja katsella häntä yhtä
ylpeästi ja onnekkaasti kuin naarasilves poikastensa ensimmäisiä
kömpelöitä kuperkeikkoja.

Kun Melisse kerran nousi hetkiseksi pystyyn ja nauraen ja kuherrellen
puoleksi ojensi käsivarsiaan häntä kohti, häneltä pääsi riemuhuuto; hän
painoi kasvonsa lapsen kasvoja vasten ja teki sellaista, mitä ei
milloinkaan ennen ollut uskaltanut -- suuteli häntä. Tästä pienokainen
kuitenkin pelästyi ja alkoi huutaa niin, että Jan aivan suunniltaan
säikähtyneenä hyökkäsi hakemaan Maballaa. Sitten kesti kauan, ennen
kuin Jan taas uskalsi suudella häntä.

Ollessaan nämä kaksi viikkoa yksinään leirissä, Jan pääsi selville
siitä suuresta pulmasta, jonka hän ja John Cummins olivat saaneet
ratkaistavakseen. Toisen viikon viimeisinä päivinä hän vietti aikansa
suureksi osaksi kuljeskelemalla metsänreunassa, etsien peuroja, jotta
olisi ollut kylliksi lihaa koirille ja miehille näiden kotiin
saapuessa. Eräänä iltapäivänä hän tuli aikaisin kotiin, himmeän
auringon vielä ollessa ylhäällä, ja hänellä oli mukanaan myskihärän
lihat. Kun hän hinteline vartaloineen saapui metsänreunaan, taakan
painosta melkein kaksinkerroin taipuneena, kohtasi häntä pienellä
hakkuupaikalla kauhea näky.

Polvillaan heidän majansa edessä pyöritteli Maballa innokkaasti
puolialastonta pikku Melisseä pehmeässä lumikinoksessa -- siten, niin
kuin hän täydellisesti ja lujasti uskoi, uskollisesti ja
omantunnontarkasti täyttäen velvollisuutensa. Kirkaisten Jan heitti
taakkansa luotaan ja hyökkäsi häntä kohti kuin peto.

-- Taivas -- te tappaa -- tappaa pikku Melisseä! hän kirkui ja tempasi
itselleen paleltuneen lapsen. -- Jumala -- hän ei olla villi -- hän
olee sivistynyt -- sivistynyt!

Ja hän hyökkäsi majaan lapsonen sylissään, purkaen kokonaisen
sadattelutulvan hämmästyneelle ja pelästyneelle Maballalle.

Jan jätti myskihärän jäännökset susille ja ketuille. Hän astui hankeen
ja löysi puolitusinaa muita lumivakoja, joissa avuton Melisse oli
ottanut jääkylmiä kylpyjään. Hän rupesi nyt pitämään Maballaa silmällä,
tuntien uutta, kasvavaa kauhua, ja ainakin viisikymmentä kertaa
päivässä sanoi hän tälle:

-- Melisse ei olla villi! Hän olee sivistynyt -- samoin kuin hänkin! --
Ja samalla hän viittasi jättiläishongan alle kaivettuun yksinäiseen
hautaan.

Viimein asia selvisi Maballalle. Melisseä ei saanut ottaa ulos ja
kieritellä lumessa; hän siis otti lunta sisälle ja hankasi sillä
Melisseä!

Kun Jan huomasi tämän, hänen kielensä kääntyi niin kauheisiin
äännähdyksiin, ja hänen kasvonsa vääntyivät niin julmiksi, että Maballa
alkoi ymmärtää lumen olevan kerrassaan kiellettyä -- sekä sisällä että
ulkona -- pikku Melissen ruumiillisessa kehittämisessä.

Tämä oli pulman alku, ja se kasvoi ja esiintyi koko tavattomassa
tärkeydessään päivää ennen Cumminsin palaamista erämaasta.

Viikon ajan oli Maballa lasketellut hämäriä viittauksia jostain
kummallisesta, jota hän ja toimitusmiehen puoliverinen vaimo puuhasivat
pienokaiselle. Vilaukselta Jan näki monen kerran jonkun oudon pukineen,
täynnä helmiä ja koreita nauhoja, joitten sanottiin tuottavan pikku
Melisselle ääretöntä iloa. Päivää ennen Cumminsin saapumista Jan tuli
sisään -- hän oli ollut ulkona metsässä ja hakannut puita -- ja meni
suoraan kehdolle. Se oli tyhjä. Maballa oli poissa.

Äkillinen pelko säväytti häntä läpikotaisin, ja hän hyökkäsi takaisin
majan ovelle, valmiina huutamaan intiaaninaisen nimeä.

Muuan ääni sai hänet kuitenkin pysähtymään -- Jan Thoreausta suloisin,
vienoin ääni maailmassa -- ja hän pyörähti kuin kissa. Melisse hymyili
ja antoi kummallisia, ystävällisiä pikku merkkejä pöydältä. Siellä
seisoi hän suorana, puserrettuna jonkinlaiseen ruumisarkun muotoiseen
koteloon, mistä vain pienet valkoiset kasvot pistivät esiin, ja Jan
ymmärsi, että tämä oli Maballan yllätys. Melisse villilapsen
selkäkopassa!

-- Melisse, minä sanoo sinulle, ei sinä olla villi! hän huusi ja juoksi
pöydän luo. -- Sinun pitää olla sivistynyt! Sinä ei saa olla kuin villi
lapsi -- ei vaikka kaksikymmentätuhatta paholaista tulee ottaa Jan
Thoreaun!

Ja samalla päästi hän pienokaisen vankeudestaan, heitti Maballan käsien
työt ulos hangelle ja odotti kärsimättömästi John Cumminsin paluuta.




5

Rakkauden neuvotteluja


Cummins palasi seuraavana päivänä -- ei sen vuoksi, että hänen työnsä
villien erämiesten keskuudessa etelässä olisi suoritettu loppuun, vaan
hän oli loukkaantunut pudotessaan liukkaalta kallionkielekkeeltä. Kun
Jan, joka oli metsässä halonhakkuussa, näki valjakon kiitäen tulevan ja
pysähtyvän pikku majan eteen ja vieraan creen puoliksi kantavan
vahingoittunutta miestä sisälle, hän riensi yli uudisasutuksen,
rinnassaan kolkko tuskantunne.

Mitä hän näki oven avattuaan, rauhoitti kuitenkin häntä. Cummins oli
polvillaan kehdon ääressä, voimakkaat hartiat etukumarassa, ja Melisse
lausui hänet tervetulleeksi koko äänivarastollaan. Cumminsin luuvamma
ei ollut paha; ja kun asianlaita oli niin, Jan piti sitä kaitselmuksen
vartavasten lähettämänä. Uudet ajatukset, jotka olivat hänessä saaneet
jalansijaa, tuottivat näet hänelle suurta huolta.

Niin pian kuin Maballa oli lähetetty toimitusmiehen vaimon luo, Jan
kevensi sydäntään. Ilmeikkäillä kädenliikkeillä hän kertoi, mitä oli
tapahtunut. Cummins nilkutti ovelle katsomaan lumeen urautuneita vakoja
ja palasi sitten pöydän luo, Janin eloisin liikkein kuvaillessa, missä
tamineissa hän oli tavannut pikku Melissen.

-- Hän olee sivistynyt! Jan lopetti lujasti. -- Hän ei olla
intiaanilapsi! Hänen pitää olla samanlainen kuin hänkin!

Hänen silmänsä säteilivät, ja Cummins tunsi itsensä liikuttuneeksi,
katsoessaan niihin ja ymmärtäessään, mitä poika tarkoitti. -- Maballa
tekee intiaanilapsi Melissestä. Hän kasvaa -- ei tietää mitään -- olee
kuin intiaanilapsi -- puhuu kuin intiaanilapsi.

Janin tunne valtasi hänen kielensä. Kiiltävä tukka valui hänen
kasvoilleen, kun hän huolissaan nojautui Cumminsia kohti, ja Cummins
tuijotti vuorostaan sanattomaksi kummastuneena tuon vaikean pulman
eloisaan sätkimiseen ja teuhaamiseen.

-- Eikö hän olla sivistynyt? Jan kysyi ihastuneena ja kumartui
pienokaisen puoleen. -- Ah, sinä suloinen, herttainen Melisse!

-- Niin, hänestä täytyy tulla hänen kaltaisensa, Jan -- yhtä hyvä ja
yhtä suloinen ja yhtä kaunis, Cummins keskeytti hänet lempeästi.

Puoliksi tukahdutettu nyyhkytys pääsi häneltä, kun hän linkutti
takaisin omalle vuoteelleen ja jätti Janin leikkimään pienokaisen
kanssa.

Illalla, himmeässä, hehkuvassa öljylampun valossa ryhtyivät Jan Thoreau
ja John Cummins juhlallisesti pohtimaan sitä suurta pulmaa, joka äkkiä
oli tullut heidän elämäänsä. Näistä molemmista siihen ei liittynyt
mitään leikillisyyden käsitettä, sillä heidän haltuunsa oli uskottu
jotain, jota varten Jumala ei ollut heitä luonut. Jos nainen olisi
ollut siinä, hän olisi nauranut heille ja kymmenellä sanalla
ilmoittanut heille kaikki salaisuudet, joita maailmassa on kätkettynä
äidin ja lapsen välille, mutta kun hän oli heidät jättänyt, hän oli
heille antanut jotain, joka oli elämää, hänen kaltaistaan, ja kuitenkin
salaperäistä.

Jos kohtalo olisi suonut Maballan Melissen äidiksi, siitä ei
milloinkaan olisi muodostunut mitään salaperäistä. Hän olisi kehittynyt
yhtä luonnollisesti kuin suden tai ilveksen pentu, villin maailman
villiolennoksi; hän olisi lumikylvyissä tullut lihavaksi ja tukevaksi;
villien selkäkopassa suoraksi kuin nuoli, vireäksi ja luonnolliseksi
olennoksi yksinäisyydessään, johon sukupolvet ja vuosisadat olisivat
antaneet hänelle syntymäoikeuden. Mutta Melisse oli äitinsä kaltainen.
Nuo molemmat, jotka viittoivat hänen tulevaisuuttaan, uneksivat hänestä
tulevaksi tämän äidin kuvan. Tämä unelma loi lohtua Cumminsin sydämeen,
kun hänen vaimonsa kuoli. Se loihti onnellisia ajatuksia Janin rintaan.
Mutta se päättyi kovaan iskuun, kun Maballa toi ympäristönsä keinoja
heidän henkisten toiveidensa näköpiiriin.

Cumminsin tietämän mukaan valkoista naista ei ollut lähempänä kuin Fort
Churchillissa, kolmensadan kilometrin päässä. Koko tällä alueella hän
ei tuntenut enempää kuin kaksi puhtaasti valkoista miestä; ne olivat
Williams ja hän itse. Pikku Melisse hupeni auttamattomasti villeyden
maailmaan -- rehellisen, ylvään, suurenmoisen villiyden, mutta
villiyden silti --, ja ajatus siitä löi pelon ja pahojen aavistusten
varjoja näiden molempien yli, joitten elämänradalle pulma äskettäin oli
sattunut.

Myöhään yöhön, Melissen nukkuessa, he neuvottelivat vakavasti asiasta;
ja mitä enemmän he neuvottelivat, sitä suurempana kajasti pulma heidän
edessään. Cummins kuvitteli mielessään jo alkavansa nähdä Melissessä
muutoksen merkkejä. Hän oli aivan mielettömästi ihastunut niihin
koristeihin, joita Maballa antoi hänelle, ja se oli villiintymisen
merkki. Hän piti siitä, että sai ylleen intiaanien selkäkopan, mikä
samoin oli merkki siitä; eikä hän ollut lumikylvystä kuollut -- siinä
lisänäyte.

Niin pitkälle taaksepäin kuin Cummins saattoi muistaa, hän ei
milloinkaan ollut joutunut tekemisiin valkoisen pienokaisen kanssa. Jan
oli yhtä tietämätön; he päättivät kuitenkin ryhtyä heti tarmokkaisiin
toimenpiteisiin. Maballaa piti huolellisesti pitää silmällä ja hillitä.
He molemmat -- John Cummins ja Jan Thoreau -- halusivat tehdä
pienokaisesta hänen kaltaisensa, joka uinui jättiläishongan alla.

-- Hän olee sivistynyt, Jan sanoi lopuksi, -- meidän olee pakko
säilyttää hänet sivistyneenä!

Cummins laski totisena sormillaan. Pikku Melisse oli nyt neljän
kuukauden ja kahdeksantoista päivän vanha.

-- Huomenna teemme hänelle sellaiset lastenvaunut kuin etelässäkin
käytetään. Häntä ei saa kantaa kopassa!

-- Ja minä opettaa hänelle soittoa, Jan kuiskasi säihkyvin silmin. --
Se kuuluu sivistyneiden tapaan!

Äkkiä Cumminsin kasvot kirkastuivat, ja hän osoitti rievulla peitettyä
laatikkoa, joka oli huoneen nurkassa.

-- Tuolla on kirjoja -- hänen kirjojaan, Jan, hän sanoi hiljaa ja
vapisevalla äänellä. Hän nilkutti poikki huoneen, laskeutui polvilleen
laatikon viereen ja veti rievun pois. Jan painui polvilleen hänen
viereensä. -- Siinä on hänen kirjojaan, hän toisti melkein nyyhkyttäen,
ja pää painui rintaa vasten. -- Nyt -- annamme me ne -- Melisselle!

Liikutuksesta vapisten hän veti kirjat esille, yhden erältään --
tusinan kuluneita, tomuisia niteitä, jotka nyt kertoivat enemmän kuin
John Cummins olisi milloinkaan saanut tietää siitä naisesta, jonka hän
oli kadottanut. Nämä niteet olivat seuranneet häntä erämaahan tuosta
toisesta maailmasta, jonka hän ennemmin oli tuntenut. Ne todistivat,
kuinka rakkaina hän oli pitänyt niitä, näitä risaisia lehtiä, jotka oli
paikattu sadoista kohdin. Hitaasti otti mies ne ja painoi niitä
rintaansa vasten ja piti vaieten niitä siinä, ikään kuin pidellen
niiden omistajatarta, ja yhä hän taisteli liikutustaan vastaan.

Jan pisti kätensä syvemmälle laatikkoon ja otti esiin jotain muuta --
joitakuita sanoma- ja aikakauslehtiä, yhtä rikkinäisiä ja kuluneita
kuin kirjatkin. Näitten toisten aarteitten joukossa oli tauluja -- ja
nämä esittivät noita sivistyksen ilmiöitä, joita Jan ei milloinkaan
ollut nähnyt ja jotka alussa tuntuivat hänestä käsittämättömiltä. Riemu
silmissä hän piti värikästä muotikuvaa John Cumminsin edessä.

-- Tässä olee tauluja Melisselle! hän kuiskasi innokkaasti. -- Me
opettaa häntä -- me näyttää hänelle -- me kertoo hänelle sivistyneistä
ihmisistä!

Cummins pani kirjat yksitellen takaisin, hetkisen jokaista hellästi
katsellen ja pyyhkien ja puhaltaen tomua pois niiltä. Viimeistä, joka
oli rikkinäisempi ja kuluneempi kuin kaikki muut, hän katseli kauan. Se
oli pieni Raamattu, hänen vaimonsa Raamattu, kulunut ja sormeiltu,
säälittävä kurjassa asussaan.

-- Tätä hän rakasti, Jan, hän sanoi kyyneliään pidätellen. -- Tätä
rikkinäistä vanhaa kirjaa rakasti hän enemmän kuin mitään muuta, ja
pikku Melissen täytyy myös rakastaa sitä. Melissestä täytyy tulla
kristitty!

-- Oi niin, pikku Melissen pitää rakastaa suurta Jumalaa! Jan sanoi
hiljaa.

Cummins nousi ylös ja seisoi hetkisen katsellen nukkuvaa lasta.

-- Lähetyssaarnaaja tulee Fort Churchillista puhumaan erämiehillemme,
heidän kotiin saavuttuaan! Silloin hänet kastetaan!

Kuin kissa Jan hyökkäsi pystyyn, hänen silmänsä salamoivat, hänen
pitkät, laihat sormensa puristautuivat nyrkkiin, koko hänen ruumiinsa
vapisi.

-- Ei -- ei, lähetyssaarnaaja ei kastaa! hän huudahti. -- Hän tulee
hyväksi ja rakastaa suurta Jumalaa -- mutta lähetyssaarnaaja ei saa
kastaa häntä! Ei -- ei -- ei!

Kummastuneena Cummins kääntyi häneen päin. Jan Thoreau näytti kuin
olisi menettänyt järkensä, pelottava kiihko raateli koko hänen
olemustaan. Niin ketterä ja rohkea kuin Cummins olikin, hän astui
tahtomattaankin askelen taaksepäin, ja itsepuolustusvaisto sai hänet
kohottamaan kätensä ikään kuin vihollista torjuakseen.

Jan havaitsi nämä molemmat liikkeet, ja epätoivoisesti kirkaisten kätki
hän kasvot käsiinsä. Seuraavassa silmänräpäyksessä hän oli avannut oven
ja kiitänyt ulos pimeyteen, Cumminsin ehtimättä sanaakaan äännähtää.
Nopeana kuin salama hän näkyi juoksevan kohti metsänreunaa, ja Cummins
huusi häntä -- mutta turhaan.

Janin aivot paloivat kuin tuli, ja hänen huuliltaan pääsi voihkaus
toisensa perästä. Kiirehtien ja uupumatta hän juoksi eteenpäin, kunnes
vaipui hangelle kaukana siitä paikasta, minne oli jättänyt John
Cumminsin. Hänen silmissään paloi vielä sama kummallinen hehku, hänen
sormensa ojentuivat ja puristuivat nyrkkiin, niin että kynnet
tunkeutuivat lihaan, ja hän mainitsi yhä uudelleen ja uudelleen hiljaa
pikku Melissen nimeä.

Joka hetki kuvastui myrskyisissä tunteissa yhä selvemmin ja selvemmin
se, mitä häipymättömästi oli painunut Jan Thoreaun aivoihin. Tämä taulu
näytti ensin epämääräiseltä ja varjomaiselta, kalpeine, väräjävine
piirteineen, mutta sitten se vähitellen selveni, ja hän näki silloin
ensiksi eräiden naiskasvojen lempeät, suloiset ääripiirteet, ja sitten
suuret, synkät, tummat silmät, samanlaiset kuin hänen omansakin -- ja
näiden silmien edessä, jotka katselivat häntä valtaavalla rakkaudella,
häipyi Janilta kaikki muu. Tuli sammui hänen silmistään, sormet
höltyivät, ja hetkisen kuluttua hän kömpi vapisten hangesta ja palasi
majalle.

Cummins ei tehnyt mitään kysymyksiä. Hän tarkkaili vuoteestaan Jania ja
katseli äänettä, kuinka poika riisuutui ja meni makuulle, ja seuraavana
aamuna hän oli unohtanut koko jutun. Kaikki käsin koskettamaton
sisältää vain vähän viihdykettä yksinkertaisille ihmisille, jotka
asuvat pohjoisen napapiirin seuduilla. Heidän elämänsä on yhtämittaista
taistelua, heidän ilonsa on tuon taistelun onnistuminen. Sellainen
yksinäisyydessä ja taistelussa oleminen suo vain vähän sijaa
uteliaisuudelle. John Cumminsin luonto johti hänet siis unohtamaan
kaiken tapahtuneen, niin kuin hän olisi unohtanut, jos vetokoira olisi
juossut matkoihinsa ja palannut jälleen takaisin. Ja tapahtuneessa hän
ei nähnyt mitään murhenäytelmää, ei sen oirettakaan.

Janin omituinen mielenliikutus ei enää uudistunut. Hän ei sanoin eikä
töin enää osoittanut sellaisen jälkeäkään, ja koko asia tuntui
unohtuneen.

Pikku Melissen kasvatus alkoi heti, leirin vielä ollessa tyhjänä. Se
alkoi ensi sijassa Maballasta. Tämä tuijotti mykkänä ja hämillään
kumpaankin olentoon, jotka kertoivat hänelle merkillisiä asioita
lastenkasvatuksesta -- asioita, joista hän ei konsanaan ollut kuullut
edes puhuttavan. Hänen äidinvaistonsa heräsi, mutta cree-heimon
lujamielisyydellä hän salasi sen kokonaan.

Hänen nahanvärisillä kasvoillaan ei tapahtunut pienintäkään muutosta
Cumminsin juhlallisesti selittäessä, että Melisselle oli tulossa
hampaita. Hän istui jörönä ja katseli, kuinka nuo molemmat lattialle
levitetyllä karhuntaljalla turhaan koettivat saada Melisseä käyttämään
jalkojaan. Melissellä oli hyvin hauskaa, ja hän nautti siitä täysin
siemauksin; päivien kuluessa ja leirin pysyessä autiona, Cummins ja Jan
viettivät siten suuren osan aikaansa polvillaan. Heidän silmissään
edistyi lapsi ihmeteltävästi. He näkivät pienokaisen ruumiillisesti
kasvavan kummastuttavan joutuisasti, ja he näkivät lukemattomia
jatkuvan henkisen kehityksen oireita. Hän oli ihastuksissaan saadessaan
nyppiä Janin viulunkieltä, mikä oli ilmeinen merkki hänen
soitannollisista lahjoistaan. Hänet saivat haltioituneeksi muotilehden
kauniit kuvat. Miettivänä ja kysyvänä hän hypisteli niitä tai koetti
syödäkin niitä, mikä oli kaikista merkeistä monimielisin.

Viikkoja vieri, ja Williams palasi etelän metsistä. Mukee seurasi
häntä. Per-ee tuli takaisin eskimojen luota, melkein nälkään
nääntyneenä, ja häneltä oli varastettu puolet koirista. Pohjoisesta,
idästä, lännestä ja etelästä palasivat leirin turkiseläinten pyytäjät.
Elämä alkoi uudelleen. Ilma muuttui lauhkeaksi, keskipäivän aurinko
lämmitti. Suuren muutoksen päivät lähestyivät. Ja kun ne tulivat, oli
Cumminsilla ja Janilla, ainoilla toimitusmiehen väestä, paikat
polvissa.




6

Riemun päiviä


Eräänä iltapäivänä vähän sen jälkeen kun lumi oli alkanut sulaa,
hyökkäsi pitkä valjakko villejä malemuti-koiria leirin hakkuupaikoille,
ajajanaan muuan Athabaskan ranskankanadalainen. Villit huudot ja
kymmenen metrin pituisen piiskan vinkuna ilmaisivat, että suuri muutos
oli käsillä, että erämaa oli eloon heräämäisillään.

Koko leiri säntäsi vastaanottamaan tulijoita -- miehet ja koirat,
pienet tummanruskeat lapset ja vieläpä Williamsin lihava ja veltto
vaimokin. Muutaman sekunnin vallitsi hirveä melske, alkuasukkaat
tappelivat, miehet huusivat ja ranskalainen ryntäsi joka puolelle ja
antoi ruoskansiimojen armotta vinkua susikoirien kohdalla, jotka
ympäröivät hänen raskaasti kuormitetun rekensä.

Kun järjestys oli osaksi palannut, ottivat Mukee ja Per-ee murisevat
malemutit hoivaansa, ja erämies lähti Williamsin miesten ympäröimänä
yhtiön konttoriin. Hän oli Jean de Gravois, Fort du Lac-maan tärkein
mies, jonka kannatuksesta yhtiö maksoi hiukan. Että hän oli saanut
hyvän saaliin, sen ymmärsivät lapsetkin hänen reessään olevien kääröjen
suuruudesta ja hänen rehentelevästä käynnistään.

Gravois oli tavallisesti viimeisiä, jotka ilmestyivät erämaiden
turkismetsästäjien vuosittain kokoontuessa. Hänen maineensa oli yhtä
suuri kuin hänen kokonsa pieni. Hän oli tunnettu länteen päin aina
Peace Riverissä ja itään Fort Churchillissa saakka. Hän tuli mielellään
syöksyen leiriin jollain odottamattomalla ja huomattavalla tavalla, kun
muut olivat siellä katselemassa, kadehtimassa ja ihmettelemässä. Hän
oli lajissaan niitä harvoja, joissa ilmeni omakohtaista turhamaisuutta
villien erehtymättömän viekkauden ohella. Kaikki pitivät Gravoisista,
sillä hänellä oli ylväs sielu, ja hän oli rohkea kuin ilves; ja hän
piti kaikista, itsestäänkin.

Hän selitti aikaista tuloaan ihan mutkattomasti kertomalla, että
annettuaan malemuteilleen vapaapäivän hän aikoi lähteä Fort
Churchilliin noutamaan itselleen vaimoa. Piiskaansa viuhauttaen hän
vihjasi aikovansa tulla toiselle ja hauskemmalle käynnille juuri siihen
aikaan, kun erämiehet olivat miehissä koolla.

Jan Thoreau kuunteli ja kohautti vähänväliä olkapäitään hänen
kerskunnalleen. Ranskan-kanadalainen katseli häntä peräti
hyväntahtoisena. Kumpikaan ei aavistanut, mitä osaa Jean de Gravois
tulisi näyttelemään Janin elämässä.

Puoliverisen tulon jälkeen hetki hetkeltä kasvoi jännitys leirissä.
Kuuteen kuukauteen he olivat saaneet ensi kerran pienen ja hurjan
elämänlisän, oleskellessaan siellä suuren yksinäisyyden sydämessä.
Ensimmäinen lumi oli täydellisesti erottanut sen maailmasta. Samaisen
ensi lumen tultua alkoivat erämaan asukkaille saalistuspäivät. Aina
kaukaisilla seuduilla saakka he puuhailivat ansoineen, piiloutuen
rämeikköihin, syviin rotkoihin ja tiheisiin metsiin. Kuukausien
kuluessa oli koottu turkiksia sekä lyhyinä päivinä että pitkinä öinä.

Näiden kuukausien aikana oli leirissä hiljaista. Elettiin ja
hengitettiin, mutta siinä olikin kaikki. Elämä siellä oli Williamsille
ja noille muutamille yhtiön palkkaamille henkilöille odotusta. Nyt oli
muutos käsillä. Se oli heräävälle erämaalle kuin kevättuulahdus. Metsän
asukkaat lähtivät liikkeelle. Pyydykset purettiin, metsästysmajat
hylättiin ja vetokoirat valjastettiin. Samana päivänä, kun Jean de
Gravois lähti Hudsoninlahdelle, saapuivat yhtiön tavarat Fort
Churchillista -- seitsemän rekeä, eskimolaiskoirien vetäminä,
kuorminaan jauhoja ja verkaa, viisikymmentä naulaa kuulia, ampumavaroja
ja satoja muita tarpeita, joita piti vaihtaa turkiksiin, mitkä pian
tulisivat näyttäytymään Lontoossa ja Pariisissa.

Vapisten Jan Thoreau juoksi ulos rekiä vastaan. Siellä oli seitsemän
intiaania ja yksi valkoinen mies. Jan meni lähemmin tarkastamaan
valkoista miestä. Hänellä oli kaksi pistoolikoteloa ja ase. Epäilemättä
hän ei ollut lähetyssaarnaaja, vaan yhtiön asiamies, jonka tehtävänä
oli yhtiön kalleuksien vartioiminen.

Jan kiiruhti takaisin majaan sydän täynnä hytisyttävää iloa.

-- Ei olla mikään lähetyssaarnaaja mukana, Melisse! hän huudahti
riemuiten ja laskeutui iloiten polvilleen hänen viereensä. -- Sinä
tulee hyvä ja kaunis, kuin hänkin, mutta sinua ei lähetyssaarnaaja
kastaa. Hän ei olla tullut!

Hetkistä myöhemmin Cummins astui sisälle. Hänen toinen kätensä oli
raadeltu ja vuoti verta.

-- Nuo eskimot ovat senkin vietäviä! hän murisi. -- Jos ne voisivat
seisoa jaloillaan, ne söisivät meidän eläimemme nahkoinensa! Voitko
auttaa minua?

Jan alkoi heti sitoa haavoittunutta kättä.

-- Haava ei olla syvä, hän sanoi, ja ylöspäin vilkaisematta lisäsi hän:
-- Lähetyssaarnaaja ei olla tullut.

-- Ei, Cummins vastasi lyhyesti. -- Eikä postikaan. Hän tulee sen
mukana.

Hän ei huomannut, että Janin sormet rupesivat äkkiä vapisemaan, eikä
myöskään nähnyt pelästynyttä katsetta, joka pilkahti pojan
alasluoduista silmistä. Jan lopetti sitomisen paljastamatta
liikutustaan ja palasi Cumminsin kanssa yhtiön varastohuoneeseen.

Seuraavana päivänä saapui etelästä käsin kaksi chippewaa, valjakkonaan
sekarotuisia koiria. Sitten ei Cumminsilta liiennyt paljonkaan aikaa
Melissen hyväksi. Lumi suli nopeasti, ja auringon joka päivä lisääntyvä
lämpö kiiruhti erämiehiä. Ensiksi saapui Mukeen väki läntisestä Barren
Landsista, mukanaan suuret joukot myskihärän- ja peurannahkoja sekä
kokonainen liuta leveäjalkaisia, pitkäkoipisia mackenzie-koiria, jotka
vetivät kuin hevoset ja vinkuivat kuin piesty penikka, kun vetokoirat
ja eskimokoirat ahdistivat niitä.

Idästä, lännestä ja etelästä suuntasivat nyt kaikki kulkunsa leiriin.
Ennen kuin oli kolmea päivää kulunut yhtiön tavaroiden saapumisesta,
oli joukko tappeluita, riitoja ja epäsopua tullut sen rauhan ja levon
sijaan, missä Cumminsin vaimo oli kuollut. Koirat ja miehet kiljuivat
ja kirkuivat. Puolisen sataa koiraa, jotka olivat melkein yhtä villejä
kuin sudet -- niistä monet olivat syntyisinkin -- heittäytyivät äkkiä
yhteen mylläkkään.

Koirat tappelivat lakkaamatta siitä asti kuin ensimmäiset eläimet
saapuivat, päivänkoitosta päivän loppuun ja öisin nuotiotulien
ympärillä. Sekä koirat että ihmiset kahakoivat alinomaa. Lumi oli veren
tahraamaa, ja sen haju kiihotti susikoirien kiukkua. Puoli tusinaa
purtiin kuoliaaksi joka vuorokausi. Ne, jotka kuolivat, olivat
pääasiassa etelässä syntyneitä -- verikoiran, ison tanskalaisrodun ja
lammaskoiran sekasikiöitä -- sekä noita onnettoman hitaita
mackenzie-koiria.

Suuresta korkeudestaan katseli jättiläishonka tuota hurjaa elämää, joka
oli tullut häpäisemään hänen vartioimaansa hautaa. Ja kuitenkin kaiken
tämän epäsovun ja verisen taistelun ohessa vallitsi suuri, voimakas
onni -- sydän löi kuohuen hetken ilosta, uusia ystävyysliittoja
solmittiin, vanhoja vahvistettiin, tämä veljeys, joka kylmän, harmaan
pohjolan taivaan alla pitää yhdessä kaiken, kävi yhä sydämellisemmäksi.

Metsästäjien kesken ei käyty mitään tappeluja; ei minkäänlaista
vihaa ketään ihmistä kohtaan ilmaantunut ankarissa huudoissa, jotka
säestivät piiskojen viuhinaa. Jos joku hudsoninkoira puri kuoliaaksi
mackenzie-koiran, niin se asia koski vain koiria eikä niiden omistajia.
He eivät riidelleet.

Eräänä päivänä ajoi kiukkuinen eskimokoira jättiläiskokoisen vetokoiran
tuon suuren hongan alle ja tappoi sen siellä. Kun Cummins iltapäivällä
tuli yhtiön varastohuoneesta, hän näki joukon miehiä paljain päin
puuhaavan haudan ympärillä. Hän meni niin lähelle, että näki heidän
rakentavan närtteistä aitausta sen ympärille, ja hän tunsi kurkkuaan
kuristavan, kääntyessään majaa ja Melisseä kohti. Hän huomasi myös,
ettei mitään nuotioita oltu tehty hänen vaimovainajansa muistolle
pyhitetyn paikan läheisyyteen; ja yhä syvemmiksi ja leveämmiksi
muuttuivat lumessa polut, jotka veivät hänen majalleen ja jota polkivat
nuo villit metsäihmiset, tullessaan katsomaan pikku Melisseä.

Nämä olivat verrattoman ilon ja riemun päiviä niin pienokaiselle
kuin yhtiöllekin. Maja oli puolillaan ihmeellisiä tavaroita, sillä
kaikki kävijät antoivat Melisselle jotakin. Siellä oli jääkarhun
hampaita, joita nuo pienet tummat miehet olivat vuorostaan saaneet
rannikkoasukkailta; ihmeellisiä puuhun leikattuja epäjumalankuvia;
turkiksien paloja, tuuheita ketunhäntiä, ilveksen käpäliä, kuivattuja
hedelmiä, rintasokeria, satumaiseen hintaan ostettua varastohuoneesta,
ja myskiä -- aina ja alinomaa myskiä -- Mukeen väeltä läntisistä
seuduista.

Jan nautti siitä kunnioituksesta, jota siten omistettiin Melisselle. Se
muodosti siteen hänen ja Cumminsin väen välille. Hän tunsi vetovoimaa
heihin, ja hän seurusteli vapaammin heidän kanssaan ja hankki itselleen
ystäviä.




7

Juhla


Jan ei ollut soittanut viulua sen jälkeen kuin Jean de Gravois tuli;
mutta eräänä iltana hän viritti sen ja sanoi Melisselle:

-- Ne olleet hyvät sinulle, Melisseni. Minä antaa niille viulunsoittoa.

Leirissä oli suuri ilta -- se ilta, joka Athabaskasta Hudsoninlahdelle
asti on tunnettu peuranpaistojuhlan nimellä. Viikko oli kulunut, eikä
nahkoja ollut paljon saatavissa. Yhtiön päiväkirjaan oli joka miehen
hyväksi osansa asianmukaisesti merkitty, ja yhtiön varastohuoneeseen
oli turkikset sopivasti ja hyvin niputettu. Kolme peuraa olivat Per-ee
ja hänen metsästäjänsä tappaneet; ja kun Jan sinä iltana otti viulunsa
seinältä, loimusi mahtava tuli ulkona, ja vartaissa, jotka olivat kuusi
tuumaa läpimitaten, oli peuranruhoja paistumassa.

Ilma oli täynnä juhlan ääntä ja hajua. Läpi koirien murinan ja
haukunnan kuuluivat metsäläisten äänet kohoavan hurjaan ylistykseen --
tänä ainoana päivänä he unohtivat sen hiljaisuuden, joka heitä
erämaahan oli seurannut. Kimakat äänet kuuluivat mielettömänä
kirkunana, voittaen tulen räiskeen ja rätinänkin. Peuransuolipiiskat
vinkuivat ilmassa. Chippewat, creet, eskimot ja muut tungeskelivat
punaisessa loisteessa. Toimitusmiehen väki huusi ja lauloi kuin hullut
-- tämä oli näet yhtiön jokavuotinen juhla, jonka piti houkutella monia
näistä samoista miehistä taas takaisin ensi metsästyskauden lopussa.

Suuren suuria laatikoita, täynnä valkoista leipää, oli asetettu tulen
läheisyyteen, samoin tynnyri oikeata voita, joka oli kuljetettu
kahdeksantuhatta kilometriä meritse tätä tilaisuutta varten ja oli
nostettu kiväärilaatikon päälle. Jättiläiskokoinen vaskinen
kahvikattila porisi ja höyrysi pienemmällä tulella.

Monet höyryt ja tuoksut, jotka täyttivät ilman, houkuttelivat koiratkin
asettumaan isäntiensä odottavan piirin ulkopuolelle. Ne istuivat siinä
kuola suussa ja louskutellen hampaitaan. Ja tätä kaikkea katselivat
miljardit tähdet, ja revontulet leimusivat kalvakassa yössä, ja
hiljalleen kohosi savu suoraan ylöspäin ja pohjoista kohti, kevään
lähettämän eteläisen puuskan ajamana.

Jan raivasi itselleen tien läpi koiraketjun ja sisemmän miespiirin,
kunnes tulenloiste kirkkaasti valaisi hänen kiiltävää tukkaansa ja
tummia silmiään. Sitten hän istahti leipälaatikon reunalle ja alkoi
soittaa.

Nyt hän ei soittanut Cumminsin ja pikku Melissen suloista soittoa, vaan
hurjaa surunvoittoista sävelmää, jonka hän oli syystuulilta saanut.
Juhlallisena, jylhän ihanana se vaimensi kaikki äänet ja kaikui yli
räiskyvän tulen ja miesten ja koirien melskeen. Elämä yhtäkkiä ikään
kuin hävisi hänen ympäriltään. Jan, joka istui pää alaspäin, ei nähnyt
mitään -- ei nähnyt kummastusta, joka kuvastui noiden pienten tummien
ihmisten kasvoista, heidän istuessaan siinä kyykkysillään, ei havainnut
tuijottavaa hämmästystä silmissä, jotka ihmettelivät kaikkea tuota
kummallista. Hän tiesi vain, että syvä hiljaisuus vallitsi hänen
ympärillään, ja pian lauloi hänen viulunsa matalampaa ja vienompaa
laulua, joka muuttui yhä hillitymmäksi ja hienommaksi, kunnes hän
siirtyi eniten rakastamaansa -- siihen soittoon, joka täytti pikku
majan Cumminsin vaimon kuollessa.

Äkkiä katkaisi äänettömyyden hiljainen valitus, melkein tuulen vinkunan
kaltainen. Se kohosi miesjoukon takaa, ja pian kajahdutteli
satakitainen äärettömän kolkko koirakuoro vastauksensa Jan Thoreaun
soittoon. Janista se kuulosti elämän laululta. Sen ääretön
kaihomielisyys tarttui hänenkin sieluunsa, ja tietämättään hänen
äänensä kohosi ja laskeutui sen mukaan kuin eläinkuoron valituskin.
Mutta toisista se oli jotakin, joka ennenkuulumattomana kävi yli heidän
käsityskykynsä, salaperäinen ihme, joka täytti heidät vavistuksella
heidän ollessaan soiton kummallisissa lumoissa.

Cummins näki muutoksen väessään ja ymmärsi sen merkityksen. Hän näki
piirin sulloutuvan ahtaammaksi, ja jännittyneiden kasvojen kääntyvän
soittajasta koirajoukkoon, joka istui takajaloillaan kuono taivasta
kohti ja päästi ilmoille valitushuutojaan.

Äkkiä hän viritti hurjan laulun ja raivasi itselleen tien
kyyristyneiden eskimoiden läpi Janin luo.

-- Taivaan tähden, älä soita enää tuota! hän huusi pojan korvaan. --
Soita jotain iloista!

Jan nosti päänsä kuin unesta. Heti hän huomasi soittonsa tekemän
kummallisen vaikutuksen, ja hän kuljetti jousta viulun kielillä
nopeasti ja rajusti ja alkoi kirkkaalla äänellä laulaa kaikille tuttua
laulua.

Cummins yhtyi heti siihen, viittoi käsillään, hyppijä loikki
tulenloisteella. Lumous oli poissa. Williams ja Mukee sekä yhtiön muut
miehet lauloivat mukana; ja missä äsken hiljaisina seisoi kauhistuneita
miehiä, vallitsi nyt korvia huumaava rähäkkä.

Koirat antoivat taas päänsä vaipua ja nuoleskelivat huuliaan,
tuntiessaan houkuttelevia höyryjä. Huutaen Mukee ja kolme creetä
syöksyivät tulen ääreen, pitkillä tangoilla varustettuina, ja peuroja
mahtavilla vartailla käännettäessä ja niiden valuvan rasvan pihisten
tippuessa liekkeihin muuttui miesten ja koirien jyreä kuoro ja Janin
soitto yhä äänekkäämmäksi, niin että Cumminsin luja ääni kuulosti
melskeessä vain kuiskaukselta.

Kolmas peura oli vartaassaan käännetty kahteen kertaan, ja Mukee ja
hänen creensä odottivat nyt hiljaa. Silloin kajahti vuottelevasta
joukosta viimeinen riemuhuuto ja sitten seurasi silmänräpäyksen
hiljaisuus, jolloin Cummins juoksi leipälaatikolle ja huitoi hurjasti
kädet pystyssä.

-- Nyt! hän huusi. -- Nyt!

Ja säihkyvin silmin Jan asettautui Cumminsin eteen, ja hänen viulustaan
kaikui hurja sävelmä ja sai vielä hurjaäänisemmän ja hillittömämmän
vastauksen.

-- Nyt! Cummins huusi taas.

Erämaan laulu, tunnettu aina Athabaskasta Hudsoninlahdelle asti,
puhkesi ilmoille huikeana, pilviä tavottelevana innostuksena.

Cummins veti esiin revolverinsa ja laukaisi sen ilmaan.

-- Nyt! hän huusi.

Äänekkään kirkunan kestäessä, joka voitti laulun sanatkin, tempasivat
Mukee ja hänen creensä vartaan syrjään, ja paistunut peura putosi
lumeen. Jan vetäytyi takaisin ja katseli viulu kainalossa noita hurjia
miehiä, jotka tulenvalossa välkkyvine veitsineen tungeskelivat esiin.
Williams -- toimitusmies --, joka puhkui äänivarojensa ponnistelun
jälkeen, tuli ja asettui hänen viereensä.

-- Taitaa luontua tappeluksi, vai mitä, Jan? Kerran minä näin
tapeltavan tällaisessa paistojuhlassa.

-- Minä myös, sanoi Jan, joka ei ollut siirtänyt silmiään meluavasta
joukosta.

-- Se tapahtui tuolla luoteisessa, Williams jatkoi, -- suuren orjamaan
tuolla puolen.

-- Kaukana tuolla puolen, Jan sanoi ja nosti rauhallisena katseensa. --
Se tapahtui lähellä Isoa Karhua.

Toimitusmies tuijotti hämmästyneenä häneen.

-- Näitkö sinä sen!? hän huudahti.

Mutta Jan kääntyi selin, ikään kuin ei olisi mitään kuullut, ja meni
ohi koirien ripustamaan kalliin viulunsa majan seinälle. Toimitusmiehen
sanat olivat hänessä herättäneet eloon syviä muistoja, ja ensi kerran
leiriin tulonsa jälkeen hän ei sanonut Melisselle sanaakaan, vaikka
pienokainen oli valveilla ja kuten tavallisesti mitä parhaimmalla
tuulella.

Entinen Jan Thoreau ei nyt palannutkaan takaisin suuren tulen ympärillä
vietettävään juhlaan. Pitkä metsästyspuukko välkkyen pään päällä hän
hyökkäsi peuran ympärillä olevien joukkoon, tungeskellen ja tyrkkien
toisia, ja hänen äänensä kohosi kimeäksi kirkunaksi, kun hän työntyi
tulen ääreen. Cummins oli polvillaan suuren paistin vieressä, hihat
käärittyinä ja kädet rasvassa, ja nähdessään Janin hän tuijotti
hämmästyneenä tulijaan. Jan Thoreaun ääni ei tuntunut naurulta eikä
laululta. Siinä värähteli kumma hurjuus, joka oli kolkompaa kuin
puoliverisen hurjin huuto, ja hänen silmänsä oikein paloivat, kun ne
hetkisen tarkkailivat Cumminsia.

Aivan hänen takanaan seisoi Williams. Kun Jan näki hänet hän laski
puukkonsa niin nopeasti, että toimitusmies pelästyksissään vetäytyi
askelen taaksepäin. Silloin Jan ryntäsi hänen luokseen.

-- Te olette taistellut Ison Karhun luona! hän kiljaisi kiivaasti.
Kenen puolesta olette tapellut Ison Karhun luona?

Toimitusmies oli vaiti, ja hänen hauislihaksensa terästyivät, kun hän
näki Janin kasvojen hurjan ilmeen. Äkkiä hän tarttui pojan ranteeseen.
Jan ei yrittänytkään päästä irti.

-- Kenen puolesta te tapellut? hän kirkaisi taas. -- Kenen puolesta te
tapellut Ison Karhun luona?

-- Me yritimme tappaa erään miehen, mutta hän pääsi pakoon, Williams
sanoi niin hiljaa, ettei kukaan muu paitsi Jan kuullut sitä. -- Se
oli... -- Toimitusmies vaikeni.

-- Lähetyssaarnaaja! Jan läähätti.

Pojan silmissä palanut hurja tuli häipyi, hänen tuijottaessaan
Williamsiin, ja hellä ilme, joka niistä sen sijaan loisti, sai
toimitusmiehen irrottamaan kätensä pojan ranteista.

-- Niin, lähetyssaarnaaja.

Jan vetäytyi pois. Hän vältti kohtaamasta Cumminsin silmiä,
raivatessaan tietä läpi miesjoukon. Alettiin uudestaan laulaa, kun
Mukee ja hänen creensä tempasivat alas toisen peuran, mutta poika ei
nyt kiinnittänyt siihen lainkaan huomiotaan. Hän pisti veitsen tuppeen
ja juoksi -- juoksi kiireesti läpi koiraparven, joka murisi ja tappeli
niille heitetyistä paloista; ohi Maballan, joka katseli hurjaa juhlaa,
Melissen luo pikku majaan.

Täällä hän laskeutui polvilleen, ja ensi kerran hän otti lapsen
käsivarrelleen, painoi sitä itseään vastaan, tuuditteli sitä
edestakaisin ja sammalsi nyyhkyttäviä sanoja, joita lapsi ei
ymmärtänyt.

-- Ja kun minä löytää hänet ja tappaa hänet, minä tulla takaisin sinun
luo, enkelini, hän kuiskasi. -- Ja silloin rakastaa sinä Jan Thoreau,
sen tähden hän vuodattanut lähetyssaarnaajan veren!

Hän laski pienokaisen takaisin vuoteelle, suuteli tätä taas, otti
viulunsa seinältä ja meni ovelle.




8

Taistelu päivänkoitteessa


Hetkisen Jan seisoi selin Melisseen, katsellen suuren tulen ympärillä
vietettävää juhlaa. Kolmas peura otettiin alas vartaaltaan, ja koko
koiraliuta heittäytyi molempien muiden luurangonjäännösten kimppuun.

Jan päästi voimakkaan henkäyksen, kun samalla kuului äänekäs kiljahdus,
ja purrun koiran uikutus kohosi silmänräpäykseksi yli muiden äänien.
Puuttui vain, että toinen kuva hänen aivoissaan olisi täydentynyt --
kuva, joka oli iäksi syöpynyt niihin ja jota hän nyt koetti karkottaa
seisoessaan tuossa ovella. Hän odotti melkein, että se tulisi -- heikon
poikaäänen kimakka huuto, hetkiseksi haudan hiljaisuus ja sitten
sähähdetty kostonuhkaus -- ja lopuksi taistelu!

Kummallisen nopeasti muodosti hänen kiihtynyt mielensä entisen
näyttämön kuvaksi tämän nykyisen kohtalon. Hän kuuli taas huudon, joka
oli _häneltä_ päässyt; näki kuin unessa miesten vimmatun hyökkäyksen ja
puukkojen välkkeen; ja sitten paikalta, missä hän makasi runnneltuna ja
verissään lumessa, pitkän laihan nopsajalkaisten vetäjien valjakon,
joka hurjaa kyytiä vei pois sitä miestä, jonka henkeä puukot olivat
tavoitelleet.

Williams oli ollut siellä; hän oli nähnyt taistelun; hänen puukkonsa
oli kilvan muiden kanssa välkkynyt kostonhimoisena ja verenhaluisena.
Eikä toimitusmies, joka siinä seisoi tulen loisteella, ollut kuitenkaan
tuntenut häntä -- Jan Thoreauta.

Hän kiiruhti sinne. Aukion puoliväliin saavuttuaan hän pysähtyi.
Vastapäätä Cumminsin majaa tuli metsästä koiravaljakko. Se pysähtyi
hongan varjoon, joka kätki sen juhlivilta. Jan kuuli matalia miesääniä,
ja muuan henkilö astui hämärästä esiin ja kulki hitaasti ja nähtävästi
väsymyksestä kompastelemaisillaan juhlapaikkaa kohti.

Se oli vieras valjakko. Se oli tullut idästä päin, ja Jan säpsähti
ajatellessaan lähetyssaarnaajaa, jota odotettiin myöhästyneen postin
mukana. Ensin aikoi hän mennä tuota olentoa vastaan, joka laahusti
eteenpäin yli aukion, mutta muuttikin suuntaansa ja lähestyi rekeä.

Lähemmäksi tultuaan hän huomasi toisen olennon nousevan koirien takaa
ja tulevan häntä kohden. Kymmenkunnan askelen päähän valjakosta hän
pysähtyi odottamaan.

-- Koiramme ovat niin väsyneitä, ettemme uskalla viedä niitä
lähemmäksi, ääni sanoi. -- Nuo villieläimet purisivat ne hetkessä
kuoliaaksi!

Ääni sai Janin hätkähtämään. Selin tuleen lähestyi hän niin, että olisi
voinut nähdä vieraan.

-- Te tulla Churchillista? hän kysäsi.

Hänen sanansa tuskin muodostuivat kysymykseksi, pikemminkin
anteeksipyynnöksi tulonsa vuoksi, ja hän kääntyi hieman, niin että
leimuava tuli sattui hetkiseksi hänen silmiinsä.

-- Niin, me lähdimme Etawneystä tasan viikko sitten.

Jan oli nyt tullut aivan lähelle. Vieras keskeytti puheensa
tuijottaakseen laihoihin, lujapiirteisiin kasvoihin, jotka vähitellen
olivat muuttuneet valkoisen kohokuvan kaltaisiksi. Puoliksi
tukahtuneesti huudahtaen astui hän askelen taaksepäin, ja Janin viulu
putosi lumeen.

Hiljaisuutta kesti vain henkäyksen ajan. Mies hiipi tuuma tuumalta
takaisin puun varjoon, ja poika seurasi häntä kalmankalpein kasvoin.
Äkkiä kuului kimeänä kiljahduksena Janin huulilta muuan nimi, ja hänen
puukkonsa välkähti, kun hän hyökkäsi vierasta kohti.

Tämä oli kuitenkin nopeampi kuin hän. Äkillisellä liikkeellä hän torjui
iskun, ja kun Janin käsi sivahti hänen ohitseen, jolloin puukonkärki
riipaisi hänen takkinsa hihaan -- hän antoi pojalle nyrkiniskun, niin
että tämä tupertui maahan.

Huumaantuneena ja verissään kompuroi Jan polvilleen. Hän näki koiria
käännettävän, kuuli matalan äänen hoputtavan niitä ja näki reen
katoavan metsään. Horjuen hän nousi seisaalleen. Sitten hän lähti
ajamaan takaa.

Hän unohti, että oli jättänyt puukkonsa lumeen, unohti, että tulen
ääressä oli koiria ja muita miehiä. Hän oli vain tietoinen siitä, että
hän kerran ennen oli nähnyt reen katoavan erämaahan, että sen
katoaminen oli jättänyt häneen vihan, katkeruuden ja kostonhalun, ja
että nyt oli sama mies uudelleen samalla tavoin päässyt hänen
käsistään.

Hän kulki yhä eteenpäin, vielä pökerryksissään iskusta; mutta sitä
mukaa kuin hän eteni, palasivat voimatkin. Edestään saattoi hän kuulla
reen rahinan ja piiskan viuhinan väsyneiden vetokoirien kannustimena.
Se antoi hänelle uutta voimaa. Hän kuivasi lämpöisen veren, jota herui
hänen poskilleen, ja alkoi juosta, alussa vitkaan -- juosta
metsäihmisen kevyellä sudenvauhdilla, kyynärpäät aivan kyljissä kiinni.

Tällä vauhdilla hän olisi tuntimääriä kyennyt pysymään perässä --
menettäen, kun koirat kiiruhtivat, ja voittaen, kun ne hiljensivät
vauhtiaan -- hellittämättömänä kostonhenkenä, joka oli kintereillä, kun
kuormitetut koirat laskeutuivat vetoköysilleen lepäämään. Mutta Janin
juoksutavassa ei ilmennyt Mukeen kylmäverisyyttä eikä Jean de Gravoisin
oveluutta. Kuullessaan piiskanläiskeen heikkenevän, hän laski kätensä
riipuksiin ja juoksi nopeammin, samalla kun hänet valtasi mieletön halu
saavuttaa reki -- raahata siitä mies, joka oli lyönyt häntä, kuristaa
kaikki elämä noista kasvoista, jotka seurasivat häntä, jotka
alituisesti irvistelivät hänelle varjojen maailmasta, aivan sen
kalpean, suloisen naisen takaa, joka oli siellä.

Tämä taulu oli hänen juostessaan yhä elävämpänä hänen edessään, ja
hänen siinä näkemänsä nainen yllytti häntä kostoon, hänen suuret
silmänsä hehkuivat kuin tuli, kauniit kasvot olivat vääntyneet
tuskasta, jonka hän oli nähnyt niihin lyövän leimansa kuolinhetkellä.

Jan Thoreausta melkein tuntui kuin elävä ääni olisi puhunut näistä
kasvoista rukoillen häneltä kostoa, anoen häntä notkeilla, ruskeilla
käsillään tarttumaan reessä istuvan hirviön kurkkuun ja kuristamaan sen
kuoliaaksi. Yksi ainoa ajatus oli hänen mielessään -- että konna oli
melkein ulottuvilla; ja hän vastasi tähän rukoukseen henkäyksillä,
jotka melkein ähkynänä pääsivät hänen raukeilta huuliltaan.

Hän ei tuntenut pehmeää, auringon lämmön tiivistämää lunta jalkojensa
alla. Hän ei tuntenut, kuinka matalat puunoksat löivät häntä kasvoihin.
Hän oli tietoinen vain siitä, että tarvitsi ilmaa -- enemmän ja enemmän
ilmaa; ja sen vuoksi juoksi hän suu ammollaan, taistellen ja
huohottaen. Jean de Gravois olisi sanonut häntä hulluksi, kun hän
tavotteli ilmaa tällä tavoin.

Yhä heikommin kuului reen kitinä. Sitten se taukosi kokonaan:
piiskaiskutkin häipyivät. Viimeisin voimanponnistuksin hän ponnisteli
eteenpäin, kunnes sääret vihdoin lysähtivät hänen altaan ja hän suistui
suulleen lumeen kuin kuollut.

Hänen maatessaan siinä runneltuna ja verissään lumella, alkoi järki
palata häneen. Hän kompuroi pian polvilleen, läähättäen vielä
mielettömän yrityksensä takia. Pitkän matkan päästä kuuli hän parkua ja
sorinaa, kuuli puolensadan äänen kuiskivan kaiun, ja hän ymmärsi sen
tulevan leirijuhlasta. Se todisti hänelle, että juhla oli keskeytymättä
jatkunut ja että kukaan ei ollut osunut todistajaksi siihen näytelmään,
joka esitettiin metsänreunassa.

Kiireesti alkoi hänen ajattelukykynsä toimia. Hän nousi ja seisoi
muutaman sekunnin epäröiden. Aseita hänellä ei ollut; mutta kun hänen
kätensä sattui vyössä riippuvaan tyhjään tuppeen tuli hän ajatelleeksi,
kuinka Mukee oli kostanut Cumminsin vaimon puolesta, ja hän lähti
uudelleen matkaan. Matalalla riippuvat oksat eivät häntä enää
raapineet. Hän oli kuin varjo, joka äkkiarvaamatta ilmestyi ja katosi,
joka mateli niin kuin valkoinen kärppä seuraa saalistaan, äänettömästi
ja nopeasti -- ja hänen ruumiinsa seurasi vapaaehtoisesti ja
rasittumatta aivojen käskyä.

Missä metsän keskeytti tähtien valaisema aukea kenttä, hän tapasi verta
koirien jäljissä. Aukean kentän puolivälissä hän näki, että etummainen
koira oli heittäytynyt pois jäljiltä, ja että valjakon muut koirat
olivat kerääntyneet sen ympärille, ja sitten oli miehen piiska
pakottanut ne eteenpäin.

Mies oli nähtävästi juossut reen sivulla, siinä missä koirista oli
tuntunut raskaalta, ja ajanut, missä tie oli tasaista ja kovaa. Hänen
korkojensa syvät jäljet lumessa osoittivat, että hän oli juossut vain
lyhyin välein -- sata metriä tai vähemmän -- ja että hän aina juostuaan
antoi koirien käydä. Hän oli selvästikin raskas ja kestämätön, ja tämän
havainnon johdosta päästi Jan tukahdutetun ilohuudon.

Hän alkoi juosta kuin koirat -- laukkaa. Kilometri kilometriltä jäi
hänen jälkeensä. Hänen edessään oli edelleenkin ääretön erämaa, ja
tämän läpi pyrki koiravaljakko eteenpäin, aina poissa näkyviltä ja
kuuluvilta.

Tähdet alkoivat taivaanlaella himmetä. Metsän varjot tulivat syvemmiksi
ja tummemmiksi, ja revontulten leimua seurasi synkkä huntu, joka
ennusti päivänkoittoa.

Jan seurasi yhä pitemmälle. Juokseminen vaati häneltä tavatonta vaivaa
ja ponnistusta -- se aiheutti hänelle pelkkää ruumiillista tuskaa. Aina
vähän väliä hän kompastui lumeen. Hänen sääriään särki aina nilkasta
polveen asti, ja lisäksi hänet valtasi uusi, kiusaava pelko.

Voittaisivatko koirat? Laahaisivatko ne, niin väsyneitä ja verissään
kuin olivatkin, kuitenkin kuormaa hänen kostonsa ulottumattomille? Tämä
pelko iski hänen mieleensä ja kiihotti häntä jännittämään voimiansa
äärimmäisilleen, ja niin pääsi hän aimo matkan eteenpäin ja saattoi nyt
selvästi erottaa jäljet. Äkkiä hänen voimansa pettivät kuitenkin, ja
hän kaatui kuin kuolleena maahan. Hän makasi siinä hiljaa vaikeroiden,
suuret, tuijottavat silmät luotuina tähdettömään, harmaaseen
taivaslakeen.

Kauan hän makasi liikkumattomana. Nälkäinen susi tuli tassutellen
vuorenharjanteelta, haisteli jälkiä edestakaisin ja keskeytti kolean
aamunkoiton hiljaisuuden kolkolla kiljunnallaan. Se ei kuitenkaan
herättänyt Jan Thoreauta.

Kului pitkä tovi suden mentyä mahoihinsa, ennen kuin hän liikahti ja
kääntyi niin, että hänen silmänsä saattoivat tutkia reen ja koirien
jälkiä. Kun hän taas alkoi kävellä ja saapui paikalle, missä
lumipeittoinen kallio heikosti häämötti harmaata taivasta vasten, pääsi
häneltä ensimmäinen, palaava eloa merkitsevä ääni. Hän oli varma, että
hän tuolla ylhäällä oli nähnyt jotain liikkuvan -- hahmon, jota hän
ensin oli otaksunut pensaaksi ja joka ei hänen tietämänsä mukaan ollut
susi.

Hän väijyi, tulisiko se uudelleen esille, kunnes harmaita varjoja alkoi
tanssia hänen silmissään. Silloin hän rupesi hiljakseen laahustamaan
eteenpäin. Raskas, herpaiseva tuska oli osaksi laannut hänen
jäsenistään, ja hänen pyrkiessään eteenpäin alkoi veri taas lämmitä ja
saada uutta voimaa, ja hän seisahtui halukkaasti hengittämään etelästä
ja vuorten yli tulevaa tuulta.

Tässä tuulessa oli jotain, mikä koski häneen kummallisesti -- ja
vakuutti hänelle ihmisen olevan läheisyydessä. Hän tunsi savunhajua, ja
savunhajuun sekaantui vihreyden ja kuusenpihkan tuoksua; ja kun tämä
viime mainittu lisääntyi sitä myöten kuin hän kulki, hän ymmärsi, että
savu lähti nuotiosta -- tämä tietenkin oli piilossa kallioiden välissä,
pikku nuotio, jonka ääressä pakeneva lähetyssaarnaaja valmisti
aamiaistaan.

Jan kykeni tuskin pidättämään riemukasta huudahdusta, ja hänen
ruumiinsa sai takaisin entisen sitkeän voimansa. Lähellä vuoren huippua
näki hän nuijan -- lyhyen, paksun nuijan, jonka hän sieppasi maasta.

Varovasti hän loi silmäyksen kalliolle ja havaitsi ylängön, jolta
talven tuulet olivat pyyhkäisseet lumen pois ja joka oli kivien ja
pensaiden peittämä. Hänen kasvonsa olivat niin kalpeat, että jonkin
matkan päästä niitä olisi voinut luulla jänikseksi. Ne muuttuivat yhä
valkoisemmiksi, kun hän vähän matkan päässä havaitsi tulen, miehen ja
koirat.

Mies oleskeli aivan pienen nuotion ääressä; hän istui hartiat
etukumarassa ja piteli tulella pientä pannua. Hänen takanaan olivat
koirat lyyhistyneet kelkan ympärille yhtä liikkumattomiksi kuin
olisivat olleet kuolleita.

Jan laahusti yli kallioiden. Hän oli kerran nähnyt ison ilveksen
hiipivän ihan hereillään olevan ketun kimppuun, ja tämän ilveksen
tavoin hän nyt hiiviskeli tulen ääressä puuhailevaa miestä kohti.

Väsyneistä koirista liikahti yksi ja nosti kuononsa ilmaan. Jan
painautui maahan. Koira laski taas kuononsa alas, ja poika ryömi
edelleen.

Sentti sentiltä hiipi hän eteenpäin: sentit muuttuivat kymmeniksi
metreiksi, ja kuitenkin istui mies yhä kumartuneena porisevan
kattilansa yli.

Jan kohottautui hiljaa kyyrysiltään -- ja mieletön hehku paloi hänen
silmissään. Rauhaton koira nosti taas päätään. Se vainusi vaaraa --
läheistä, uhkaavaa vaaraa -- ja hyökkäsi pystyyn kiukkuisesti myristen,
mikä herätti tulen vieressä istuvan miehen huomiota. Hyppäyksellä oli
Jan hänen luonaan, ja hänen nuijansa putosi raskaasti lähetyssaarnaajan
päähän. Mies tupertui nurin kuin pölkky, ja kimeästi kirkaisten tarttui
poika hänen kurkkuunsa.

-- Minä olla Jan Thoreau! hän kirkui. -- Minä olla Jan Thoreau -- Jan
Thoreau -- olla tullut tappamaa sinua!

Hän hellitti nuijan kädestään, painoi polvensa miehen rinnalle, ja
hänen hoikat sormensa kouraisivat teräspihtinä vihollisen kurkkua.
-- Minä tapaa teitä hiljalleen -- hiljalleen! hän kirkui,
lähetyssaarnaajan tehdessä heikkoa vastarintaa.

Iso, paksu ruumis kohosi hänen allaan, ja hän kokosi kaikki voimansa
sormiinsa. Jokin löi häntä kasvoihin. Jokin löi häntä uudelleen ja yhä
uudelleen, mutta hän ei tuntenut lainkaan kipua, vaan päinvastoin
riemuitsi hiljaa itsekseen. Miehen kädet kiskoivat, riuhtoivat hänen
tukkaansa; mutta Jan näki vain lähetyssaarnaajan tummanpunaisten
kasvojen käyvän yhä punaisemmiksi, näki hänen silmiensä tuskaisesti
vedoten tuijottavan omiinsa.

-- Minä olla Jan Thoreau, hän läähätti yhä vain. -- Minä olla Jan
Thoreau ja minä tappaa sinut -- tappaa sinut!

Veri virtasi hänen kasvoiltaan. Se sokaisi hänet, niin ettei hän enää
voinut nähdä uhriaan. Hän kumartui välttääkseen iskuja. Miehen ruumis
kohosi enemmän ja enemmän; se kääntyi niin, että hän oli vähällä joutua
sen alle; mutta kuitenkin hän riippui kiinni paksussa kaulassa, niin
kuin kärppä itsepintaisesti riippuu hampaillaan saaliinsa valtimossa.

Musertavan painavasti lepäsi lähetyssaarnaajan ruumis hänen päällään.
Hänen voimakkaat kätensä raastoivat ja takoivat pojan päätä ja kasvoja,
ja viimein tarttuivat ne hänen niskaansa. Janin oli hirveän vaikea
hengittää, mutta hän ei tuntenut mitään kipua. Ote ei pelottanut häntä.
Se ei saanut häntä hellittämään omaa puristustaan. Hän työnsi sormiaan
vain syvemmälle. Hän koetti yhä riemuita, mutta hän ei voinut saada
kuuluviin muuta ääntä kuin samaa läähätystä kuin hänen uhrinsakin
huulilta pusertui.

Molemmat otteet merkitsivät kuolemaa; mutta miehen ote oli voimakkaampi
ja hänen kaulasta paksumpi ja sitkeämpi. Ei kulunut kauan, ennen kuin
hänen onnistui kömpiä polvilleen ja nousta ylös, Janin maatessa
selällään hiukset ja kasvot verestä punaisina ja silmät suurina,
elottomasti tuijottaen. Lähetyssaarnaaja katseli kauhuissaan uhriaan.
Kun sitten vähitellen henki, joka oli ollut niin vähällä sammua, palasi
häneen, hän hoiperteli koirien luo, valjasti ne reen eteen ja ajoi
vuorta alaspäin tasangolle. Kohta ei enää kuulunut reen narinaa.

Vähän matkanpäässä oli lintu pensaasta nähnyt tuon salaperäisen
taistelun. Nyt hyppäsi se rohkeasti Janin liikkumattomalle ruumiille ja
laski kysyvänä päänsä kallelleen, tutkien samalla verisiä kasvoja.

Sarastuksen harmaa utu avautui kirkkaaksi päiväksi. Kaukana etelässä
oli punaisen auringonnousun pilkahdus hiipimässä pohjoiseen maailmaan.




9

Jean ja Jan


Kilometrin verran vuorta alaspäin, siinä missä tämä vähitellen kohosi
alangon metsistä ja soista, juoksi valjakko voimakkaita malemute-koiria
reen edessä. Reessä istui nuori puoli-cree-nainen. Välistä reen
vieressä, välistä koirien vieressä juoksi Jean de Gravois, läiskytteli
iloisesti piiskaa ja luikkasi hilpeästi.

-- Eikö ole kaunista, Iowakani? hän huudahti vähintäin sadannen kerran
creenkielellä ja hyppäsi suuren vierinkiven yli. -- Eikö tämä ole ihana
maailma, aurinkoineen, joka äsken on noussut, ja kevätkin kun lähestyy?
Se on toista kuin kylmä Churchill, jossa jäävuoret ovat paikallaan koko
kesän! Mitä sanot nyt Jean de Gravoista ja hänen maastaan?

Jean toi muassaan kotiinsa muhkean nuoren naisen: hänellä oli suuret,
kauniit silmät ja hiukset, jotka loistivat kuin korpin siivet
auringonpaisteessa. Nainen nauroi ylpeästi hänelle, kun tämä tanssi ja
hyppi hänen vierellään, ja vastaili hiljaa creen kielellä -- maailman
kauneimmalla kielellä -- kaikkeen, mitä hän sanoi.

Jean hyppi ja juoksi ja läiskytteli piiskaa, huusi ja lauloi, kunnes
hän tuli tulipunaiseksi. Äkkiä pysähtyivät koirat juuri sille paikalle,
missä Jan Thoreau makasi lumessa, runneltuna ja verissään.

-- Mitä tämä on? Jean huudahti.

Hän kohotti Janin päätä ja hartioita ja huusi kimakasti Iowakaa, joka
kiiruhti heittämään yltään paksuja turkkeja, joihin mies oli käärinyt
hänet.

-- Tämä on viulunsoittaja, josta sinulle kerroin ja joka asuu Lac
Bainin leirissä! hän huusi innokkaasti. -- Hän on murhattu! Hän on
kuristettu kuoliaaksi, ja kasvot ovat kuin pedon repimät.

Jeanin katse harhaili ympäri, Iowakan vaipuessa polvilleen hänen
viereensä. -- Mikä taistelu! Jean sanoi. -- Katsopas jalanjälkiä! Suuri
mies ja pieni poikanen, ja murhaaja on livistänyt tiehensä reellä!

-- Hän on lämmin, Iowaka sanoi. -- Ehkä hän ei vielä olekaan kuollut!

Jean de Gravois hypähti pystyyn, ja hänen pienissä tummissa silmissään
säkenöi vaarallinen tuli. Yhdellä ainoalla hyppäyksellä hän seisoi reen
vieressä ja heitti pois turkit, nyytit ja kaikki muut esineet, asettaan
lukuunottamatta.

-- Hän on kuollut, Iowaka. Katso, kuinka mustansininen hän on
kasvoiltaan! Mutta Jean de Gravois ottaa varmasti selvän murhaajasta,
ja sinä jäät tähän ja pystytät leirin. Hi-o-o-o-o! hän huusi koirille.

Eläimet menivät kiireesti kukin paikoilleen, sitten hän ryntäsi yli
vuorenharjanteen. Kun he saapuivat tasangolle, hän asettui rekeen
polvilleen ja pani aseen eteensä; ja hänen matalalla, käheällä
komennollaan, joka ei kuulunut kauemmaksi kuin koirien korviin,
ojensivat eläimet pitkät ruumiinsa ajaakseen takaa lähetyssaarnaajaa ja
hänen koiriaan.

Jean ymmärsi, että kuka pakolainen sitten olikaan, hän ei voinut olla
paljon edellä, ja hän naureskeli ja kohautteli olkapäitään nähdessään
oivallisten malemute-koiriensa juoksevan kolme kertaa nopeammin kuin
tavalliset koirat. Kilometrin päässä johtivat jäljet jääpeitteiselle
järvelle, ja sen puolivälissä oli pakeneva lähetyssaarnaaja.

Etummainen koira päästi ilonhaukahduksen, ja hurjasti huutaen Jean
heilutti piiskaansa sen selän kohdalla. Hän näki edellään olevan miehen
nojautuvan reen laidan yli hoputtaakseen koiriaan, mutta niiden vauhti
ei lisääntynyt. Äkkiä hän näki auringonpaisteessa jonkin välkähtävän.

-- Oh! -- Jean sanoi hiljaa, kun kuula vinkui hänen päänsä kohdalla. --
Hän ampuu Jean de Gravoista! -- Hän laski piiskansa alas, ja hänen
pienistä tummista kasvoistaan pilkahti ilonsäde, hänen kohottaessaan
kivääriään vetokoirien selkien yli. -- Hän ampuu Jean de Gravoista,
joka osaa juoksevaan peuraan kolmensadan metrin päästä.

Kun laukaus oli kajahtanut, ei ensin näkynyt mitään liikettä hänen
edestään; mutta sitten vierähti jotain reestä lumeen. Vähän matkan
päähän pysähtyivät koirat katselemaan lähestyviä vieraita.

Näiden viereen pysähtyi Jean; ja kun hän näki häneen tuijottavat
kasvot, hän repi ja kiskoi laihoilla käsillään pitkää tukkaansa ja
huudahti samalla hämmästyneenä:

-- Taivaan pyhimys, sehän on lähetyssaarnaaja Churchillista!

Hän käänsi miestä ja näki, että kuula oli mennyt toisen kainalon alta
sisään ja tullut toisen alta ulos. Ei elonkipinääkään huomannut.
Lähetyssaarnaaja oli jo kuollut.

-- Lähetyssaarnaaja Churchillista! hän huohotti taas. Hän katsahti
lämpimään aurinkoon ja potkaisi jalallaan lunta.

-- Pian tulee suoja, hän sanoi itsekseen ja ja vilkaisi taas
kuolleeseen, -- ja sitten hän hautautuu järveen.

Hän ajoi omat koiransa takaisin metsään. Sitten hän juoksi leikkaamaan
poikki väsyneiden koirien vetohihnat ja ajoi ne piiskallaan jäälle
vapauteen.

-- Menkää susien seuraan! hän huusi. -- Varokaa leiriä, muuten Jean de
Gravois leikkaa kielenne ja nylkee teidät elävältä!

Kun hän palasi kallion huipulle, oli Iowaka keittämässä kahvia, ja Jan
istui tulen loisteella turkkeihin kääriytyneenä.

-- Asian laita oli, kuten sanoin, Iowaka huudahti. -- Hän elää!

Siten tapahtui, että Jean de Gravoisin paluu leiriin muodostui vieläkin
suurellisemmaksi kuin hän itse oli ajatellut, sillä hän ei tuonut
mukanaan ainoastaan kaunista puolisoa, vaan myös puolikuolleen Janin
taistelukentältä, vuorelta. Mutta kokonaiseen kahteen päivään ei Jean
de Gravois maininnut halaistua sanaa metsäjärvelle kuolleesta miehestä,
eivätkä koiratkaan palanneet kielimään kadonneesta lähetyssaarnaajasta.




10

Punaisia lumikukkia


Niin pian kuin suuri juhla oli loppunut, alkoivat turkiseläinten
pyytäjät lähteä omille teilleen. Eskimot lähtivät seuraavana aamuna.
Sitä seuraavana päivänä lähtivät Mukeen länsimaalaiset. Useimmat muut
suuntasivat kulkunsa yksittäin tai kaksittain erämaahan, etelään tai
itään päin.

Kymmenkunta henkilöä lykkäsi lähtönsä tuonnemmaksi, ja näiden joukossa
oli Jean de Gravois ja hänen vaimonsa. Jean odotti kolmanteen päivään.
Sitten hän pistäytyi tervehtimään Jania. Poika istui sängyssään
tyynyjen ympäröimänä hänen sisään tullessaan, ja Cummins istui
sängynlaidalla tuudittelemassa pikku Melisseä.

Hetkisen Jean istui vaiti katsellen heitä; sitten hän viittasi
Cumminsille.

-- Minä lähden Athabaskaan tänään, hän sanoi. -- Sitä ennen haluan
puhua pojan kanssa. Minun on sanottava hänelle jotain, jota eivät
kenenkään muun korvat kuin hänen saa kuulla. Käykö se päinsä?

-- Puhukaa hänen kanssansa niin kauan kuin haluatte, Cummins sanoi, --
mutta älkää vaivatko häntä lähetyssaarnaajasta mainitsemalla! Te ette
saa häneltä sanaakaan! Janin silmistä loisti hellyys, kun Jean de
Gravois tuli hänen viereensä istumaan. Hän tiesi, että Jean oli tuonut
hänet henkiin palanneena leiriin, ja jotain piili ranskalaisen
miettivässä virnistelyssä ja innossa, jolla hän vilkui ympärilleen,
ikään kuin ei hän olisi täysin selvillä siitä, ettei seinillä ollut
korvia. Tämä sai pojan sydämen sykkimään nopeammin ja ihmettelemään,
mitä Jean aikoikaan sanoa.

Muutaman sekunnin Jean katseli häntä vakavana silmiin, laihat
tummahipiäiset kasvot käsiin tuettuina ja outo hymy huulilla. Hän teki
useita merkitseviä virnistyksiä, väänteli suutaan ja kohautti
olkapäitään ja naureskeli välillä itsekseen.

-- Oh, se oli kaunis taistelu! -- hän sanoi hiljaa. -- Sinä olet rohkea
poika, Jan Thoreau!

-- Ette suinkaan te nähnyt sitä? Jan kysäisi.

Tietämättään hän sanoi nämä sanat ranskaksi. Jean tarttui tuimasti
pojan laihaan käteen ja nauroi ihastuksissaan, sillä hän oli
ranskalainen hengeltään ja sielultaan.

-- Näinkö sen? En, en minä eikä Iowaka; mutta lumessa näkyi se mitä
selvimmin. Ja enkö minä seurannut jälkiä, jotka kulkivat vuorta
alaspäin, sillä aikaa kun Iowaka herätteli sinua henkiin? Ja enkö
järvelle tultuani nähnyt jotain mustaa, joka näytti hiiltyneeltä
tukilta? Ja tultuani lähemmäksi, eikö se ollutkin Churchillin
lähetyssaarnaajan ruumis? Eikö niin, Jan Thoreau?

Kovaa huudahtaen kohosi Jan vuoteessaan istualleen.

-- Hiljaa, hiljaa! Jean varoitteli ja sai hänet pitkäkseen vuoteelleen.
-- On tarpeetonta puhua siitä, mikä on tuolla jäällä. Pyhä neitsyt
antoi vain minun viime yönä nähdä unta, että sinä mielelläsi tahtoisit
omin silmin nähdä lähetyssaarnaajan kuolleena. Suoja sää avaa järven
muutaman päivän kuluttua. Silloin hän menee ensimmäisen lumisohjon
mukana. Ja -- Jean katsoi uudelleen varovasti ympärilleen ja kuiskasi
hiljaa: -- jos näet, mitä kuolleeseen lähetyssaarnaajaan tulee, jotain,
mitä et ymmärrä -- _niin ajattele Jean de Gravoista!_ Hän nousi ja
kumartui Janin kalpeiden kasvojen yli.

-- Minä lähden tänään Athabaskaan, hän lopetti. -- Ehkä, Jan Thoreau,
saat ennen pitkää kuulla, että on parasta Jean de Gravoisille, ettei
hän enää milloinkaan tähän leiriin palaa. Siinä tapauksessa löydät
hänet Fort du Lacin ja Reaver Rivarin väliltä, ja sinne voit tulla
neljässä päivässä -- ajat koiria aivan pitkin metsänreunaa; katso, että
myskihärkä on aina pohjoisessa.

Hän läheni ovea, pysähtyi siihen hetkisen epäröiden, hymyili ja
kohautti olkapäitään. -- Jean de Gravois ihmettelee, ymmärtääkö Jan
Thoreau? hän sanoi lähtien ulos.

Kun Cummins tuli kotiin, hän näki Janin poskien kuumeesta hehkuvan.

-- Tulimmainen vieköön tuo Gravoisin? hän mumisi.

-- Hän olla ollut veli minulle, Jan sanoi yksinkertaisesti. -- Minä
rakastan häntä.

Toisena päivänä Jeanin lähdön jälkeen Jan nousi kuumeesta vapaana
sängystään, ja iltapäivällä hän valjasti Cumminsin koirat. Viimeiset
erämiehet olivat aamulla lähteneet, reet ja koirat olivat silloin
vaipuneet syvälle lumisohjoon -- ja Jan seurasi yhtiön asiamiehen
tasaisia reenjälkiä, joita myöten hän oli palannut Fort Churchilliin.

Nämä ladut veivät pitkin kalliota, missä hän oli taistellut
lähetyssaarnaajan kanssa. Jan meni vuorelle. Siltä paikalta, missä hän
oli käynyt käsiksi mieheen, hän seurasi jo melkein haihtuneita
ranskalaisen ja hänen koiriensa jälkiä, kunnes hän saapui järvelle, ja
silloin ymmärsi hän, että ranskalainen oli puhunut totta, sillä sieltä
hän löysi lähetyssaarnaajan kuolleena makaamasta kasvot lumisohjoon
puoliksi hautaantuneina.

Hänen ei tarvinnut enää kauemmin ihmetellä Jeanin sanojen merkitystä.
Pieni salaperäinen maailma, jonka hän kätki sydämeensä, täyttyi nyt
vielä uudella kuvalla -- kuvalla urhoollisesta pikku metsämiehestä,
joka morsiamineen kiiruhti takaisin Athabaskan maalle.

Jan kävellytti koiriaan koko matkan kotiin leirille; oli jo hämärä, kun
he saapuivat perille. Maballa oli laittanut illallisen kuntoon, ja
Cummins odotti häntä. Hän katsoi poikaan terävästi. Hymy väikkyi Janin
huulilla, ja hänen silmissään oli ilme, jota ei Cummins milloinkaan
ennen ollut niissä nähnyt. Tästä illasta alkaen katosi tuo hermostunut
hehkuva katse, joka välistä oli tehnyt hänet melkein mielipuolen
näköiseksi. Silmien entistä vaanivaa ja epäluuloista ilmettä seurasi
lämpö ja ystävällisyys, ja Cummins tunsi tämän muutoksen vaikutuksen
Janin syödessä peuranlihaa ja kerran toisensa perästä lakkaamatta
puhellessa Melissen kanssa.

Eräs cree-erämies oli löytänyt Janin viulun lumesta ja tuonut sen
kotiin Maballalle. Ennen kuin Cummins oli lakannut syömästä, poika
alkoi soittaa, ja jatkoi soittoaan, kunnes valot olivat leiristä
sammuneet, ja sekä mies että lapsi nukahtaneet. Silloin Jan lopetti.
Jännittynein ilmein hän hellitti sitten varovasti viulun kielet ja piti
sitä lamppua vasten, niin että hän saattoi nähdä pienen aukon kautta
sisälle viulunkoppaan.

Hän vilkaisi Cumminsiin. Mies nukkui kasvot seinään päin. Käyrällä
teräslangalla, jota hän käytti revolverin puhdistamiseen, hän veti
vihdoin esille pehmeän, punaiseen kankaaseen kierretyn käärön.

Muutaman sekunnin hän istui tarkaten Cumminsin syvää unta ja avaten
sillä aikaa hiljalleen päällystä. Sitten levitti hän joukon tiheään
kirjotettuja sivuja pöydälle. Kirjoitus oli ranskaa. Useat sivut oli
kirjotettu rohkealla miehen käsialalla, ja sanat olivat melkein
toisissaan kiinni. Nämä hän asetti syrjään. Toisia hän katseli ja
häneltä pääsi matalia, tukahdutettuja nyyhkytyksiä.

Nämä sivut oli naiskäsi kirjottanut, ja paperi oli täynnä heikkoa,
suloista heliotroopin tuoksua. Puolen tunnin ajan istui Jan tuijottaen
niihin ja lukien hitaasti, ensimmäisestä viimeiseen sivuun asti.

Äkkiä kääntyi Cummins unissaan, ja Jan hiipi silloin varpaisillaan
yli lattian, avasi nukkuvaa häiritsemättä oven ja meni ulos yöhön.
Etelässä ja idässä kuumotti himmeä hohde -- keväinen täysikuu oli
nousemaisillaan metsänrannasta. Janin kääntäessä kasvonsa sinnepäin
täytti hänen sydämensä uusi ja kummallinen kaipuu. Hän ojensi
käsivartensa, papereita ja viulua lujasti puristaen, ikään kuin joku
ihmeellinen henki olisi huutanut hänelle tuosta koittavasta
sädeloistosta.

Ensi kerran yksinäisessä elämässään hän kuuli tämän suuresta
maailmasta, joka on kaukana erämaasta, tulevan huudon; ja äkkiä hän
painoi naisen kirjeen huulilleen, innokkaasti ja lakkaamatta kuiskien:

-- Minä tulla sinun luokse -- kerran -- kun pikku Melisse myös tulla!

Sitten hän kiersi kokoon kirjoitetut sivut, kääri ne taas
haalistuneeseen punaiseen kankaaseen ja kätki ne viulukoppaan ennen
kuin palasi tupaan.

Seuraavana aamuna Cummins seisoi ovella ja sanoi:

-- Kuinka lämmin onkaan aurinko! Lumi ja jää on menemäisillään, Jan. On
kevät! Tänään me panemme reet pois ja alamme ruokkia koiria kalalla.

Päivä päivältä aurinko nousi varmemmin, päivät kävivät pitemmiksi ja
ilma lämpimämmäksi; ja lämmöstä huokui maa suloisia tuoksujaan, ja
epälukuisia ääniä kuului metsän syvyydestä, näkymätön elämä siellä
heräsi lumivuoteellaan pitkästä unesta. Linnut visersivät ja kuhersivat
aamusta iltaan; korpit lentelivät aurinkoa kohti ja pulmusten väri
muuttui päivä päivältä, kunnes niistä tuli uuden maailman uusia
olentoja.

Poppelien umput paisuivat, kunnes ne halkesivat kuin liiaksi kypsyneet
herneet. Karhuemot kömpivät pesistään ja niitten perässä kulkivat
muutaman viikon vanhat poikaset, joita emot opettivat repimään alas
pieniä vesoja, että he pääsivät umppuihin käsiksi. Hirvet tulivat
suurten kallioiden huipuilta alas, missä ne syystä kyllä olivat
talveansa viettäneet, ja kintereillä seurasivat sudet, jotka elivät
heikoista ja sairaista hirvistä. Ja lumi suli ja virtasi pois, jää
ratisi ja särkyi -- kuului vain kallion, maan ja puun häipyvää
pakkashuutoa; ja yö yöltä siirtyivät revontulten kalvakkaat leimut yhä
kauemmaksi napaa kohti.

Leirielämä kulki taas vanhaa latuaan. Välistä tapahtui, että joku
tulija saapui metsästä, mutta hän viipyi vain päivän, pari ja otti
joitakuita elintarvikkeita mukaansa. Williams laitteli kirjoja kuntoon
siksi kun kauppayhtiön pääasiamiehen piti saapua Lontoosta. Cummins oli
verrattain vapaana. Ennen kuin viimeinen lumi oli mennyt pois, hän ja
Jan alkoivat hinata hirsiä suunniteltua hirsilinnoitusta varten. Ja
ulkona auringonpaisteessa istui suurella karhuntaljalla Melisse ja
katseli tavattoman innokkaasti, kuinka uutisrakennus edistyi. Cumminsin
kasvot loistivat ilosta, hänen nähdessään pienokaisen konttaavan ja
sätkyttelevän karhuntaljalla ja äänekkäästi ilmaisevan mieltymystään.

Jan oli maailman onnellisin nuorukainen. Aivan varmaan pikku Melisse
ymmärsi heidän puuhansa, ja tämä vakaumus levisi Cumminsista ja Janista
muihin leirissä oleviin, ja niinpä tapahtuikin usein, että Mukee ja
Per-ee, vieläpä itse Williamskin istuivat pitkät ajat kyykyssä lumessa
Melissen vieressä ja vain ihmettelivät sitä suurta ymmärrystä, millä
hyvä Jumala oli suvainnut varustaa valkoisen lapset aivot. Tämä ihme
antoi vilkasta puheenaihetta näille miehille, jotka hiljaisuuteen
syntyneinä yleensä ajattelevat enemmän kuin puhuvat. Eräänä päivänä toi
Mukee sinne kaksi intiaanilasta, jotka hän laski karhuntaljalle, missä
nämä istuivat liikkumattomina ja jäykän välinpitämättöminä -- selvä
todistus Melissen korkeammasta kehityksestä.

-- Ei minua kummastuttaisi, jos hän milloin tahansa rupeaisi puhumaan,
Cummins sanoi eräänä iltana tuttavallisesti Janille, kun poika
viritteli viuluaan. -- Hän on lähes kuuden kuukauden vanha.

-- Luuletteko hänen alkavan ranskaksi? Jan kysäisi ja lakkasi.

Cummins tuijotti.

-- Miksi?

Jan alensi äänensä kuiskaukseksi.

-- Siksi, että minä olla hänen monta kertaa kuullut sanoa: Bonbon --
bonbon -- bonbon, mikä merkitä rintasokeri; ja minä aina antanut
hänelle rintasokeri, ja nyt pikku Melisse alituiseen sanoa bonbon.

-- Vai niin, Cummins sanoi ja katseli häneen ihmetellen. -- Voisikohan
niin tapahtua?

-- Minä alkanut englanniksi, Jan vastasi salamannopeasti, -- ja Jan
Thoreau olla ranskalainen!

Hän alkoi soittaa, mutta Cummins ei kuullut paljonkaan soitosta. Hän
meni ovelle ja tuijotti surullisena haudan partaalla olevan korkean
hongan latvaa. Janille hän sanoi:

-- Olisi pahasti, jos asia niin olisi. Älä anna hänelle enää makeisia,
kun hän sanoo bonbon, Jan! Hänen täytyy unohtaa!

Seuraavana päivänä Jan otti naisen haudan ympäriltä aitauksen pois, ja
melkein koko päivän hän samoili korkean, etelään viettävän
aurinkoisella vuoren rinteellä. Palatessaan hänellä oli kopallinen
varhaisia punaisia lumikukkia, juuret vielä täynnä multaa. Nämä hän
istutti hautakummulle hongan alle, ja ympärille asetti hän riviin
Labrador-tee-pensaan nuoria vesoja.

Kun ilma lämpeni ja kevät muuttui kesäksi, hän otti Melissen mukaansa
lyhyille metsään tekemilleen retkille, ja heidän onnistui poimia aimo
saalis kukkia ja napaseudun sananjalkoja. Hauta oli aina koristettu
tuoreilla kasveilla, ja koti -- jonka lisärakennus nyt oli tullut
valmiiksi -- oli aina täynnä kevään kauniita kukkia.

Jan ja Melisse olivat onnellisia; ja tämä molempien ilo ilmeni leirin
muissakin asukkaissa, aivan kuin naisen läsnäolo oli tehnyt heidät
kaikki onnellisiksi. Ainoastaan Cummins oli kovin alakuloinen. Kevään
ja kesän vaihdokset, jotka toivat mukanaan kaikkea, mikä tässä
etäisessä maailman kolkassa oli lämmintä ja ihanaa, repi esiin hänen
suuren surunsa uudelleen; tuntui kuin hänen rakastettunsa olisi kuollut
vasta eilen.

Nähdessään ensi kerran punaisten kukkien hehkuvan hänen haudallaan, hän
kätki pään käsiinsä ja nyyhkytti kuin lapsi. _Hän_ oli rakastanut
niitä. Hän oli aina malttamattomasti odottanut ensimmäisten punaisten
kukkien puhkeamista märästä maasta. Satoja kertoja oli hän ollut
vaimonsa mukana niitä etsimässä, ja kiinnittänyt ensimmäisen kukan
hänen kauniisiin hiuksiinsa. Sellaisina päivinä he olivat leikkineet ja
nauraneet kuin onnelliset lapset, tuon synkän hongan tuolla puolen.
Usein mies oli ottanut hänet voimakkaille käsivarsilleen ja kantanut
hänet väsyneenä ja nälkäisenä, mutta onnellisena, takaisin heidän pikku
kotiinsa hakkauspaikalle, ja siellä hän saattoi istua ja nauraa, kuinka
kömpelösti hän käyttäytyi heidän illallisensa valmistamisessa.

Sellaiset ajatukset ja kuvat kiusasivat häntä ja ajoivat hänet
yksikseen erämaahan. Hänen ollessaan tässä mielentilassa saattoivat
hänen mokkasiineihin verhotut jalkansa hiljaa astella samoja polkuja ja
teitä, joita heidän yhdessä oli ollut tapana kulkea; ja kaikkialla
heräsi hänessä eloon uusia muistoja, ja hän ikävöi vain sitä hetkeä,
jolloin saisi laskeutua rakastettunsa luo ja kuolla.

Vähän uneksi hän silloin, että Jan ja Melisse rakastaisivat näitä
samoja polkuja, että tuosta vanhasta, kuolleesta onnesta uusi onni,
uudet riemut versoisivat, vuorostaan kuihtuakseen ja kuollakseen kuten
hänen omansa -- joksikin aikaa. Hän ei saattanut oman suuren surunsa
yli nähdä tulevaisuuteen. Hän jätti Melissen Janin huostaan.

Vihdoin -- kun hän oli tullut laihaksi ja voimattomaksi unettomien
öiden ja päivisin kärsimiensä sieluntuskien vuoksi -- hän selitti, että
yhtiön asiat pakottivat hänet matkustamaan Churchilliin, ja hän lähti
sinne elokuun alussa.




11

Hänen tähtensä


Jan oli nyt saanut raskaan vastuun. Melisse oli hänen omansa. Päiviä
kului, ennen kuin hän täydellisesti saattoi käsittääkään onneaan. Hän
oli aikonut lähteä Athabaskaan Jean de Gravoista tervehtimään ja jättää
Melissen Cumminsin huostaan pariksi viikoksi. Nyt luopui hän siitä.
Yötä päivää piti hän huolta lapsesta; ja Janin suureksi iloksi
muuttuivat olot pian niin, että Melisse itki häntä, kun hänen oli vain
pakko jättää pienoinen. Ainakin Maballa vakuutti asian niin olevan, ja
Melisse vahvisti tämän siten, että hän pojan palatessa osoitti aivan
selvästi iloaan sen johdosta.

Kun Cummins syksyllä palasi Fort Churchillista, hänellä oli mukanaan
joukko esineitä Melisselle, niiden mukana uusia kirjoja ja
sanomalehtiä, joita hän oli ostanut ansaitsemillaan rahoilla.
Avatessaan näitä aarteita pehmeästä peurannahkakääreestä -- jota Jan ja
Melisse katselivat -- hän pysähtyi äkkiä ja katsahti poikaan.

-- Siellä Churchillissa kummastellaan, mihin on joutunut
lähetyssaarnaaja, joka lähti postin mukana, Jan. Väitetään, että hän on
viimeksi nähty Etawneyssa.

-- Eikä täällä? Jan sanoi hätäisesti.

-- Ei, mikäli tiedetään, Cummins sanoi, yhä katsellen poikaa. -- Ei
hänen kyytimiehensäkään ole lainkaan palannut Churchilliin.
Kummastellaan sitäkin, mihin ajaja on mennyt. Yksi yhtiön virkamiehistä
on tullut Etawneyihin, ja mahdollisesti hän saapuu Lac Bainiinkin. En
luule hänen saavan selkoa lähetyssaarnaajasta.

-- En minäkään, Jan sanoi aivan rauhallisesti. -- Hän luultavasti
kuollut; sudet ja ketut aikoja sitten syöneet hänet -- tai
mahdollisesti kalat!

Cummins jatkoi purkamistaan, ja esille ottamistaan kirjoista hän antoi
kaksi Janille.

-- Churchillissa ollessani saapui lastilaiva Lontoosta, ja siinä
tulivat nämä, hän selitti. -- Ne ovat koulukirjoja. Churchilliin tulee
ensi talvena koulu, ja sen jälkeisenä talvena York Factoryyn. Se on
ensimmäinen koulu, mikä milloinkaan on tullut viittäsataa kilometriä
lähemmäksi meitä.

Seuraavina päivinä teki Jan pitkiä metsäretkiä, mietiskellen kumpaakin
Cumminsin Churchillista tuomaa ongelmaa. Pitikö hänen varottaa Jean de
Gravoista ilmoittamalla hänelle, että yhtiö aikoi tehdä tutkimuksia
lähetyssaarnaajan katoamisen johdosta?

Hänen ensi vaikuttimenaan oli heti lähteä Jeanin olinpaikoille Fond du
Laciin ilmoittamaan hänelle. Mutta jos yhtiön lähetti tulisi Lac
Bainiin, niin kuinka hän voisi saada tietoonsa, että lähetyssaarnaaja
makaa järven pohjassa ja että Jean de Gravois oli syyllinen siihen? Jan
johtui vihdoin siihen vakaumukseen, että olisi sulaa hulluutta tehdä
levottomaksi pikku metsästäjää, ja hän lakkasi ajattelemasta lainkaan
yhtiön lähettejä.

Mutta toinen kysymys saattoi hänelle enemmän päänvaivaa. Cumminsin
tieto Churchillin koulusta sai uusia, mullistavia ajatuksia hänen
päähänsä, ja näihin liittyi aina mielikuvia varttuvasta Melissestä.
Tänä vuonna tulisi koulu Churchilliin, ja sitä seuraavana vuonna York
Factoryyn, mutta sitten ei enää tulisi lainkaan koulua. Kun Melisse
kasvaisi, ei siis olisi mitään koulua lähempänä kuin, kuten Jan arveli,
maailman toisessa laidassa. Miksei hän voisi käydä koulua Melissen
sijasta ja koota aarteita, joista hän aikaa voittaen voisi tehdä
tyttösenkin osalliseksi?

Oli suurenmoinen ajatus -- varmaankin suurin, mitä hän oli milloinkaan
elämässään uneksinut -- että hän, Jan Thoreau, oppisi lukemaan ja
kirjoittamaan ja muuta, mitä ihmiset kaukana etelässä taisivat,
voidakseen olla apuna muodostamassa tuota majassa olevaa pikku olentoa
hänen kaltaisekseen, joka nukkui korkean hongan alla. Hänen sydämensä
täytti vuoroin pelko, vuoroin toivo, kaipuu ja kunnianhimo; ja vasta
silloin kun lähestyvän talven ensimmäiset kylmät tuulet viuhuen tulivat
pohjoisesta ja idästä, hän pääsi täyteen selvyyteen itsestään, ja hän
ilmoitti Cumminsille aikeensa.

Kerran tehtyään päätöksensä Jan ryhtyi heti toimeen. Mukee tunsi tien
Churchilliin ja sopi hänen kanssaan, että lähtö tapahtuisi kolmantena
päivänä. Sillä välin Williamsin vaimo teki hänelle uuden
porontaljatakin.

Toisena iltana hän soitti viimeisen kerran pikku majassa; ja kun
Melisse oli nukahtanut, hän nosti lapsosen varovasti ja piti häntä
kauan syliinsä suljettuna -- Cummins katseli vaiti. Kun Jan laski hänet
takaisin seinän vieressä olevalle pikku vuoteelle, Cummins kiersi
käsivartensa pojan kaulaan ja vei hänet ovelle, missä he seisoivat ja
katselivat metsään, joka jylhän majesteetillisena, tummana ja
äänettömänä kohosi kohti taivaankannen tähtitaustaa. Korkealta, honkien
tuuheitten latvojen yli, häämötti jättiläiskuusi haudan partaalla kuin
sormi osoittaen yöhön, ja sinne pysähtyi Cumminsin katse.

-- Juuri hän kuuli sinut ensiksi sinä iltana, Jan, hän sanoi hiljaa. --
Hän tiesi sinun saapuvan jo kauan ennen kuin minä saatoin mitään
kuullakaan. Minä luulen -- että hän tietää -- nyt -- --

Cummins kouraisi pojan hartioita kovemmin ja hänen päänsä vaipui,
kunnes karkea poski lepäsi pojan hiuksilla. Hänen liikkeissään oli
jotain hentoa ja hellää, ja vastaukseksi tarttui Jan käteen, joka
lepäsi hänen hartioillaan, ja sulki sen omiinsa.

-- Poika, etkö tahdo sanoa minulle, kuka sinä olet ja miksi tulit juuri
sinä iltana?

-- Minä nyt tahtoo puhua, että minä tuli Suuresta Karhusta, Jan
kuiskasi. -- Minä vain olla Jan Thoreau, ja suuri Jumala antanut minun
tulla sinä iltana, sen vuoksi -- kuin haltioituneena hän katsahti
kumppaninsa kasvoihin, -- sen vuoksi, että pikku Melisse täällä, hän
lopetti.

Cummins seisoi silmänräpäyksen hiljaa ja liikkumatta; sitten hän veti
pojan takaisin majaan, ja pienestä nurkassa olevasta laatikosta hän
otti esille nahkakukkaron.

-- Sinä menet Churchilliin Melissen tähden ja hänen tähtensä, hän sanoi
hiljaa, jottei lapsi olisi herännyt. -- Ota tämä!

-- Ei, minä saa työtä yhtiöltä Churchillissa. Nuo olla rahoja, jotka
kuuluu Melisselle hänen suureksi kasvettuaan. Jan Thoreau ei olla --
kuinka te sanoo?

Hymyillessä hänen hampaansa välkähtivät, mutta sitä kesti vain
silmänräpäyksen. Cumminsin kasvot tummenivat, ja hän tarttui lujasti,
melkeinpä tylysti hänen käsivarsiinsa.

-- Silloin ei Jan Thoreau tule milloinkaan takaisin Melissen luo! hän
huudahti varmalla äänensävyllä. -- Sinä aiot Churchilliin käydäksesi
koulua, etkä tehdäksesi käsin työtä. He lähettävät sinut. Ymmärrätkö,
poika? He?! Hänen äänensä vapisi huomattavasti. -- Kumpaan suostut?
Tahdotko ottaa rahat, vai etkö tahdo milloinkaan palata Lac Bainiin.

Äänettömänä Jan ojensi kätensä ja otti nahkakukkaron.

Hehkuva puna purppuroi hänen poskiaan. Cummins katseli ihmeissään pojan
silmien omituista ilmettä.

-- Minä maksaa teille ja Melisselle tämä raha satakertaisena! hän sanoi
raskaasti. -- Minä vannoo sen, ja minä vannoo, että Jan Thoreau ei
valehtele!

Tietämättä hän oli, ottaessaan nahkakukkaroa toisella kädellään,
ojentanut toisen viulua kohti, joka riippui seinällä. Cummins kääntyi
ja katsahti häneen. Pojan käsi oli vaipunut alas, ja hänen poskensa
olivat kalmankalpeat.

Seuraavana päivänä hän lähti. Kukaan ei kuullut hänen jäähyväissanojaan
Melisselle tai ollut todistamassa viimeisiä hyvästelyjä, sillä Cummins
ymmärsi pojan surun ja lähti majasta hetkeksi ennen kuin Mukee oli
valmis koirineen. Viimeiseksi hän kuuli Janin hiljaa ja vienosti
soittavan lapselle. Kun Mukee kolmea viikkoa myöhemmin palasi leiriin,
hän kertoi, ettei Jan puhunut koko matkalla ja että hän oli viulullaan
soittanut surulauluja myöhään öisin.




12

Huhu etelästä


Se oli pitkä talvi Cumminsille ja Melisselle. Vielä pitempi se oli
Janille. Hänellä oli ollut mukanaan kirje Lac Bainin toimitusmieheltä
Churchillin toimitusmiehelle, ja hänelle antoi asunnon eräs
kauppa-aseman virkamies -- nuori, punakka englantilainen. Tämä oli
hilpeä, hyväntahtoinen nuorimies, ja saatuaan tietää, että hänen uusi
toverinsa oli tullut koko matkan Barren Landsista käydäkseen uutta
yleistä koulua, hän tarjoutui heti yksityisopettajaksi.

Hän opetti Janin kaikkein ensiksi puhumaan oikein, sanomaan "on"
"olla"-sanan sijaan. Se oli vaikea tehtävä Janille, mutta hän käytti
koko tarmonsa oppiakseen, ja niin hän vähitellen alkoi lausua
ajatuksensa niin kuin muutkin.

Koulu alkoi marraskuussa, ja Jan kävi siinä parinkymmenen oppilaan
kanssa, jotka olivat kokoontuneet neljänkymmenentuhannen
neliökilometrin alalta. Kaksi valkoista nuorukaista ja yksi
puoliverinen oli tullut Etawneysta; Nelson Housen toimitusmies oli
lähettänyt sinne poikansa, ja Little Churchillin ylävesiltä saapui
kolme muuta.

Ensi hetkestä lähtien tuli Janista soittonsa vuoksi yhtiön lähettämän
opettajan suosikki. Hän lueskeli päivät ja yöt, ja toisen kuukauden
lopussa oli vain Nelson Housesta kotoisin oleva nuorukainen hänen ainoa
kilpailijansa. Hänen paras tiedonlähteensä ei kuitenkaan ollut
opettaja, vaan Mac Donald. Hän ei itse asiassa tuntenut mitään
varsinaista etelän kansojen tiedonhalua. Tietoja hän talletti vain
Melissen varalle. Mutta Mac Donald antoi hänelle, mitä hänen sielunsa
ikävöi -- kuvan elämästä, sellaisena kuin se oli erämaan ulkopuolella
olevassa maailmassa, siinä maailmassa, jonne jokin kummallinen sisäinen
ääni viikko viikolta ja kuukausi kuukaudelta yhä voimakkaammaksi
muuttuen viittaili hänen toiveitaan ja pyrkimyksiään.

Ajatellessaan Melisseä ja Lac Bainia hän uneksi tästä toisesta
maailmasta; ja useita kertoja talven kuluessa hän otti viulunkopasta
esille pienen käärön ja luki yhä uudelleen ja uudelleen sen kätkemiä
kirjotettuja sivuja.

-- Kerran menen sinne, hänellä oli tapana sanoa itsekseen. -- Kerran,
kun Melisse tulee vähän vanhemmaksi ja voi seurata mukana.

Nuoresta Mac Donaldista oli Lac Bainin poika jonkinlainen löytö. Tuota
skotlantilaissyntyistä nuorukaista vaivasi ääretön koti-ikävä, ja mitä
voimakkaammaksi tämä koti-ikävä tuli, sitä enemmän hän kertoi
tarkkaavaisesti kuuntelevalle Janille siitä maailmasta, mistä hän oli
tullut. Hän kertoi hänelle tarinan vanhasta kanuunasta, joka oli
hylättynä mättäiden ja pensaiden keskellä, siellä missä vuosia sitten
oli sijainnut linna Churchillissa. Hän kuvaili ensimmäisen laivan
saapumista tuohon suureen lahteen; kertoi Hudsonista ja hänen
miehistään, suurista sodista, jollaisista hänen kuulijansa ei
milloinkaan ollut uneksinutkaan, kuninkaista ja kuningattarista ja
ihmeellisistä kansakunnista. Iltaisin hän luki Janille ääneen mukanaan
tuomistaan kirjoista.

Mitä pitemmälle aika kului, sitä rauhattomammaksi kävi kummallinen
henki, joka tästä toisesta maailmasta huusi metsän nuorelle miehelle.
Välillä se kehotti häntä uskomaan Mac Donaldille sen, mitä oli
kätkettynä hänen viulunkoppaansa.

Eräänä sunnuntaina hän oli vähällä paljastaa salaisuuden, kun Mac
Donald sanoi:

-- Minä menen ensi kesänä saapuvalla laivalla. Etkö tulisi mukana, vai
mitä arvelet, Jan?

Janin koko sisin joutui kapinaan, ja vain sattuma esti häntä sanomasta,
mitä hänen sydämellään oli.

Keväällä Jan palasi Lac Bainiin yhtiön varastoja kuljetettaessa.
Seuraavana syksynä hän seurasi koulua Yorkin kauppapaikkaan, ja
kolmantena vuonna Nelson Houseen. Sitten yhtiön opettaja kuoli, eikä
ketään tullut hänen tilalleen.

Kolmantena vuonna Jan palasi keskitalvella Lac Bainiin, ja
syleillessään ja hyväillessään onnellista Melisseä, hän kertoi tälle,
ettei hän enää milloinkaan menisi minnekään ilman tyttöä. Melisse, joka
syleili häntä pikku käsivarsillaan, pyhitti hänen lupauksensa
ojentamalla ruusunnuppusuunsa. Rauhaton henki, joka hänen rinnassaan
piili, kehotti häntä heti puhumaan Cumminsille.

-- Emmekö matkusta etelään Melissen kanssa, kun hän tulee vanhemmaksi?
hän sanoi. -- Ei käy päinsä, että hän koko iäkseen jää tällaiseen
paikkaan.

Cummins katsoi häntä silmänräpäyksen, aivan kuin ei olisi oikein
ymmärtänyt. Hänen saatuaan selville Janin tarkoituksen, ilmestyi hänen
silmiinsä luja ilme ja hänen rauhallinen äänensä sai teräksenterävän
soinnun.

-- Hänen äitinsä lepää tuolla vanhan hongan juurella aikojen loppuun,
hän sanoi vitkaan, -- emmekä me jätä häntä milloinkaan, niin kauan kuin
Melisse ei lähde yksinään.

Siitä hetkestä lähtien Jan ei välittänyt enää viulunkopan sisällöstä.
Hän taisteli sitä kaipuuta vastaan, joka vuosien vieriessä oli
kasvanut, kunnes hän luuli tappaneensa ja karkottaneensa sen
olemattomiin. Hänen elämässään oli enää vain auringonnousua ja
auringonlaskua. Melisse oli hänen koko maailmansa. Tyttö täytti hänen
sydämensä niin, että hän tytön tähden unohti ajatella muuta maailmaa.

Päivä päivältä karttui hänen ilonsa. Hän sanoi pienokaista pikku
sisarekseen, ja suloisen totisena Melisse sanoi häntä Jan-veljekseen ja
palkitsi täysin määrin hänen rajattoman rakkautensa. Poika pani
merkille, kuinka hänen vaaleat kutrinsa muuttuivat kimmeltäväksi
kullaksi, ja näki ilokseen, kuinka tämä kulta sai lämpimän, ruskean
varjostuksen. Hänestä tulee äitinsä kaltainen! Janin sielu iloitsi, ja
Cummins lähetti hiljaiset kiitoksensa taivasta kohti.

Näin oli olojen ja asioiden laita Lac Bainissa Melissen täytettyä
kahdeksan, kun äkkiä saapui etelästä huhu. Samoin kuin sisäinen sota
levittää mitä synkimmän varjon, samoin kuin taistelu isän ja pojan
välillä sekä veljesten kesken tukahduttaa kansakuntien henkäykset, niin
laskeutui tämä huhu mustan paarivaatteen tavoin metsän kansojen ylle.

Huhu seurasi huhua. Idästä, etelästä ja lännestä saapuivat ne
moninkertaisina, kunnes kaikki tiesivät, että Punainen Kauhu oli
lähestymässä, ja rajaton pelko puhalsi kuin jäätävä tuuli sivistyksen
rajoilta aina lahdelle asti.




13

Punainen Kauhu


Yhdeksäntoista vuotta sitten oli näitä samoja huhuja saapunut etelästä,
ja niiden perässä oli tullut Punainen Kauhu. Tämä hirvittävä muisto eli
vielä metsän väen keskuudessa, sillä tuhansittain näkymättömiä hautoja
-- kammottuja kuin ruttotauti ja hajallaan pitkin James Bayn alempaa
vesijuoksua Athabaskaan asti -- oli todistamassa, minkälaisen veron se
oli vaatinut.

Alkutalvesta saapui Lac Bainiin Du Brochetista läheltä Reindeer Lakea
ensimmäinen vahvistava tieto. Henderson oli siellä toimitusmiehenä, ja
hän antoi eteenpäin varoituksen, joka oli tullut hänelle Nelson
Housesta ja kaakkoon päin olevasta maasta.

-- Isorokko on liikkeellä Nelsonissa, ilmoitti sanantuoja Williamsille,
-- ja se on levinnyt Wollaston Laken cree-intiaanien keskuuteen. Jumala
yksin tietää, kuinka on lahden rantamilla asuvien intiaanien laita;
olemme kuulleet, että se on lakaissut tyhjiin chippewa-heimon Albanyn
ja Churchillin väliltä.

Samana päivänä hän lähti matkoihinsa läähättävine koirineen.

-- Menen Revillon-asutuksen luo länteen viemään tervehdykset
yhtiöltämme, hän selitti.

Kolme päivää myöhemmin tuli Churchillista sanoma, että lahden
länsipuolella piti kaikkien yhtiön palvelijoiden ja hänen
majesteettinsa alamaisten valmistautua Punaisen Kauhun varalta.
Williamsin lihavat kasvot vaalenivat valkoisiksi kuin paperi hänen
kädessään, kun hän luki Churchillin toimitusmiehen ilmoituksen.

-- Siis hautoja kaivamaan, hän sanoi. -- Muuta emme voi tehdä!

Hän luki ääneen, mitä kirjelmässä sanottiin Lac Bainin miehille, ja
kaikki käytettävissä oleva väki otettiin levittämään varoitusta leirin
alueelle. Koirat valjastettiin kiireesti, ja jokaiseen lähtevään rekeen
pantiin käärö punaista pumpulikangasta. Williamsin kasvot olivat yhä
kalmankalpeat hänen ottaessaan näitä kääröjä yhtiön varastohuoneesta.
Ne ennustivat kuolemaa, ne olivat ruton ja kauhun kauheita
edelläkävijöitä, ja niiden pelkkä koskettaminenkin värisytti miehiä,
joiden piti jaella niitä metsän väen keskuuteen.

Jan lähti Churchillin tietä ja sitten etelään pitkin Hasabalaa, missä
oli ristiin rastiin puoliveristen ja ranskalaisten ansoja. Ensiksi hän
tapasi Croissetin ja hänen vaimonsa majan ja jätti sinne osan
kankaasta. Sitten hän suuntasi kulkunsa länteen, samalla kun Croisset
valjasti koiransa ja kiiruhti etelään päin, mukanaan neljäsosa
kangaskääröä. Hasabalan ja Klokol Laken välillä Jan tapasi kolme muuta
majaa, ja jokaiseen hän jätti kappaleen punaista pumpulikangasta.
Kolmannen päivän aamuna Jan lähti etsimään Langloista, ja myöhään
samana iltana hän tapasi tuoreita lumikengän jälkiä lumessa. Tässä hän
yöpyi seuraavaan aamuun. Päivän valjetessa hän alkoi seurata jälkiä.

Hän sivuutti puoli tusinaa Langloisin ansoja. Ainoassakaan ei ollut
mitään saalista. Kolmannesta olivat nuorat katkenneet. Seitsemännestä
hän löysi jätteitä punaisesta ketusta, joka oli luita myöten syöty.
Kolmannessa ansassa oli kärppä, pää pois puraistuna. Yhä enemmän ja
enemmän kummastuen Jan tutkisteli lumessa olevia lumikengän jälkiä.
Tuoreimmat olivat usean päivän vanhoja. Hän hoputti koiriaan eikä
pysähtynyt, ennen kuin äkkiä seisautti ne metsään raivatun aukion
reunaan. Sadan metrin päässä hänen edessään oli erämiehen maja. Sen
katolla liehui tangossa kauhun punainen merkki.

Säikähtäneenä Jan juoksi takaisin, ja valjakko kääntyi ja seurasi häntä
hurjassa epäjärjestyksessä. Sitten hän pysähtyi. Mitään savua ei
noussut pikku majan savisesta savupiipusta. Sen ainoa ikkuna oli
huurasta valkeana. Yhä uudelleen ja uudelleen hän huusi ääneen, mutta
mitään elonmerkkiä ei ilmaantunut. Hän ampui kaksi laukausta ja odotti
kinnas suun ja sieraimien edessä. Ei mitään vastausta. Silloin hän
jätti kaiken toivon, kääntyi pohjoista kohti eikä suonut koirilleen
lainkaan lepoa, ennen kuin saapui Lac Bainiin.

Hänen valjakkonsa päätyi puolikuolleena perille, sekä Cummins että
Williams juoksivat häntä vastaan, kun hän pysähtyi yhtiön
varastohuoneen edustalle.

-- Punainen lippu riippuu Langloisin katolla! hän huusi. -- Ammuin
pyssylläni ja huusin. Siellä ei ole ainoatakaan elävää olentoa!
Langlois on kuollut!

-- Hyvä Jumala! Williams voihki.

Hänen punakoille kasvoilleen levisi kuolon kalpeus, ja hän seisoi
paksut kätensä nyrkkiin puristettuina, Cumminsin ottaessa haltuunsa
koirat, kun Jan meni varastohuoneeseen etsimään jotain syötävää.

Seuraavana päivänä Mukee ja Per-ee palasivat leiriin. Aivan heidän
kintereillään tuli nuori Williams kauhuissaan. Hän oli tavannut ruton
Waterfoundissa cree-intiaanien keskuudessa.

Päivä päivältä tuli yhä kolkompaa Lac Bainissa. Alussa ei Jan täysin
käsittänyt tilannetta, vaan soitteli edelleenkin viuluaan ja leikki ja
peuhasi Melissen kanssa. Hän ei ollut nähnyt maanvaivaa yhdeksäntoista
vuotta takaperin. Useimmat muut olivat sen nähneet, vieläpä Mukeekin,
joka oli kaikkein nuorin.

Jan ei tietänyt, että juuri tämä Punainen Kauhu tuli kuin jumalien
Kostotar niittämään ihmisiä suuresta pohjolasta, kunnes he olivat
harvalukuisemmat kuin Saharan erämaan asukkaat! Mutta hän oppi sen pian
ymmärtämään. Helmikuussa olivat cree-intiaanit Wollaston Laken
rantamilta kuolleet suorastaan sukupuuttoon. Länttä kohti hyppäsi
kuolema erämaassa majalta majalle. Kuun keskivaiheilla oli Lac Bain
kaikilta muilta paitsi pohjoiselta puolelta ruton ympäröimä.

Leirin pyyntiretket olivat lyhenneet; nyt ne lakkasivat kokonaan ja
suuri taistelu alkoi. Williams kokosi miehensä ja kertoi heille, kuinka
tätä samaa taistelua oli käyty lähes kaksi vuosikymmentä takaperin.
Sadan kilometrin alalta leiristä täytyi jokaiseen majaan tai wigwamiin,
jonka katolle oli vedetty punainen lippu, poiketa katsomaan ja polttaa
se, kun sen asukkaat olivat kuolleet. Se oli hyvin vaarallista. Se oli
uhkarohkea tehtävä. Se oli käymistä kuolemaa kohti, minkä vuoksi ne,
jotka kuulivat vanhan toimitusmiehen käskyn, hätkähtivät; mutta kun
käsky sitten tuli, he tottelivat sitä yhtenä miehenä.

Cummins ja Jan söivät viimeistä illallistaan yhdessä, Melisse istui
heidän keskellään ihmetellen, miksi he olivat vaiti. Aterian loputtua
he astuivat peräkkäin ulos.

-- Mukee ei ollut varastohuoneessa, Cummins sanoi kumealla äänellä. --
Williams arveli, että hän on lähtenyt koirineen etelään päin. Mutta
sitä hän ei ole tehnyt. Minä näin hänen laahustavan sairaan koiran
tavoin majaansa ennen hämärää. Huomenna varhain vedetään punainen lippu
Lac Bainissakin.

Jan tukahdutti huudahduksen, joka pyrki hänen huulilleen.

-- Oh, kas! Cummins puhkesi sanomaan. -- Tulisoihtu palaa hänen ovensa
ulkopuolella!

Mukeen majasta kuului kimakka tuskanhuuto, ja he molemmat tunsivat sen
puoliverisen isän ääneksi -- sanaton huuto, joka välistä kohosi ja
välistä häipyi kuin koiran ulina. Valot kimmeltelivät pimeässä, aivan
niin kuin ne olivat vuosikausia takaperin kimmellelleet, kun Cummins
hoippui ulos majastaan ilmoittamaan vaimonsa kuolemaa.

Kauhuissaan hän tarttui Janin käsivarteen.

-- Lippu on ylhäällä nyt! kuiskasi hän raskaasti. -- Mene takaisin
Melissen luo! Ruokaa on huoneessa kuukaudeksi, ja sinä voit kantaa
halkoja tänä iltana. Lukitse ovi! Tuuleta ainoastaan takaseinällä
olevan ikkunan kautta! Pysy huoneessa -- hänen kanssaan -- kunnes
kaikki on ohi! Mene!

-- Punaisten lippujen luo, sinne minä tahdon mennä! Jan huudahti
voimakkaasti ja irrottautui hänen otteestaan. -- Teidän asianne on
jäädä Melissen luo!

-- Minun paikkani on miesten mukana!

-- Entä minun? Jan ojensi itsensä ylpeänä.

-- Toisen meistä täytyy sulkeutua sisään lapsen kanssa, Cummins väitti.
-- Ja juuri sinun. Jokin lähetti sinut -- jokin -- etkö ymmärrä? Ja sen
jälkeen hän ei milloinkaan vielä ole ollut yhtä lähellä kuolemaa kuin
nyt. Sinun täytyy jäädä Melissen luo -- viuluinesi!

-- Melisse valitkoon itse, Jan vastasi. -- Me menemme majaan, ja se,
jonka luo hän ensin tulee, menee punaisten lippujen joukkoon. Toinen
sulkeutuu majaan, kunnes kulkutauti on ohi!

Hän meni kiireesti tupaa kohti. Avattuaan oven hän antoi Cumminsin
mennä ensin sisälle, ja toisen leveän selän takana hän juoksahti
nopeasti toiselle sivulle; hänen silmänsä hehkuivat, hänen valkoiset
hampaansa välkkyivät leveässä hymyssä. Cumminsin huomaamatta hän ojensi
kätensä Melisseä kohti, joka istui pöydän ääressä ja leikki hänen
viulunsa kielillä.

Hän oli tehnyt näin tuhansia kertoja, ja Melisse tiesi, mitä se
merkitsi -- suukon saamista ja kohottamista puoliväliin kattoa kohti.
Hän hyppäsi tuoliltaan ja juoksi häntä vastaan; mutta tällä kerralla --
sen sijaan että olisi kohottanut hänet ilmaan, hän painoi lapsen
rintaansa vasten ja kätki kasvonsa hänen pehmeisiin hiuksiinsa.
Riemuiten hän katsahti Cumminsiin.

-- Ylös, Jan -- ylös -- korkealle ylös, Melisse kirkui.

Hän heitti pienokaisen ilmaan, suuteli häntä taas ottaessaan hänet
käsivarsilleen, ja asetti sitten hänet -- nauraen ja onnellisena --
pöydänreunalle.

-- Minä aion Cumminsin sijasta mennä sairaiden cree-intiaanien
keskuuteen, Jan sanoi Williamsille puolta tuntia myöhemmin. -- Nyt kun
kulkutauti on tullut Lac Bainiin, hänen täytyy jäädä Melissen luo.




14

Pitkä odotus


Seuraavana aamuna Jan lähti matkalle vanhaa tietä Hasabalaan. Creet
olivat hävinneet. Koko päivän hän kulki itään ja länteen ja löysi
vanhoja jälkiä, jotka johtivat pohjoiseen.

-- Ne ovat menneet eskimojen luo, hän sanoi itsekseen. -- Oi, Kazan,
mitä kaikkien pyhien nimessä tämä on?

Etummainen koira pysähtyi äkkiä äkäisesti muristen, kun samassa
yksinäinen olento tuli hoippuen heitä kohti hangella. Se oli Croisset.
Voihkien hän vaipui rekeä vasten.

-- Minä olen sairas ja nälkään nääntynyt! hän valitti. -- Itse
paholainen on tullut majaani, eikä minulla ole kolmeen päivään ollut
muuta kuin lunta syötävänä!

-- Sairas! Janilta pääsi, ja hän vetäytyi askelen taaksepäin.

-- Niin, sairas tyhjän vatsan ja tämän ja tämän takia! Hän näytti
toista käsivarttaan, joka oli sidottu verisellä tukolla, ja osoitti
kaulaansa, mistä nahka oli lähtemäisillään pois. -- Kymmenen päivää
kiertelin, mukanani antamanne punainen kangas; ja palattuani istui tuo
hirvittävä kummitus ja irvisti minulle oman majani katolta! Koetin
tulla sisälle, mutta vaimoni uhkasi ampua minut, ellen heti mene
takaisin metsiin. Koetin hiipiä iltasella ikkunan kautta; silloin hän
heitti kuumaa vettä päälleni. Rakensin itselleni wigwamin metsänreunaan
ja jäin siihen viideksi päiväksi. Siunatut pyhimykset, minulla ei ollut
lainkaan tulitikkuja, ei mitään ruokaa; ja tultuani niin lähelle, että
saatoin huutaa hänelle, sain tämän sen sijaan -- ja hän näytti
runneltua käsivarttaan.

-- Minä annan teille ruokaa, Jan sanoi nauraen ja avasi taakkansa. --
Kuinka kauan punainen lippu on ollut ylhäällä?

-- Ei minulla ole lainkaan aavistusta ajasta, mutta ainakin kymmenen
päivää, ja minä vannon, että kestää koko talven, ennen kuin se tulee
alas!

-- Se ei ole kulkutautia! Menkää kotiin ja puhukaa siitä vaimollenne!

-- Jotta saan luodin vaivoistani! Croisset murisi ja kävi käsiksi
lihaan ja korppuihin.

-- Te olette onnellinen mies, Croisset. Se on todistus siitä, että hän
rakastaa teitä.

-- Jos kuulat ja kuuma vesi ja tyhjä vatsa ovat todistus, silloin hän
rakastaa minua perin julmasti, Jan Thoreau!

Jan jätti hänet istumaan roihuavan nuotion ääreen ja poistui lounaaseen
polttamaan Langloisia ja hänen majaansa. Punainen lippu liehui
edelleenkin samalla paikalla kuin useita viikkoja takaperin. Ikkunat
olivat vielä enemmän jäätyneet. Hän huusi, jyskytti ovelle
pyssynperällä ja löi ikkunaruudut rikki. Kuolonhiljaisuus, kun hän
rupesi kuuntelemaan, pani hänen sydämensä lyömään nopeammin.
Epäilemättä Langlois makasi kuolleena pikku kodissaan.

Jan haki metsästä kuivia sytykkeitä ja pinosi ne majan seiniä vasten.
Sitten hän istui reessään, kunnes koko maja oli leimuavana roviona.

Tämän jälkeen hän jatkoi kulkuaan länteen päin, ja kaikkialla hän
tapasi hävitystä ja kuolemaa, ja lakkaamatta hän rukoili sydämessään,
että enkelit suojelisivat ja varjelisivat hänen pikku Melisseään.

Croisset saapui Lac Bainiin neljäkymmentäkahdeksan tuntia sen jälkeen
kun oli tavannut Janin.

-- Punainen lippu on ylhäällä kaikkialla! hän huusi havaittuaan kamalan
merkin Mukeen majan katolla.

Gray Otterista tullut cree-intiaani pysähtyi hetkiseksi matkallaan
pohjoiseen.

-- Kuudessa wigwamissa on kuolleita, hän ilmoitti omalla kielellään
Williamsille. -- Yksi yhtiön mies, mukanaan silmäpuoli johtajakoira ja
neljä muuta elukkaa, on lähtenyt polttamaan niitä.

Williams otti merkinantotorvensa ja töräytti sillä Cumminsille, joka
avasi oven raolleen, vieressään pikku Melisse.

-- Thoreau on keskellä pahinta tuhoa etelässä, hän huusi. -- Se on
liikaa hänelle, ja minä lähden sinne koirineni. Croisset hoitaa
varastohuonetta muutaman päivän.

Kun Melisse kuuli tämän, hänen silmistään näkyi hurja pelko. Niin lapsi
kuin hän olikin, hän ymmärsi, että Jan oli käynyt suurta vaaraa
vastaan. Tuon villin maailman, jossa hän eli, ankarat lait olivat jo
alkaneet tehdä tehoaan häneen ja teroittaneet hänen vaistoaan ja
järkeään samalla tavalla kuin ne olivat saattaneet intiaanilapset
miesten ja naisten vastuuseen jo aikoja ennen kuin olivat täyttäneet
viisitoista vuotta.

Hän tiesi, mitä Mukeen majan katolla liehuva punainen lippu merkitsi.
Hän tiesi, että tässä hänen maailmassaan täytti ilman vaara, mikä
uhkasi niitä, jotka sitä hengittivät, että ihmisiä kuoli metsissä, että
liikkeellä oli jotakin hirmuista, näkymätöntä, jota hänen isänsä kutsui
rutoksi, ja että Jan oli lähtenyt taistelemaan sitä vastaan,
hengittämään sitä ja ehkäpä kuolemaankin siihen. Heidän oma ovensa oli
suljettu ja lukittu sen takia. Hän ei saanut edes työntää päätään ulos
ikkunasta, joka avattiin hetkiseksi joka päivä; ja aina siihen asti kun
Cummins vakuutti hänelle, ettei päivänpaisteesta ollut mitään vaaraa,
hän kartteli kalpeita säteitä, joita iltapäivisin tunkeutui
majanikkunan läpi.

Tietämättään Cummins vahvisti hänen pelkoaan monin tavoin, ja kun hän
totuudenmukaisesti vastaili tyttösen kysymyksiin, karttuivat tämän
tiedot päivä päivältä. Hän ajatteli yhä enemmän ja enemmän Jania.
Kuullessaan ulkoa ääntä, hän riensi ovelle hyvin toivein, mutta aina
hän pettyi, ja hän oli vähällä itkeä, kun ei nähnyt mitään muuta kuin
hirvittävän punaisen lipun riippumassa Mukeen majan katolta.

Hänen äitinsä pienen raamatun rikkinäiselle etulehdelle oli kirjoitettu
yksinkertainen rukous. Joka ilta, polvistuessaan sänkynsä viereen ja
toistaessaan tätä rukousta, hän lisäsi loppuun:

-- Rakas, taivaallinen Isä, ole hyvä ja suojele Jania!

Päivien kuluessa tuli pikaisia muutoksia. Eräänä aamuna kutsui
merkinantotorvi Cumminsia ovelle. Se tapahtui viidentenä päivänä
Williamsin lähdöstä etelään päin.

-- Tuolla ei näkynyt aamulla mitään savua, ja minä olen kurkistanut
ikkunasta sisälle, Croisset huusi. -- Sekä Mukee että vanhus ovat
kuolleet. Minä poltan majan.

Tukahdutettu tuskanhuuto pääsi Cumminsin huulilta, ja kuin sekapäisenä
hän meni sängylle ja heittäytyi suulleen vuoteelle. Melisse saattoi
nähdä, kuinka hänen voimakas vartalonsa vapisi, ikään kuin hän olisi
lapsen tavoin itkenyt; silloin hän halasi pikku kätösillään isää ja
itki ja nyyhkytti hänen karkeaa poskeaan vasten. Hän ei tuntenut, mitä
osaa Mukee oli näytellyt suloisen naisen elämässä, naisen, joka kerran
oli elänyt tässä samassa pikku tuvassa; hän tiesi vain, että hän oli
kuollut, että kauhea tuntematon oli tappanut hänet ja että lähinnä isää
ja Jania hän oli rakastanut Mukeeta enemmän kuin mitään muuta
maailmassa.

Äkkiä hän kuuli kummallista ääntä ja säntäsi ikkunaan. Mukeen maja oli
liekeissä. Kauhuissaan hän katseli, kuinka tuli puhkui särkyneiden
ikkunoiden läpi ja korkealle synkkää honkaa kohti. Näissä liekeissä oli
Mukee! Hänen huutaessaan isä tuli juosten ja vei hänet ikkunasta hänen
pikku makuusuojaansa.

Kun Cummins seuraavana aamuna tuli herättämään häntä, hänen kasvonsa
muuttuivat kalmankalpeiksi. Melisse ei nukkunut. Hänen silmänsä olivat
auki ja tuijottivat, ja hänen pikku poskillaan paloi kuumeen hehku.

-- Sinä olet sairas Melisse, hän kuiskasi käheästi. -- Sinä olet
sairas!

Hän polvistui lapsen viereen ja laski kätensä hänen kasvoilleen. Ja
tämä kosketus jääti hänen sydämensä -- mitään sellaista hän ei ollut
tuntenut sitten useampia vuosia takaperin toisessa huoneessa muutaman
askelen päässä.

-- Minun on ikävä Jania, lapsi valitti. -- Minä tahdon, että Janin on
tultava takaisin minun luokseni.

-- Minä lähetän häntä hakemaan, rakas lapseni. Hän on pian täällä. Minä
menen ulos ja lähetän Croissetin häntä hakemaan!

Hoippuessaan poispäin hän peitti kasvonsa lapselta. Croisset näki hänen
tulevan ja astui varastohuoneesta häntä vastaan. Sadan metrin päässä
hänestä Cummins pysähtyi.

-- Croisset, Jumalan tähden, ota valjakko ja mene hakemaan Jan
Thoreauta, hän huusi. -- Sano hänelle, että Melisse makaa
kuolemaisillaan rutossa! Riennä! Riennä!

-- Yötä päivää! Croisset huusi.

Kahtakymmentä minuuttia myöhemmin Cummins näki tuvan ikkunasta hänen
lähtevän.

-- Jan on pian täällä, Melisse, hän sanoi hyväillen hiljaa tytön
hiuksia.

Ne valuivat tyynylle paksuina, ruskeina aaltoina, ja se näky loihti
esiin toisen mielikuvan, jonka hän oli säilyttävä aikojen loppuun. Se
oli muisto äidin hiuksista, jotka loistivat heikosti himmeässä valossa.
Se oli muisto äidin silmistä, jotka katselivat häntä hänen siinä
istuessaan päivän pitkän.

Illan tullen tapahtui muutos. Kuume katosi lapsen poskilta. Tytön
silmät sulkeutuivat, ja hän nukahti. Koko yön Cummins istui oven
lähellä, mutta päivän koittaessa harmaana vaipui hänen päänsä rintaa
vasten, ja hänkin nukahti.

Hänen herätessään maja oli valoisa. Hän kuuli ääntä ja kavahti
pelästyksissään vuoteeltaan. Melisse oli tekemässä tulta takkaan!

-- Minä voin paremmin tänään, isä. Mikset sinä nukkunut, kunnes
aamiainen olisi tullut valmiiksi?

Cummins tuijotti. Sitten hän päästi ilohuudon, riensi syleilemään
lastansa, tanssi pitkin tupaa kuin iso karhu, löi tuoleja kumoon ja
antoi hurjassa ilossaan huoneen täyttyä savulla.

-- Sinut, Melisse, teki sairaaksi se, mitä näit ikkunasta, hän huusi
hellittäessään viimein otteensa tytöstä. -- Minä luulin... -- Hän
hillitsi itsensä ja lisäsi vapisevin äänin: -- Minä luulin, että sinä
jouduit sairaaksi pitemmäksi aikaa kuin yhdeksi päiväksi, suloinen
pikku aarteeni!

Hän avasi ikkunan ja päästi raitista aamuilmaa sisälle.

Palattuaan Croisset ei havainnutkaan punaista lippua Cumminsin majan
katolla; hänellä ei myöskään ollut mitään tietoja Janista. Kolme päivää
hän oli seurannut jälkiä etelään päin, tapaamatta poikaa. Mutta hänellä
oli muita uutisia. Williams makasi ruttoon sairastuneena eräässä
cree-wigwamissa Porcupine-joen alajuoksun varrella. Tämä olikin
viimeinen viesti, mitä he milloinkaan kuulivat toimitusmiehestä,
lukuunottamatta sitä, että hän kuoli johonkin aikaan maaliskuulla ja
että cree-intiaanit polttivat ruumiin.

Croisset palasi Churchillin tietä ja tapasi vaimonsa valmiina avoimin
sylin ottamaan hänet vastaan. Sitten hän lähti uudestaan Per-een
kanssa, joka tuli pohjoisesta, etsimään Jania. He eivät kuitenkaan
löytäneet jälkeäkään hänestä, ja Cummins jätti kaikki toiveet.

He eivät voineet kauemmin salata pelkoaan Melisseltä. Tämä hänen
elämänsä ensimmäinen katkera suru kohtasi häntä sellaisella voimalla,
että Cummins kävi levottomaksi ja perin alakuloiseksi. Melisse ei enää
välittänyt leikkikaluistaan. Saattoi kulua useampia päiviä hänen
koskemattakaan kirjoihin, joita Jan oli tuonut mukanaan Churchillista
ja joita hän oli opettanut hänet lukemaan. Häntä miellyttivät vähän tai
eivät ensinkään esineet, jotka muutama viikko takaperin olivat olleet
koko hänen elämänsä.

Yhä toivottomampana Cummins näki ponnistustensa menevän tyhjiin. Joka
päivä Melisse seurusteli yhä enemmän intiaani- ja puoliveristen lasten
kanssa ja vietti suuren osan aikaansa varastohuoneessa -- ja kuunteli
miesten keskusteluja -- hiljaa, tarkkaavaisena, taipumatta millään
houkutuksilla hymyilemään. Omasta sydämestään hän katseli maailmaa,
joka hänestä oli tullut tyhjäksi. Jan oli ollut hänelle äitinä, veljenä
ja kaikkena, mikä oli hellää ja suloista -- ja hän oli poissa. Mukee,
josta hän oli pitänyt, oli poissa. Williams oli poissa. Maailma oli
muuttunut, hirmuisesti ja äkisti, ja se lisäsi vuosia hänen
elämänkatsomukseensa.

Sen mukaa kuin viikot vierivät ja kevätaurinko alkoi sulattaa lunta,
hän muuttui yhä enemmän toisten Lac Bainissa ja metsässä asuvien
villilasten kaltaiseksi. Janin tähden hän oli huoltanut ja hoitanut
hiuksiansakin, sen vuoksi että Jan kehuskeli niitä ja sanoi, että ne
olivat kauniit. Nyt ne riippuivat takkuisina ja hoidon puutteessa
pitkin hänen selkäänsä.

Eräänä iltana hän unohti lukea iltarukouksensa, eikä Cummins huomannut
sitä. Eikä hän huomannut sitä seuraavanakaan iltana eikä sitäkään
seuraavana. Vajonneena omaan synkkyyteensä hän ei huomannut monia
muitakaan asioita, niin että naurun ja ilon hupaisten kujeiden sijasta
täyttyi pikku maja vain olleiden ja menneiden synkillä ja raskailla
varjoilla.

Eräänä päivänä alkukeväästä he istuivat päivällistä syömässä, ja
auringonpaiste virtasi heihin tuvassa, kun nopeat, hiljaiset askelet
saivat Melissen katsahtamaan ovelle. Kummallinen olento seisoi siellä
verettömin kasvoin, tuijottavin silmin ja ryysyihin verhottuna, mutta
käsivarret olivat ojennettuina samaten kuin tuhansia kertoja ennenkin,
ja vanhaan tapaansa ilosta huutaen Melisse syöksyi Cumminsin ohi,
huudahtaen:

-- Jan, Jan -- Janini!

Sanat takertuivat Cumminsin kurkkuun hänen nähdessään kalmankalpean
nuorukaisen sulkevan Melissen rintaansa vasten.

Vihdoin hän sammalsi: -- Jan! ojensi käsivartensa ja sulki heidät
molemmat syliinsä.

Hetkiseksi Jan käänsi kasvonsa valoon päin. Toinen tuijotti ja ymmärsi.

-- Sinä olet ollut sairas, hän sanoi, -- mutta se ei ole jättänyt
mitään merkkejä.

-- Ei, Jumalan kiitos! Jan vastasi.

Melisse kohotti päänsä ja silitteli molemmin käsin hänen poskiaan. Sinä
iltana hän muisti rukouksensa, ja sen loppuun hän lisäsi:

-- Rakas taivaallinen Isä, kiitos sinulle, että lähetit Janin kotiin!




15

Miltei naisena


Rauha ja lepo seurasi Punaisen Kauhun hirveitä jälkiä. Taas hengitti
metsän maailma pelotta; mutta Hudsoninlahdelta Athabaskaan ja pitkälle
etelään aina Reindeer-maan tuhansille vesille kuiskivat tuulet
hirmuisesta surusta, joka oli säilyvä kunnes lapsista tuli miehiä ja
miehet joutuivat hautaan.

Elämän oli raadellut tihutyö, pelottavampi kuin se, joka tasoittaa
kaupunkeja ja avaa rotkoja maan kamaraan. Verkalleen se alkoi jälleen
järjestyä. Ei ollut mitään muuta, mikä olisi tarjonnut apua ja
lohdutusta; ja samoin kuin he olivat yksinään kärsineet, samoin
ponnistautuivat nyt metsän lapset yksinäisinä takaisin elämään ja
rakensivat jäljelle jääneistä rippeistä tulevaisuuden.

Kuukausimääriä lauloivat cree-intiaanit surulaulujaan etsiessään
vainajiensa luita. Vaimoitta ja lapsina hoippuivat miehet leireihin;
syvälle erämaahan he olivat jättäneet kaiken sen, mitä olivat oppineet
rakastamaan ja mikä oli suonut heille lohtua. Toisinaan saapui
yksinäinen nainen, ja majojen ja mökkien hiiltyneiden kekäleiden
ympärillä ulvoivat koirat isäntä-vainajiaan.

Rutto oli vienyt tuhat sielua, ja kuitenkin oli vain epämääräinen huhu
kaikesta tapahtuneesta saapunut nauravien, tanssivien miljoonien
korviin tässä toisessa isossa maailmassa erämaan ulkopuolella.

Lac Bain oli pohjoisista leireistä kärsinyt vähiten, lukuunottamatta
Churchillia, missä jääkylmät tuulet olivat navalta puuskuessaan
karkottaneet Punaisen Kauhun länteen päin. Lopputalvella tuli määräys,
että Cumminsin oli ryhdyttävä toimitusmieheksi Williamsin sijaan, ja
Per-ee lähti heti Fond du Laciin hakemaan Jean de Gravoista
ensimmäiseksi mieheksi. Croisset jätti ketunpyyntinsä täyttääkseen
Mukeen paikan.

Nämä muutokset tuottivat Melisselle uutta iloa. Croissetin vaimo oli
hyvä nainen, joka oli viettänyt lapsuutensa Montrealissa, ja Iowaka,
joka nyt oli pienen, sotaisan Jeanin ja kauniin tyttären äiti, oli
lempeä nuori Venus, joka vuosi vuodelta oli tullut yhä suloisemmaksi ja
kauniimmaksi -- mikä ei tavallisesti ole asianlaita puoliverisiin
naisiin nähden.

-- Mutta hänessä on hienoa verta, kaunista verta, Jean kerskui ylpeästi
milloin tahansa tilaisuus siihen tarjoutui. -- Hänen äitinsä oli
prinsessa ja hänen isänsä puhdas ranskalainen, ja tämän isoisä oli
pataljoonanpäällikkö. Mitä enempää voidaan vaatia, mitä? Minä sanon,
mikä voi olla sitä parempi?

Ensi kerran elämässään saattoi siis Melisse nauttia seurasta ja
seurustella vertaistensa kanssa.

Tämä uusi seurapiiri ei kuitenkaan erottanut häntä ja Jania -- niin
hauska kuin se olikin. He olivat, jos mahdollista, vielä entistään
enemmän kiintyneet toisiinsa. Eletyt hirmukuukaudet olivat muuttaneet
heitä kumpaakin, ja heidän ikänsä mukaan suoneet heille hedelmiä, jotka
useammin kypsyvät vastoinkäymisen synkässä pimeydessä kuin
myötäkäymisen ja onnen päivänpaisteessa.

Melisselle ne olivat avanneet uuden ajatusmaailman, uuden näkemyksen
hänen ympäristöstään. Kaikista opettajista ankarin oli istuttanut
häneen sen tiedon, jota tuottaa suru, pelko ja kuolema, ja hänestä oli
tullut pikkuvanha.

Hän ei pitänyt enää Jania ainoastaan leikkitoverina, olentona, jonka
tehtävänä oli rakastaa ja huvittaa häntä. Hänestä oli tullut mies.
Melissen silmissä hän oli sankari, joka oli käynyt taistelemaan tätä
kuolemaa vastaan, josta hän vieläkin kuuli ympärillään puhuttavan ja
kuiskittavan. Croissetin vaimo ja Iowaka kertoivat hänelle, että hän
oli tehnyt rohkeimman työn, mihin mies täällä maan päällä saattaa
ryhtyä. Hän puhui Janista ylpeänä intiaanilapsille, jotka nimittivät
hänet Soihdunkantajaksi. Hän pani merkille, että Jan oli yhtä pitkä
kuin Croisset ja puolta päätä Jeania pitempi, ja että Jan nyt nosti
häntä yhdellä kädellään kevyesti kuin hän olisi ollut vain puupala.

Yhdessä he ryhtyivät jälleen opintoihinsa, omistivat useampia tunteja
päivässä niitä varten, ja koko kesän Jan opetti tyttöä soittamaan
viulua. Lämpimät kuukaudet olivat levon aikoja Lac Bainissa, ja Jan
käytti sitä niin paljon kuin mahdollista kehittääkseen Melisseä. Tämä
oppi lukemaan hänen Churchillissa käyttämiään kirjoja, ja juhannuksen
aikaan hän kykeni saamaan selvän sellaisista teoksista, joita Jan oli
tutkiskellut Yorkin kauppa-asemalla. Iltaisin he kirjoittelivat
kirjeitä toisilleen istuessaan tuvassa pöydän ääressä, ja Cummins
katseli ja poltteli tupakkaa sekä naureskeli iloisesti, kun he lukivat
hänelle ääneen.

Eräänä iltana -- niin myöhään syksyllä, että tuli loimusi takassa, Jan
oli juuri lukemassa erästä näistä kirjeistä, kun Melisse äkkiä
huudahti:

-- Pysähdy, Jan -- pysähdy siihen!

Jan jatkoi kuitenkin ja punastui kovin lukiessaan seuraavat rivit:

-- Minusta sinulla on kauniit silmät. Minä rakastan niitä.

-- Mitä se on? Cummins huudahti innokkaasti. Luepas edelleen, Jan!

-- Älä tee sitä! Melisse kielsi, hyppäsi pystyyn ja juoksi pöydän
ympäri. -- Ei ollut tarkoitus, että sinä lukisit tuota!

Hän tempasi paperin Janin kädestä ja heitti tuleen.

Janin veri kuohui ilosta, ja ensi kirjeensä alareunaan hän kirjoitti:

-- Minusta sinulla on kauniit hiukset. Minä rakastan niitä.

He lueskelivat koko talven, kunnes olivat päässeet niin pitkälle kuin
Jan osasi. Sitten he hapuilivat hitaasti ja varovasti eteenpäin kuin
tutkijat vieraalla maalla. Seuraavana kesänä he lukivat kaikki ne
kirjat, jotka olivat majan nurkassa pienessä laatikossa.

Nyt soitteli Melisse vuorostaan eniten viulua, ja Jan kuunteli, ja
hänen silmänsä loistivat ylpeydestä nähdessään kuinka näppärästi tytön
pikku sormet hyppivät kielillä; hänen poskensa punastuivat ilosta, joka
päivä päivältä kävi yhä voimakkaammaksi. Eräänä päivänä Melisse
pilkisti uteliaana soittokoneen F-reikään, ja hänen pieni kaunis suunsa
vetäytyi hämmästyksestä pyöreäksi, punaiseksi O:ksi, kun Jan äkkiä
tempasi viulun häneltä.

-- Suo anteeksi, kaunis Melisseni, hän sanoi nauraen. -- Minä soitan
sinulle jotain uutta.

Samana päivänä hän otti pienen käärön viulusta pois ja kätki sen
toiseen paikkaan.

Tämä muistutti häntä siitä kummallisesta hengestä, joka kerran liikkui
hänen sisimmässään Fort Churchillissa ja joka sitten Lac Bainissakin
oli tehnyt hänet joksikin aikaa rauhattomaksi. Tämä henki oli nyt
kadonnut, se ei enää houkutellut häntä. Aika oli vetänyt lieventävän
huntunsa menneisyyden ohi. Hän oli onnellinen.

Mitä vanhemmaksi Melisse tuli, sitä ihanammaksi muuttui erämaa Janin
silmissä. Joka kesä hänen onnensa lisääntyi; joka talvi se tuli
suuremmaksi ja täydellisemmäksi. Jokaisella olemuksensa säikeellä hän
seurasi Melissen kehitystä lapsesta nuoreksi tytöksi. Hän huomasi
pienimmänkin muutoksen tytössä, kuin tämä olisi ollut kaunis kukka.

Janilla ei lähestulkoonkaan ollut Jean de Gravoisin eloisuutta ja
virkeyttä. Vuodet olivat opettaneet hänen kielelleen pohjolan
vaiteliaisuutta, ja hänen ilonsa oli hiljaista ja syvälle sydämeen
kätkettyä. Kukaan ei voinut aavistaa, kuinka innokkaasti hän pani
merkille, että Melissen hiukset kävivät yhä kauniimmiksi, iloitsi
niiden kimmeltävästä loistosta, nähdessään niiden valuvan runsaina
aaltoina hänen hartioilleen, ja hän tiesi, että ne olivat vihdoin
muuttuneet poismenneen hiusten kaltaisiksi. Hänen silmiensä vaihtelevat
vivahdukset vangitsivat Janin, ja hän riemuitsi taas, nähdessään niiden
värin muuttuvan tummansinerväksi kuin kukkaset vuorten huipuilla.

Hänen silmissään Melisse oli ihanin olento maan päällä. Tyttö oli hänen
maailmansa, hänen elämänsä, eikä leirissä mikään voinut tulla heidän
väliinsä. Jan huomasi, että Melisse kolmannellatoista vuodellaan tuskin
voi seistä suorana hänen ojennetun käsivartensa alla. Vuotta myöhemmin
tytöstä oli tullut niin pitkä, ettei hän ensinkään voinut seisoa siinä.
Pian hänestä oli tuleva nainen!

Tämä ajatus leimahti hänen sydämessään, ja hän lausui sen ääneen. Se
tapahtui nuoren tytön viidentenätoista syntymäpäivänä. He olivat
kavunneet vuorenhuipulle, missä Jan oli taistellut lähetyssaarnaajan
kanssa, poimimaan punaisia kukkia juhlaksi, jota he aikoivat viettää
tuvassa illalla. Korkealla terävän kallionkielekkeen reunalla Jan näki
punaisen köynnöksen kohoavan aurinkoa kohti, ja alempana seisovan
Melissen yllytyksestä ja kehotuksesta hän kiipesi hakemaan sitä ja
heitti sen hänelle.

-- Se on viimeinen, tämä huudahti, -- ja nyt menen kotiin. Ota kiinni
minut, jos voit!

Hän riensi tiehensä pitkin lumipeittoista harjannetta, hilpeästi
nauraen Janille, kun tämä varovasti kapusi alas jyrkkää kalliota.
Sitten Jan alkoi juosta hänen perässään ja huusi hänelle ranskaksi,
englanniksi ja creen-kielellä, ja heidän molempien äänet kajahtivat
iloiseksi yhteissoinnuksi.

Jan hiljensi vauhtiaan. Oli hupaista nähdä Melissen juoksevan kalliolta
kalliolle ja kiitävän aukeiden paikkojen yli tukka päivänpaisteessa
hulmuten, tuon hennon olennon rientävän nopeana kuin himmeät varjot,
jotka välähtelivät vuorta alas- ja ylöspäin.

Hän ei kenties olisi saavuttanut Melisseä, ellei tämä itse olisi
pysähtynyt vuoren juurelle. Huohottaen ja nauraen tyttö palasi häntä
vastaan, hänen silmänsä hehkuivat innosta ja veitikkamaisella uhmallaan
melkein häikäisivät Jania. Tämä seisoi hänen edessään eikä tehnyt
yritystäkään ottaa kiinni häntä. Jan ei ollut milloinkaan nähnyt häntä
niin kauniina. Hän ojensi puoleksi käsiään ja virkkoi:

-- Melisse, sinä olet kaunis -- sinä olet miltei nainen!

Tämän kasvoilla puna muuttui lämpimämmäksi, ja suloinen veitikkamainen
ilme häipyi hänen silmistään. Hän ei yrittänytkään juosta pakoon, kun
Jan saapui hänen luokseen.

-- Arveletko niin, Jan-veli?

-- Jos asettaisit hiuksesi niin kuin kirjojen kuvissa on, näyttäisit
naiselta, toinen vastasi hiljaa. -- Sinä olet kauniimpi kuin kuvat!

Jan perääntyi askelen, ja Melissen silmistä salamoi häntä kohti vanha
veitikkamainen ilme.

-- Sinä sanot, että olen kaunis ja että olen miltei nainen, hän oli
pahoittelevinaan. -- Ja kuitenkin. -- Hän kohautti olkapäitään. -- Jan
Thoreau, jo kolmatta kertaa tällä viikolla et ole leikkinyt leikkiäkään
oikein! En enää tahdo leikkiä kanssasi!

Silmänräpäyksessä Jan oli hänen vieressään, painoi hänen kasvonsa
käsiensä väliin, kumartui ja suuteli häntä suulle.

-- Noin! Melisse sanoi, kun Jan päästi hänet. -- Emmekö me ole sillä
tavalla leikkineet, kun olin lapsi? Joka kerta kun saat minut kiinni,
otat suudelman!

-- Minä pelkään, Melisse, nuorukainen sanoi totisena. -- Sinä alat
tulla niin isoksi ja niin kauniiksi, että minä pelkään.

-- Pelkäät! Veljeni pelkää minun suutelemistani! Mitä aiot silloin
tehdä, kun minusta todella tulee nainen, Jan -- eikä siihen ole pitkiä
aikoja, sinä sanot?

-- Sitä en tiedä, Melisse.

Tämä käänsi hänelle selkänsä ja pudisti kauniit hiuksensa auki; ja Jan,
kuten oli tehnyt satoja kertoja ennen, jakoi tuon kimmeltelevän,
silkinhienon joukon kolmeen osaan ja palmikoi sen.

-- Minä en luule sinun pitävän minusta enää niin paljoa kuin ennen,
Jan. Soisin olevani nainen, jotta voisin tietää, tuletko sinä kokonaan
unohtamaan minut!

Hänen hartiansa vavahtelivat; ja kun Jan oli lopettanut tehtävänsä, hän
näki tytön nauravan, ja hänen silmistään tuikki taas veitikkamaisuus.
Tässä ilmeessä oli kuitenkin jotakin, mikä ei ollut Melissen kaltaista.
Vaikka muutos olikin vähäpätöinen, hän huomasi sen; mutta se ei ollut
hänestä epämieluisaakaan, vaan herätti hänessä uutta, epämääräistä
ilontunnetta.

Kun he saapuivat leiriin, meni Melisse kukkineen majaan ja Jan lähti
yhtiön konttoriin. Melisse heitti kukat luotaan ja seurasi katseellaan
häntä -- niin kauan kuin hän oli näkyvissä. Hänen poskensa hehkuivat,
hänen huulensa olivat puoleksi auki; ja tuskin Jan oli kadonnut, kun
hän kiiruhti Iowakan kotiin aukion toiseen laitaan.

Runsaasti neljännestuntia myöhemmin Jan sai nähdä Melissen -- Iowakan
punainen saali pään yli vedettynä -- täsmällisin, hitain askelin
palaavan majaan.

-- Näinköhän hänellä särkee korvia, hän sanoi itsekseen ja katseli
tyttöä kummastellen. -- Se on Iowakan saali, ja hän on kietonut sen
koko päänsä ympäri!

-- Oikea englantilainen saali, puuttui Jean de Gravoisin iloinen ääni
puheeseen. Hän oli lähestynyt aivan hiljaa ja seisoi nyt Janin takana.
-- Maailmassa on vain yksi henkilö, joka näyttää siinä asussa
sievemmältä kuin sinun Melissesi, Jan Thoreau, ja se on Iowaka,
vaimoni. Siunattu pyhimys, mutta eikö hän tulekin päivä päivältä
kauniimmaksi?

-- Tulee, Jan sanoi. -- Pian hän on nainen!

-- Nainen! huudahti Jean, joka pitkän piiskansa puutteessa juoksahti
edestakaisin antaakseen pontta sanoilleen. -- Pian hänestä tulee nainen
-- niinkö sanoit, Jan Thoreau? Jollei hän ole nainen kolmenkymmenen
ikäisenä ja kahden lapsen äitinä -- Jumala suokoon useampia sellaisia!
-- niin milloin hän sitten siksi tulee? Sitä haluaisin kysyä.

-- Minä tarkoitin Melisseä, Jan selitti nauraen.

-- Ja minä tarkoitin Iowakaa, Jean sanoi. -- No, tuossa hän nyt on! Hän
on tullut ulos katsomaan, onko hänen Jeaninsa kotimatkalla sokereineen,
jota hän lähetti minut noin tunti sitten hakemaan. Oh -- hän ei näe
minua -- nyt hän menee aivan pettyneenä sisälle, sen voin vannoa
kaikkien almanakan pyhimysten nimessä. Oletko milloinkaan nähnyt
sellaista vartaloa, Jan Thoreau? Ja oletko milloinkaan nähnyt hiuksia,
jotka loistavat kuin korpin sulat sen istuessa auringonpaisteessa
kynimässä itseään? Totta tosiaankin juoksen hänen luokseen sokerineni
heti paikalla!

Onnellinen Jean hypähti tiehensä ja huusi ääneen vaimolleen, joka tuli
häntä vastaan.

Muutamaa minuuttia myöhemmin Jan kurkisti ohimennessään heidän
ovestaan.

-- Tiesin saavani selkääni tai jotain vieläkin pahempaa, kun unohdin
sokerin, pikku ranskalainen huudahti ja ojensi paljaat käsivartensa. --
Nyt minä vaivaan taikinaa -- leipätaikinaa -- kakkutaikinaa --
piirastaikinaa -- minä, Jean de Gravois, Lac Bainin leirin ensimmäinen
mies, seison ja vaivaan taikinaa! Hän on kaunis kuin enkeli ja
sokeriakin suloisempi.

-- Iowakani, tarkoitan -- mutta koska hänen ruumiillinen majansa on
pulleampi kuin minun, niin minun on pakko vaivata taikinaa. Iowaka,
kerropas Janille, mitä juttelit Melissestä ja -- --

-- Hiljaa! Iowaka huudahti kauniilla kielellään. -- Siitä saa Jan itse
päästä selville!

-- Aivan niin! Jean huudahti ja alkoi vaivata taikinaansa.

-- Kiiruhdapas sitten kotiin, Jan, katsomaan, mitä Melissellä on
syntymäpäivälahjaksi sinulle!




16

Syntymäpäiviä


Suuri huone oli tyhjä Janin astuessa hiljaa avoimesta ovesta sisään.
Hän pysähtyi kuuntelemaan ja kuuli matalaäänistä naurua toisesta
huoneesta; ja huomauttaakseen läsnäolostaan hän yskäisi ääneen ja
kolautti tuolia. Seurasi hetkisen hiljaisuus. Peräovi avattiin ensin
raolleen, sitten selälleen, ja Melisse astui ulos.

-- No, mitä sinä nyt pidät minusta, Jan-veli?

Hän seisoi ikkunasta paistavan iltapäiväauringon valossa, hiukset
laitettuina päälaelle välkkyviksi palmikoiksi kuin kruunu, samaan
tapaan kuin he olivat nähneet kuvissa, posket punaisina ja katsellen
innokkaasti ja kysyvästi Jania.

-- Näytänkö nyt -- sellaiselta kuin -- arvelit minun tarvitsevan
näyttää, Jan? hän jatkoi, hieman kummaksuen toisen vaitioloa. -- Sano!

-- Sinä olet kauniimpi kuin milloinkaan ennen, Melisse, tämä vastasi
hiljaa.

Hänen äänessään oli totisuutta, joka sai Melissen astumaan suoraan
hänen luokseen vanhaan eloisaan, puoleksi lapselliseen tapaansa. Hän
laski kätensä Janin olkapäille, kuten hänen aina oli ollut tapana
tehdä, halutessaan, että Jan olisi heittänyt hänet ilmaan.

-- Jos olen kauniimpi -- ja pidät minusta näin -- miksi -- miksi --.

Hän lopetti äkkiä ojentamalla pienen kauniin suunsa, ja iloisena Jan
sulki hänet syliinsä ja suuteli hänen huuliaan. Sitä kesti vain
sekunnin -- sitten Jan päästi hänet, ja lämmin puna läikehti hänen
ruskeilla poskillaan.

-- Rakas veljeni! Melisse sanoi nauraen ja kokosi kukat pöydältä. --
Minä pidän siitä, että suutelet minua, mutta nyt saan kehottaa sinua
tekemään sitä. Isä suutelee minua joka aamu ennen kuin lähtee ulos.
Minä muistan, että sinun oli tapana antaa minulle suukko joka kerta,
kun tulit kotiin, mutta nyt unohdat sen aivan. Onko veljien tapana
rakastaa sisariaan vähemmän, kun nämä tulevat vanhemmiksi?

-- Välillä he rakastavat sisarta vähemmän ja muuta tyttöä enemmän,
ihana Melisseni, vilkas ääni kuului ovelta, ja Jean de Gravois astui
hyppien sisälle kuin leikkisä kissa ja raapaisi jalallaan ja kumarsi
Melisselle, kunnes hänen päänsä melkein kosketti lattiaa. -- Kautta
pyhimysten, Jan Thoreau, mutta hänhän on nainen, aivan kuin Iowakani
sanoi minulle! Entä kakut -- ja leipä -- ja piiraat! Te saatte siirtää
illallistanne, kaunottareni, tietäkääs, kun minä pudotin koko taikinan
lattialle! Varjelkoon -- millainen näky! Ja Iowakani vain nauroi ja
sanoi minua köntykseksi!

-- Te olette hirveästi rakastunut, Jean, Melisse huudahti ja nauroi
niin, että kyyneleet tulivat hänen silmiinsä. -- Aivan kuin jotkut
ihmiset Janin ja minun lukemissa kirjoissa.

-- Ja sellaisena minä pysyn aina, rakas ystävä, niin kauan kuin
prinsessan tytär ja pataljoonanpäällikön tyttärentytär sallii minun
vaivata hänen taikinaansa!

Melisse heitti punaisen saalin päähänsä, yhä nauraen.

-- Minä menen auttamaan häntä, Jean!

-- Hyvä Jumala! Jean huohotti Melissen mentyä ja katsoi Janiin
kysyvästi. -- Onnittelenko sinua, Jan Thoreau? Onko tarkoitus?

-- Tarkoitus -- millä?

-- No, hitto, pikku ranskalainen vastasi, -- kun kaunis cree-tyttö
kihlautuu, hän laittaa ensimmäisen kerran hiuksensa nutturalle, siinä
kaikki, Jan hyvä. Kun minä kosin ihanaa Iowakaani, tämä vastasi
juoksemalla tiehensä, mutta ennen kuin ennätin kuolla epätoivoon, hän
palasi luokseni tukka palmikoituna ja päälaelle koottuna.

Hän pysähtyi äkkiä säikähtäen toisen kummallista kasvojenilmettä.
Kokonaisen minuutin Jan seisoi kuin kivettyneenä. Hän tuijotti yli
ranskalaisen pään, ja aavemainen kalpeus levisi hänen poskilleen.

-- Ei, -- se -- ei -- merkitse -- mitään, hän sanoi vihdoin, kuin joka
sana olisi väkisin puristunut hänen huuliltaan.

Hän vaipui tuolille pöydän ääreen kuin odottamattoman iskun saaneena.
Syvästi huoahtaen, melkeinpä nyyhkyttäen, hän laski päänsä
käsivarsilleen.

-- Jan Thoreau, Jean kuiskasi hiljaa, -- oletko unohtanut, että minä
surmasin lähetyssaarnaajan ja että Jean de Gravois kaikkien näiden
vuosien kuluessa ei ole kysynyt sinulta tuolla vuorenhuipulla
tapahtuneesta taistelusta! -- Ja hänen äänessään, joka nyt oli vieno
kuin naisen, värähteli sydämellisen toveriuden sävel -- sellaisen
toveriuden, joka syntyy miesten kesken maailmassa, missä ystävyyttä ei
osteta eikä myydä... -- Oletko unohtanut sen, Jan Thoreau? Jos on
tehtävissä jotakin, mihin Jean de Gravois pystyy...?

Hän istuutui vastapäätä Jania, laihat, hartaat kasvot käsien varassa,
ja odotti hiljaa, että toinen katsahtaisi ylöspäin. Kun tämä teki sen,
heidän silmänsä kohtasivat vakaasti ja järkähtämättömästi toisensa, ja
tässä katseessa ilmeni vala ja vahvistus kaikesta, mitä suurten
lumiavaruuksien kunnia kummallekin merkitsi.

Yhtä äänettömänä Jan työnsi käden povelleen ja veti esille pienen
käärön, joka ennen oli ollut viulunkoppaan kätkettynä. Yksitellen hän
ojensi Jean de Gravoisille nämä lehdet.

-- Hyvä Jumala, Jean sanoi lopetettuaan lukemisen. Sen enempää hän ei
sanonutkaan. Kalmankalpeina tuijottivat molemmat miehet toisiinsa --
Janin kaulasuonet nytkähtelivät, ja Gravoisin ruskeat kädet puristivat
kirjoitettuja lehtiä.

-- Sen tähden minä yritin surmata lähetyssaarnaajan, Jan sanoi vihdoin.
Hän osoitti karkeammalla käsialalla kirjoitettuja sivuja, joita Jean
piti kädessään. -- Ja tuosta -- tuosta -- näette syyn, miksi ei voinut
merkitä mitään se, että Melisse on laittanut hiuksensa kokoon. Hän
nousi, kokosi paperit ja kiersi ne pieneksi kääröksi. -- Ymmärrättekö
nyt?

-- Ymmärrän, Jean vastasi hiljaa, mutta hänen silmänsä välkkyivät kuin
tanssivat korennot, hänen nostaessaan hitaasti kyynärpäänsä pöydältä ja
ojentaessaan käsivartensa ylöspäin. -- Minä ymmärrän, Jan Thoreau, ja
ylistän Pyhää Neitsyttä, että juuri Jean de Gravois surmasi
lähetyssaarnaajan Lac Bainin läheisellä jäällä!

-- Mutta tuo muu, Jan jatkoi, -- tuo muu, joka sanoo, että minä --

-- Vaiti! Jean huusi ankarasti. Hän kiersi pöydän ympäri ja tarttui
Janin käsiin rautaisella otteella. -- Sen sinä unohdat. Se ei merkitse
mitään. -- Ei yhtään mitään, Jan Thoreau. Tietääkö kukaan muu kuin sinä
ja minä sitä?

-- Ei kukaan. Olin ajatellut, että Melisse ja hänen isänsä saisivat sen
jonakin päivänä tietää, mutta minä odotin liian kauan. Minä odotin
kunnes aloin pelätä, kunnes en uskaltanut puhua siitä. Pakotin itseni
unohtamaan sen, hautasin sen vuosi vuodelta yhä syvemmälle, kunnes
tänään -- tuolla vuorella -- --

-- Ja tänään, tässä majassa, sinä tulet sen taas unohtamaan, ja sinä
tulet hautaamaan sen niin syvälle, ettei se milloinkaan palaa. Olen
ylpeä sinusta, Jan Thoreau. Minä rakastan sinua, ja ensimmäisen kerran
sanoo Jean de Gravois sen miehelle. Oh -- nyt kuulen heidän tulevan!

Hullunkurisesti kumartaen sille taholle, mistä nauravat äänet
kuuluivat, veti herkkä pikku ranskalainen Janin mukaansa ovelle.
Keskellä hakkuupaikkaa näkyivät Melisse ja Iowaka kantavan suurta vasua
välissänsä. Nähdessään Gravoisin ja Janin he laskivat taakkansa maahan
ja viittasivat molempia miehiä auttamaan heitä.

-- Sinun pitäisi olla toiseksi onnellisin mies maailmassa, Jan Thoreau,
Jean virkkoi. -- Kaikkein onnellisin on Jean de Gravois!

Tämän sanottuaan hän riensi kuin nuoli naisten luo, jotka odottivat
heitä. Hän oli jo ehtinyt nostaa vasun olkapäälleen, ennen kuin Jan
tuli.

-- Oletko sinäkin tulossa vanhaksi, Jan? Melisse kysyi leikillään
heidän ollessaan muutaman askelen jäljessä Jeanista ja hänen
vaimostaan. -- Sinä kävelet niin hitaasti!

-- Luullakseni olen kahdenkymmenenyhdeksän ikäinen!

-- Luullaksesi! -- Ja hänen silmistään tuikki veitikkamaisuus. --
Mutta, Jan --

Hän ei ollut milloinkaan puhunut Melisselle niin kuin nyt.

-- Minä synnyin kerran talvella, Melisse, niin kuin sinäkin. Ehkäpä
eilen, ehkäpä huomenna. Siinä kaikki, mitä tiedän.

Jan katsoi tyttöä vakavasti silmiin; nähtävästi hänen oli vaikea
hillitä liikutustaan.

Nopeasti kuin aurinko katosi leikkisyys tämän kasvoilta, ja hänen
siniset silmänsä tuijottivat puhujaan tuskaisesti, jollaista Jan ei
ollut milloinkaan ennen nähnyt niissä. Heti hän tiesi, että Melisse oli
ymmärtänyt hänet, ja hän olisi tahtonut purra kielensä poikki. Melisse
laski pidättävästi kätensä hänen käsivarrelleen ja katsoi rukoillen ja
silmät täynnä kyyneliä häneen.

-- Anna anteeksi! hän kuiskasi puolittain tukahtuneesti nyyhkyttäen. --
Rakas, rakas Jan, anna anteeksi minulle! -- Hän sulki Janin toisen
käden omiinsa ja piteli sitä hetkisen, niin että Jan saattoi tuntea
hänen sydämensä tykytyksen. -- Tänään on sinun syntymäpäiväsi, Jan --
sinun ja minun -- minun ja sinun -- ja niin olkoon aina -- aina -- eikö
niin, Jan?




17

Kieltäymys


Illan tullen Jan oli iloinen. Se jännitys, missä hän oli koko illan
ollut, ei lauennut ennen kuin Jean ja Iowaka ja Croisset vaimoinensa
olivat sanoneet hyvää yötä ja sekä Cummins että Melisse menneet
levolle.

Ensi hetkestä alkaen hän tiesi, että hänen hermoihinsa oli vaikuttanut
jokin merkillinen ja epämääräinen tunne, joka oli kasvamaisillaan
hänessä -- jokin, jota hän alussa tuskin olisi osannut selittää, mutta
se muutti nopeasti muotoa ja merkitystä ja lamautti häntä hetki
hetkeltä yhä enemmän. Tarmokkaasti hän taisteli karkottaakseen sen
kaikki jäljet kasvoistaan ja äänestään. Hän ei ollut milloinkaan
soittanut niin kuin tänä iltana. Hänen viulunsa aivan kuin eli, hänen
äänensä yhtyi voimakkaasti Jean de Gravoisin ja Croissetin hurjiin
lauluihin, hän tanssi kuin mielipuoli, mutta kuitenkin hänen kasvonsa
olivat synkät eivätkä hänen silmänsä etsineet Melisseä.

Tämä näki sen ja ihmetteli. Kymmenisen kertaa hänen katseensa kohtasi
avoimena ja kysyvänä Janin silmät, kun toiset eivät sitä nähneet.
Vastaukseksi hän sai vain raukean, elottoman katseen, mikä ei lainkaan
ollut Janin tapaista, joka aikaisemmin päivällä oli leikkinyt hänen
kanssaan hippaa.

Jan ei tiennyt, mikä häntä vaivasi. Hän hymyili, kun Melisse loi häneen
tällaisia katseita; syvällä värisi hänen sydämensä, hänen nähdessään
tytön punaiset posket, välkkyvät palmikot, syvät, kirkkaat silmät;
mutta naamiota, jota Melisse ihmetteli, hän ei poistanut.

Jan makasi nyt eräässä yhtiön varastorakennuksen huoneessa, ja pian hän
nousi hiljaa ottaakseen takkinsa ja lakkinsa. Hän avasi ulko-oven aivan
äänettömästi, jotta ei herättäisi Melisseä, joka oli mennyt levolle
puolisen tuntia sitten.

Ollessaan ulos menossa hän kuuli ääntä -- hiljaa kuiskatun sanan: --
Jan!

Hän kääntyi. Ovella seisoi Melisse. Tyttö ei ollut riisuutunut, ja
hänen hiuksensa olivat vielä pehmeinä palmikkoina päälaella. Epäröiden
hän astui Janin luo, laski molemmat kätensä hänen käsivarrelleen ja
katsahti kysyväisenä hänen koviin kasvoihinsa.

-- Jan, sinä et ollut minuun tänä iltana tyytyväinen, hän kuiskasi. --
Sano minulle, miksi et.

-- Olin minä tyytyväinen sinuun, Melisse, toinen vastasi.

Hän tarttui tytön käteen ja katsahti ulos yöhön. Lukemattomat tähdet
kimmeltelivät taivaanlaella, samoin kuin ne olivat tehneet eräänä
toisena iltana viisitoista vuotta sitten. Paikaltaan he saattoivat
nähdä valjuina leimuavien revontulten sinkauttelevan vipajavia nuoliaan
maapallolle, jolloin kuului sama yksinäinen laulu, mikä oli kaikunut
hänen kuoliniltanaan. Synkkänä ja kolkkona kuvastui jättiläishonka
hopealoistetta vasten, ja sen tuuhea latva heilui hiljalleen yötuulessa
ikään kuin valittavana vastauksena taivaan etäiseen soittoon.

-- Melisse, Melisse! Jan virkkoi äkkiä, kykenemättä hillitsemään
tunteitaan, -- on tasan viisitoista vuotta siitä, kun minä tulin tuolta
kaukaa metsästä nälkään nääntymäisilläni, kuolemaisillani, ja soitin
viuluani äitisi kuollessa! Sinä olit silloin pieni lapsi -- et
milloinkaan sitten sen illan ole miellyttänyt minua enemmän kuin nyt!

Jan päästi hänen kätensä ja kääntyi poispäin, jotteivät hänen kasvonsa
paljastaisi häntä. Silloin hän kuuli sydäntäsärkevän nyyhkäyksen
takaansa.

-- Jan -- rakas Jan!

Melisse heittäytyi hänen syliinsä, ja hänen hiuksensa putosivat Janin
hartioille. Hänen kasvoistaan kuvastui vanha ylpeys ja vanha rakkaus,
sama rakkaus ja ylpeys, jota Jan oli vuosikausia herättänyt hänessä.
Vastustamattomasti se vetosi häneen, ja vanhalla iloisella tavallaan
hän tarttui tyttöä hartioista, hänen silmänsä paloivat ja koko hänen
kasvoiltaan säihkyi taas elämänilo.

Onnellisena ja väristen Melisse ojensi huulensa.

-- Minä en miellyttänyt sinua tänään, hän kuiskasi. -- En koskaan enää
kampaa hiuksiani nutturalle!

Jan suuteli häntä, ja hänen käsivartensa soluivat alas hänen
hartioiltaan.

-- En milloinkaan, en milloinkaan enää -- ennen kuin sinä olet
unohtanut rakastamasta minua, tyttö toisti. -- Hyvää yötä, Jan-veli!

Yli hakkuupaikan, tumman, syvän metsän kylmään elottomuuteen Jan lähti
ovelta, joka sulkeutui hänen ja Melissen väliltä. Tämän viimeiset sanat
kaikuivat vielä hänen korvissaan, hän tunsi vielä lämpimän kosketuksen
poskellaan -- ja tieto siitä, mitä tämä päivä oli hänelle merkinnyt,
tunkeutui hänen sieluunsa valtavan, mullistavan voimakkaana.

Viisitoista vuotta sitten! Hän pysähtyi ja katsahti ylöspäin, ja
tähtivalo lankesi hänen kasvoilleen. Tämä yö ei ollut toisenlainen kuin
tuo toinen kauan, kauan sitten. Samat tähdet, sama pilvetön, sininen
taivas, samat läpi avaruuden sähisevät revontulten liekit, samat puut,
jotka kuuntelivat hänen valituksiaan ja rukouksiaan sinä iltana,
jolloin hän horjuen saapui Lac Bainiin.

Selvästi kuin eilisen tapahtuman hän muisti, kuinka hän oli laahustanut
eteenpäin, verta vuotaen ja nälissään, viulu rintaa vasten
puristettuna, kulkien koirien haukuntaa kohti, joka tuntui tulevan niin
äärettömän kaukaa.

Läpi pohjolan rannattomien erämaiden hän oli ponnistellut, välittämättä
sadoista kuoleman vaaroista metsästysmajan ja intiaanien wigwamien
välillä, kärsien nälkää, melkein pakkaseen menehtyen, tehden tulia
karkottaakseen niillä sudet etäälle ja soitellen -- alati soitellen
säilyttääkseen rohkeutensa, kunnes tapasi Melissen. Viisitoista vuotta
oli kulunut siitä, ja tänä päivänä hän oli tuntenut kaikkea sitä
voimaa, mitä nämä vuodet olivat mukanaan tuoneet. Hän oli ensin sen
tuntenut silloin kun Melisse oli asettunut hänen eteensä vuoren
juurella; ja sitten majassa jokaisessa hengenvedossaan, jokaisessa
katseessaan, jonka hän tyttöön loi. Janista tuntui, että Melisse oli
muuttunut, ja ikuisiksi ajoiksi. Hän ei ollut enää pikku Melisse, hänen
sisarensa. Ja kuitenkin --

Melkein ääneen hän toisti tytön viimeiset sanat.

-- Hyvää yötä, Jan-veli!

Melisse oli vielä tänä samana päivänä tullut hänen suudeltavakseen,
niin kuin satoja kertoja ennenkin; mutta Jan ei ollut suudellut häntä
vanhaan tapaan. Toista rakkautta olivat hänen huulensa vannoneet;
vieläkin syöksähti veri hänen kasvoihinsa hänen ajatellessaan, mitä oli
tehnyt. Hänen kunniankäsitteensä olivat toisenlaiset kuin niiden
miesten, jotka sallivat intohimojensa johtaa itseään...

Tässä tilanteessa, joka oli lämmittänyt hänen vertaan, joka oli
täyttänyt hänet ihmeellisellä onnella hänen sulkiessaan Melissen
syliinsä, hän näki synnistä enemmänkin kuin varjon -- jonkin
häpäisemisen, mikä oli hänelle elämääkin kalliimpi. Melisse tuli
edelleenkin hänen luokseen sisarena, luotti häneen kuten ennenkin,
tietämättömänä hänen kiusauksestaan, mutta hän, Jan Thoreau --

Hän pisti kätensä poveen ja veti hitaasti esiin paperit, jotka Jean de
Gravois oli lukenut. Pitkän ajan hän seisoi liikkumattomana ja piti
niistä suonenvedontapaisesti kiinni, tuijottaen samalla puuttoman
aavikon harmaaseen synkkyyteen.

Kaukana hän näki yksinäisen jättiläishongan, joka riippui
kallionjyrkänteellä. Verkkaisin askelin hän kulki sinne, ja sen onttoon
runkoon hän kätki kalliit paperinsa sekä tukki reiän kaarnalla.

-- Aina sisareni -- eikä milloinkaan mitään enempää Jan Thoreaulle --
hän sanoi hiljaa. -- Sitä vaatii pohjolan kunnia; se on suuren Jumalan
tahto ja tarkoitus. -- Ja samalla hän ojensi kätensä yli päänsä ja
sanoi tyynellä ja selvällä äänellä: -- Minä vannon, että Jan Thoreau ei
milloinkaan menettele väärin pikku Melisseä kohtaan!

Kalmankalpein kasvoin hän kääntyi hitaasti puulta takaisin. Kaukaa
kuului suden kolkkoa, valittavaa ulvontaa. Se kaikui kuin suruvalitus
hänen viimeiselle toiveelleen -- toiveelle, jonka hän tänä iltana oli
ainiaaksi haudannut...

Ja verta vuotavin sydämin hän palasi Lac Bainiin.




18 Jan-veli


Kun Jan seuraavana aamuna tuli majaan syömään aamiaista, hänen
kasvoillaan näkyi hänen suorittamansa taistelun jälkiä. Cummins oli jo
lopettanut, ja hän tapasi Melissen yksinään. Tämän hiukset olivat
vanhaan tapaan taaksepäin suittuina; ja kuullessaan Janin tulevan hän
heitti pitkän palmikkonsa olkapään yli etupuolelle. Jan näki hänen
liikkeensä ja kiitti häntä, ei sanoin, vaan hymyillen.

-- En tunne voivani oikein hyvin, hän ilmoitti ja yritti näyttää
iloiselta, -- mutta tämä kahvi tekee minusta kyllä toisen ihmisen. Ei
kukaan keitä niin hyvää kahvia kuin sinä, Melisse.

-- Kuinka sen tiedät, veli? -- tämä kysäsi. -- Oletko vuosikausiin
juonut mitään muuta kuin minun, siitä asti kuin palasit Churchillista
ja York Factorysta?

-- Ainoastaan Iowakan. Mutta minä tiedän, että sinun on parasta, kun
muistelen lahdenrannassa saaneeni kahvin makua!

-- Siitä on pitkä aika, eikö olekin? tyttö kysyi hiljaa ja katseli
häntä yli pöydän. -- Minä näin viime yönä unta siitä ajasta, Jan,
vaikken muistakaan, milloin lähdit Churchilliin. Minä olin silloin
tietenkin hyvin pieni, mutta minä muistan sinun lähtösi Nelson Houseen
ja kuinka yksinäiseksi silloin tunsin itseni. Näin myös viime yönä
sellaista unta, että me menimme yhdessä sinne, ja että yhdessä
seisoimme ja katselimme lahdelle, ja minäkin näin laivan, jota olet
kuvaillut minulle, ja minusta me halusimme mennä sille, mutta emme
voineet. Luuletko sinä, että joskus satumme yhdessä menemään
Churchilliin, Jan, ja saamme matkustaa sellaisessa kummallisessa
laivassa?

-- Ehkä, Melisse.

-- Ja sitten näin unta, että sinä olit poissa ja minä yksinäni; ja joku
toinen, josta en lainkaan pitänyt, tuli luokseni ja koetti pakottaa
minua menemään laivalle. Eikö ollutkin omituista? -- Hän naurahti ja
nousi antamaan Janille vielä kupin kahvia. -- Mitä tarkoitit
juoksemalla siten minun luotani, Jan Thoreau?

-- Niinhän sinäkin juoksit minun luotani vuorella, toinen vastasi
pikaisesti.

-- Entä olitko pahoillasi, kun minä tein niin? tyttö kysyi ja katsahti
Janiin.

-- Miten sinä niin luulet? toinen kysyi ja punastui vastoin tahtoaan.

-- En -- tiedä -- Melisse vastasi hitaasti ja täytti hänen kuppinsa. --
Mitä teet tänään, Jan?

-- Lähden Churchilliin. Ledoq tarvitsee muonavaroja, mutta hänellä on
ansoillaan liian kiirettä tullakseen tänne.

-- Saanko minä tulla mukaan?

-- En luule, Melisse. On parinkymmenen kilometrin taival ja raskas
kuorma.

-- Hyvä. Minä olen heti valmis.

Hän kavahti pöydästä veitikkamaisin katsein ja säntäsi omaan
huoneeseensa.

-- Matka on aivan liian pitkä, Melisse, Jan huusi hänen jälkeensä. --
Matka on pitkä, ja minulla on raskas kuorma --

-- Enkö ollut kerran mukanasi kolmekymmentä kilometriä -- oh, rakas Jan
-- oletko nähnyt uutta ilveksennahkalakkiani?

-- Se on täällä seinällä, Jan vastasi. -- Mutta minä sanon sinulle,
Melisse --

-- Ovatko koirat valmiit? tyttö huudahti. -- Muussa tapauksessa olen
pukeutunut, ennen kuin sinä ehdit valjastaa ne, Jan.

-- Ne ovat viidentoista minuutin kuluessa täällä, Jan vastasi --
taipuen viimein toisen tahtoon.

Tytön iloiset kasvot, jotka voitonriemuisina hymyilivät Janille
puoliavoimesta ovesta, haihduttivat viimeisenkin vastustuksen varjon;
ja hiukan ilahtuneena hänen entiseen sävyynsä Jan jätti hänet, jopa
vihelteli hilpeää sävelmää, rientäessään varastohuoneelle.

Kun hän palasi valjakkoineen, Melisse seisoi odottamassa häntä,
kääriytyneenä hopeaketunnahkaturkkeihin, ja posket, huulet ja silmät
hehkuvina, pienet, kauniit jalat pistettyinä peurannahkaisiin
saappaisiin, jotka ulottuivat polviin saakka, ja nippu kauniita
metsäkukkia lakissa.

-- Olen tehnyt sinulle tilaa -- Jan sanoi tervehdykseksi ja osoitti
rekeä.

-- Jota en aio käyttää ainakaan kahdeksaan kilometriin, Melisse
selitti. -- Eikö ole ihana aamu, Jan? Minusta tuntuu kuin voisin juosta
täältä aina Ledoqin luo.

Piiskaa läjäyttäen ja huikaten Jan ajoi koirat yli hakkuupaikan, ja
Melisse juoksi kevyin askelin hänen vieressään. Jean ja Iowaka
seisoivat ikkunassaan katsellen heidän lähtöään.

-- Ei ole kaukana se päivä, jolloin noista tulee sellaiset kuin sinä ja
minäkin, Iowakani, Jean sanoi runollisella creen kielellään. -- Minä
lyön vetoa kanssasi, että se tapahtuu ennen Melissen seuraavaa
syntymäpäivää!

-- Tokkopa lienee montakaan niin onnellista ihmistä kuin Jean ja
Iowaka! Melisse sanoi vuorostaan.

Samassa Jan läimäytti koiria, ja ne porhalsivat sellaiseen vauhtiin,
että Melisse jäi melko kauas jälkeen hänestä. Hurjalla huudolla hän sai
valjakon talttumaan ja odotti.

-- Tuo ei ole kaunista, Jan! Silloin saat asettaa minut rekeen.

Jan kääri nahkaset hänen ympärilleen, koirat lähtivät uudelleen
liikkeelle, ja Jan juoksi vieressä harjaantuneen metsäläisen lyhyin,
nopein, kevyin askelin, rinta hieman eteenpäin koholla ja katse
kiinnitettynä edessä kiemurtelevaan latuun.

Se oli ihanaa kulkua, ja Melissen silmät kimaltelivat ilosta. Hän
katseli oivallisten koirien vankkoja selkiä ja jalkoja, niiden
innokkaasti eteenpäin kurottuneita sudenpäitä ja puoliavoimia kitoja --
ja niistä hän siirsi katseensa Janiin. Juoksu ei vaatinut häneltä
mitään ponnistuksia. Hänen kalpeat kasvonsa olivat punehtuneet, mustat
hiukset välkkyivät harmaan karvalakin alta. Melissen silmät loistivat
ylpeydestä; väri kävi yhä heleämmäksi hänen kasvoillaan, ja itsekseen
hän ihmetteli, oliko koko avarassa maailmassa sellaista miestä kuin Jan
Thoreau.

Kilometri kilometriltä he etenivät, eikä hän hiljentänyt koirien
vauhtia ennen kuin he olivat saapuneet vuorenhuipulle, missä hän oli
painiskellut lähetyssaarnaajan kanssa. Silloin Melisse hyppäsi reestä
ja juoksi hänen luokseen.

-- Nyt juoksen kilpaa kanssasi vuorenhuipulle! hän huudahti. -- Jos
sinä saat minut kiinni. -- Hänen silmissään oli vanha viehättävä
vaatimus.

Hän kiiti harjannetta ylöspäin. Huohottaen ja hengästyksissään Jan
seurasi häntä koirineen. Tällä kerralla tyttö oli liian paljon edellä
ja seisoi paljon aikaisemmin huipulla ja nauroi Janille, kun tämä
päätyi perille.

-- Sinä olet kaunis kuin keijukainen, Melisse! Jan virkkoi ja hänen
silmistään loisti ihailu. -- Kauniimpi kuin sadun keijukainen!

-- Kiitos, veli! Sadun kultakutrinen keijukainen?

-- Niin, kauniimpi kuin ne kaikki.

-- Minä en voi kuvitella mielessäni, minkälaiselta näyttäisi
kultakutrinen tyttö; voitko sinä, Jan? Ennen kuin tämä ehti vastata,
hän lisäsi veitikkamaisesti: -- Näitkö mitään keijukaisia Churchillissa
tai York Factoryssa?

-- En ketään, jota voisin sinuun verrata, Melisse.

-- Kiitos taas, veliseni! Luulen todella, että sinä edelleenkin hieman
pidät minusta.

-- Enemmän kuin milloinkaan eläissäni, Jan vastasi vastoin tahtoaan.

Jan huomasi pian, että aamun iloisuutta seurasi vanha synkkyys ja
sydäntuska. Jan-veli, Jan-veli, Jan-veli! Sanat kaikuivat lakkaamatta
hänen aivoissaan, kunnes ne tuntuivat lyövän samaan tahtiin hänen
askeleittensa kanssa reen sivulla. Ne palauttivat hänet edellisen illan
ajatuksiin, ja hän tunsi huojennusta, kun he saapuivat erämiehen
asunnolle.

Saatuaan nähdä Janin vieressä Lac Bainin toimitusmiehen tyttären Ledoq
alkoi kumarrella kaikin voimin tälle. Lac Bainissa oli tunnettu asia,
että monta vuotta takaperin oli Jean de Gravoisin pikku veli kadonnut
metsään, ja monet luulivatkin, että Ledoq oli tämä veli, sillä Jean ja
hän olivat kuin kaksi marjaa, samankaltaiset, yhtä puheliaita, yhtä
vilkkaita.

-- Kohtasitteko vierasta valjakkoa? Ledoq kysyi, kun Melisse oli
vastannut hänen tervehdykseensä.

-- Emme ole kohdanneet mitään valjakkoa.

Ledoq näytti kummastuvan. Kilometrin päässä näkyi lumihuippuinen
kallio. Hän osoitti sitä.

-- Tunti sitten näin sen kulkevan länteenpäin pitkin vuorta -- kolme
miestä ja kuusi koiraa. Keitä on liikkeellä Lac Bainista?

-- Ei ketään, Jan vastasi. -- Sen on täytynyt olla uusi asiamies
Churchillista. Me odotamme häntä alkutalvesta. Riennämmekö kotiin,
Melisse, katsomaan onko hän tuonut mukanaan kirjamme ja viulunkielemme?

-- Ellet sinä ole väsynyt, Jan.

-- Väsynyt!

Hän purki kuorman, läjäytti pitkällä piiskallaan koirien selkien
kohdalla, ja niin he huusivat pikku ranskalaiselle jäähyväisensä.

-- Väsynyt! Jan toisti nauraen ja alkoi juosta reen rinnalla. -- Kuinka
voisin milloinkaan väsyä, kun sinä olet katselemassa juoksuani?

-- Minulla ei olisi mitään sitä vastaan, että sinä väsyisit, -- hieman,
Jan. Eikö ole tilaa kahdelle?

Keimailevasti hän kohautti hieman olkapäitään, ja Jan hyppäsi rekeen
polvilleen hänen taakseen.

-- Aina, aina minun täytyy pyytää sinua! Melisse jupisi. -- Varjelkoon
-- ei sinun tarvitse tulla niin lähelle, ellet tahdo!

Hänen äänensä vanha suloinen haaste oli vastustamaton, ja hetkiseksi
Jan taipui. Hän kumartui eteenpäin, kunnes painoi leukansa hänen
silkinhienoihin turkkeihinsa, ja hetkiseksi hän tunsi Melissen posken
suloisesti hivelevän omaansa. Mutta sitten hän huusi äkkiä koirille --
niin kiivaasti, että Melisse säikähti -- läjäytteli ja viuhautteli
lakkaamatta piiskallaan, hyppäsi pois reestä ja alkoi taas juosta
valjakon rinnalla, yhä hoputtaen eläinraukkoja!

-- Seis! Melisse huudahti ja hyppäsi reestä, kun koirat vihdoin
hengästyksissään alkoivat kävellä. -- Sinä olet julma koirille, Jan!
Katso niiden kitoja! Katso kuinka ne läähättävät! Jan Thoreau, en ole
milloinkaan nähnyt sinun ajavan noin, paitsi sinä yönä, jolloin meillä
oli sudet niskassamme!

-- Entä oletko minun milloinkaan nähnyt juoksevan nopeammin? --
Raukeana hän vaipui rekeen. -- Minä muistan vain yhden ainoan kerran.

Hän huokasi syvään ja heitti kätensä taaksepäin, saadakseen enemmän
ilmaa keuhkoihinsa.

-- Eikö se ollut sinä iltana, jolloin kuulimme susien ulvovan
takanamme? Melisse kysyi.

-- Ei, siitä on monta vuotta sitten, kun minä kaukana etelässä sain
kuulla, että pikku Melisseni makasi ruttoon kuolemaisillaan.

Melisse istuutui hänen viereensä rekeen sanaakaan virkkamatta ja pisti
kainosti kätensä hänen suureen, ruskeaan nyrkkiinsä.

-- Kerro minulle siitä, Jan!

-- Siinä kaikki -- minä juoksin.

-- Nyt et sinä juoksisi niin nopeasti minun tähteni, vai kuinka?

Jan katsoi rohkeasti häntä ja huomasi, etteivät hänen poskensa olleet
puoliksikaan niin punaiset kuin ennen.

-- Minähän juoksin sinun tähtesi äsken -- ja siitä sinä et pitänyt --
hän vastasi.

-- En tarkoita niin, Melisse katsoi häneen, ja hänen sormensa
puristivat lujemmin hänen kättään. -- Kauan sitten -- monta, monta
vuotta takaperin, Jan -- lähdit sinä taistelemaan ruttoa vastaan ja
olit melkein kuolemaisillasi siihen -- minun tähteni. Tahtoisitkohan
tehdä sen vieläkin?

-- Tekisin enemmän, Melisse!

Tämä katseli häntä kummastellen ja tutkivasti, ikään kuin tahtoen nähdä
hänen kasvoistaan jotain, mitä hän tuskin rohkeni uskoa sanoista.
Hitaasti Jan nousi ja nosti hänetkin, ja sen tehtyään hän otti tytön
kasvot käsiensä väliin ja katsoi häntä suoraan silmiin.

-- Jonain päivänä teen paljon enemmän sinun tähtesi, Melisse, ja
silloin --

-- Mitä silloin? hän kysyi, Janin epäröidessä.

-- Silloin saat tietää, rakastanko sinua yhtä paljon nyt kuin kauan,
kauan aikaa sitten, -- hän lopetti hiljaa toistellen hänen omia
sanojaan.

Jokin hänen äänessään sai Melissen seisomaan vaiti, kun hän meni
korjaamaan koiria, mutta hänen tultuaan takaisin ja pantuaan hänet
mukavasti rekeen, Melisse kuiskasi:

-- Minä toivon, että sinä voisit tehdä sen pian, Jan-veli!




19

Uusi asiamies ja hänen poikansa


Heidän palatessaan leiriin tulivat Jean de Gravois ja Croisset vastaan.

-- Sinulla on vieraita, rakas lapsi! Jean huusi Melisselle. -- Kaksi
herraa, jotka ovat tulleet Lontoosta viimeisessä laivassa, ja toinen on
nuorempi ja kauniimpi kuin oma Jan Thoreausi. He odottavat sinua
teillä, missä isäsi pitää seuraa ja antaa päivällistä ja kertoo heille,
kuinka mainiota kahvia sinä olisit keittänyt, jos olisit ollut kotona.

-- Kaksi! Jan sanoi, kun Melisse oli mennyt. -- Keitä he ovat?

-- Uusi asiamies, herra Timothy Dixon, punakka ja paksu ja pyylevä! Ja
hänen poikansa, joka on tullut huvittelemaan, kuten hän sanoo, ja
luulenpa hänen löytävänkin etsimänsä, jos hän jää tänne kauemmaksi, Jan
Thoreau, sillä hän katsoi vähän liian rohkeasti Iowakaani, kun tämä
äsken tuli varastolle.

-- Mutta minä katselen myös mielelläni, milloin tahansa saan
tilaisuuden siihen, Jan puuttui nauraen puheeseen.

-- Sinä, niin! Sen saat mielellään tehdä, Jan Thoreau. Mutta
ulkomaalaisen -- hänet minä nyljen elävältä, jos hän vain julkeaa liian
paljon katsella vaimoani! Kerran myös saapui muuan ulkomaalainen.
Muistatko?

-- Muistan, Jan sanoi.

Hän loi silmäyksen valkoiseen ristiin, joka osoitti Mukeen hautaa
metsänreunassa, missä jättiläishonka kesäilloin varjosi sitä.

-- Ja -- hän -- kuoli -- de Gravois sanoi ja puristi tummat kätensä
nyrkkiin. -- Jumala antakoon minulle anteeksi, mutta minä vihaan noita
punakaulaisia miehiä, jotka tulevat tänne yli meren.

Croisset kohautti olkapäitään.

-- Senkin elukoita! Jean sähisi. -- Niitä on kaksi Nelson Housessa ja
kaksi Wholdaiassa ja yksi -- --

Jan päästi kiihkeän huudahduksen, ja kun Croisset kääntyi katsomaan,
hän näki nuorukaisen seisovan koiriensa seassa kalmankalpeana ja tummat
silmät säkenöiden, kuin olisi aivan takanaan nähnyt jotain
kauhistuttavaa.

Kun mies tästä näystä pelästyneenä kääntyi poispäin, Jean hyökkäsi
Janin luo.

-- Pyhimykset meitä varjelkoot, mutta tuohan oli paha nyrjähdys! hän
huusi lujaa. -- Ensi kerralla käännät rekesi varovammin, kun koirat
ovat valjaissa! Hiljaa hän kuiskasi, ollen tutkivinaan Janin kättä:

-- Pahus vieköön, aiotko puhua siitä hänelle?

Jan yritti nauraa, kun Croisset tuli katsomaan, mitä oli tapahtunut.

-- Voitko ottaa huostaasi koirat, Henri? Jean kysyi. -- Se on vain
lievä nyrjähdys, jonka Iowaka parantaa linimenttihauteellaan. -- Heidän
poistuessaan -- Jan yhä kalpeana kuin harmaa lumi heidän jalkojensa
alla -- Gravois lisäsi: -- Sinä olet hullu, Jan Thoreau. Teillä on tupa
täyteen väkeä; voit meillä syödä päivällistä.

-- Elukoita! Jan sähähti taas. -- Heittiöitä!

-- Minä sanon sinulle, ettei se merkitse mitään -- ei mitään! Jean
vakuutti ja tarttui hänen käsivarteensa. Sinä olet mies. Sinun täytyy
taistella sitä vastaan ja unohtaa se. Ei kukaan muu kuin sinä ja minä
tiedä siitä mitään.

-- Ettehän puhu milloinkaan, mitä luitte papereista? Jan sanoi lujasti.
-- Vannokaa se!

-- Sen vannon Pyhän Neitsyen kautta!

-- Silloin, Jan sanoi hiljaa -- ei Melisse saa sitä milloinkaan tietää!

-- Ei milloinkaan, Jean vakuutti. Hänen tummahipiäiset kasvonsa
kirkastuivat ilosta, kun Iowakan vieno ääni kuului ulos talosta, missä
tämä istui kehtolaulua laulellen. -- Jonakin päivänä laulaa Melisse
samanlaista sinulle, Jan Thoreau, niin kuin minun Iowakani laulaa
minulle.

Tuntia myöhemmin Jan meni hitaasti hakkuupaikan poikki Cumminsin
majalle. Seisahtuessaan silmänräpäykseksi ovelle hän kuuli vierasta
naurua, ja avattuaan sen astuakseen sisälle hän pysähtyi hämillään ja
epäröiden. Melisse oli noussut kuultuaan hänen tulevan, ja Janin katse
solui nopeasti hänen punaisilta poskiltaan nuoreen mieheen, joka oli
istunut vastapäätä Melisseä. Hermostuneella, väräjävällä äänellä tyttö
sanoi vihdoin:

-- Herra Dixon, tämä on veljeni Jan.

-- Iloitsen tuttavuudestanne, Cummins.

-- Thoreau, Jan oikaisi tyynesti ja tarttui ojennettuun käteen. -- Jan
Thoreau.

-- Oh, pyydän anteeksi. Minä ajattelin... -- Hän kääntyi kysyvänä
Melisseen. Tämän posket kävivät yhä punaisemmiksi, hänen alkaessaan
korjata ruokia pöydältä.

-- Me emme ole sukua keskenämme, Jan jatkoi ja yritti puhua tyynesti ja
varmasti. -- Olemme vain asuneet saman katon alla aina hänen
lapsuudestaan asti, ja sen vuoksi on meistä tullut kuin veli ja sisar.

-- Neiti Melisse on kertonut minulle, kuinka oivallisesti juoksitte
tänään, nuori englantilainen virkkoi, punehtuen hieman huomatessaan
nuoren tytön neuvottomuuden. -- Minäkin olisin halunnut nähdä sen!

-- Siihen kyllä saatte pian tilaisuuden, Jan vastasi toisen
avomielisyyden houkuttelemana. -- Kahden viikon kuluttua lähtevät
juoksijamme erämiesten luo.

-- Ja saanko minä tulla mukaan?

-- Te saatte tulla minun mukaani, jos kykenette juoksemaan. Lähden
ylihuomenna.

Melisse ei nostanut päätään, kun englantilainen meni ulos.

-- Minä olen säästänyt päivällistä sinulle, Jan, hän sanoi sitten
hiljaa. -- Miksi et tullut aikaisemmin.

-- Minä olen syönyt päivällistä Gravoisilla, Jan vastasi. -- Jean
sanoi, ettei sinulla varmaankaan ollut valmista viidelle, Melisse;
siksi otin tarjouksen vastaan.

Hän otti seinältä alas turkit -- Melisse oli paikannut ne häntä varten
-- heitti ne käsivarrelleen ja meni ulos.

-- Jan!

Nuorukainen kääntyi hitaasti takaisin, tietäen käytöksessään olevan
vastoin tahtoaan jotain outoa, jota Melisse ei voinut ymmärtää.

-- Miksi lähdet ylihuomenna -- kahta viikkoa ennen muita? Siitä et ole
puhunut minulle.

-- Minä lähden yli sata kilometriä eteläänpäin, hän vastasi.

-- Nelson Housen tietäkö?

-- Niin.

-- Oh! Melissen huulet nyrpistyivät pilkallisesti. Sitten hän nauroi,
ja punainen pilkku hehkui kummallakin poskella. -- Minä ymmärrän, veli,
hän sanoi hiljaa. -- Anna anteeksi, että kyselen sinulta niin paljon!
Olin unohtanut, että Mac Veighin tyttö asuu Nelsonissa. Iowaka väittää,
että hän on suloinen kuin metsäkukka. Minä toivon, että antaisit hänen
tulla joskus tänne tervehtimään meitä, Jan.

Janin kasvot sävähtivät ensin tulipunaisiksi, sitten valkoisiksi, mutta
Melisse näki vain umpimähkään sinkauttamansa viittauksen ensimmäisen
vaikutuksen ja jatkoi astioiden pesua.

-- Minä poikkean creenmaahan, ennen Mac Veighiä -- Jan oli
sanomaisillaan, mutta sanat takertuivat hänen huulilleen ja hän
vaikeni.

Muutamaa minuuttia myöhemmin hän tapasi Jean de Gravoisin. Pikku
ranskalainen näytti synkältä ja alakuloiselta, ja puhalsi ilmoille
savupilven toisensa jälkeen piipustaan, kun Jan sanoi hänelle, miksi
hän heti lähtee etelään.

-- Pakenet! hän toisti ainakin kymmeneen kertaan, ylähuuli
pilkallisessa hymyssä. -- Olen pahoillani, että annoin sinulle valani,
Jan Thoreau, muutoin menisin itse kertomaan Melisselle, mitä luin
papereista. Pyh! Miksi et voi unohtaa?

-- Ehkä voin -- joskus -- Jan sanoi. -- Juuri siksi menen etelään kahta
viikkoa aikaisemmin ja palaan vasta suuren paistojuhlan jälkeen. Jos
viivyn täällä vielä viikon, niin tulen puhuneeksi siitä Melisselle, ja
silloin --

Hän kohautti olkapäitään.

-- Ja silloin -- mitä sitten?

-- Silloin lähtisin iäksi.

-- Jää sitten vielä viikoksi, Jan Thoreau, Jean sanoi ja näpäytteli
sormillaan -- ja jos käy niin kuin sanoit, silloin vannon minä
jättäväni molemmat sekä Iowakan että pikku Jeanin susille!

-- Minä lähden ylihuomenna!

Seuraavana aamuna Iowaka valitteli Melisselle, että Jean oli ärtyisä ja
juro kuin karhu.

-- Hänessä on tapahtunut kummallinen muutos, Iowaka kertoi. -- Hän vain
kohauttelee olkapäitään ja kiroilee! Sain tuskin nukutuksi yöllä, niin
hän murisi. Mikähän paha henki on Jeaniini mennyt?

Melisse kummasteli samaa Janista. Hän ei paljonkaan nähnyt nuorukaista
päivän kuluessa. Päivällisellä Dixon kertoi, että hän oli luopunut
aikeestaan lähteä Thoreaun mukana etelään.

Seuraavana aamuna Jan oli lähtenyt matkalle, ennen kuin Melisse oli
noussut. Tyttö oli syvästi loukkaantunut. Milloinkaan ei Jan ollut
lähtenyt millekään pitemmälle matkalle viettämättä viimeisiä tunteja
hänen kanssaan. Tahallaan hän oli pyytänyt isäänsä pidättämään
asiamiestä ja hänen poikaansa varastohuoneessa, niin että Jan olisi
saanut tilaisuuden olla hänen seurassaan kahden kesken jäähyväisillä.

Lukuunottamatta hänen ajatuksiaan Janista, olivat seuraavat päivät ja
illat sangen hauskoja. Uusi asiamies oli yhtä iloinen kuin lihavakin ja
mieltyi kovin Melisseen. Nuori Dixon oli kaunis ja elämänhaluinen ja
vietti suuren osan aikaansa hänen kanssaan. Tuntikausia Melisse istui
kuuntelemassa hänen kertomuksiaan ihmeellisestä maailmasta meren
toisella puolella. Samoin kuin Mac Donald Fort Churchillissa oli
kuvaillut Janille tätä elämää, niin hänkin kertoi nyt siitä Melisselle,
kunnes tämän mielikuvitus oli täynnä sen ihanuutta ja ihmeitä, ja hän
kuunteli hehkuvin poskin ja kimmeltelevin silmin.

Eräänä päivänä -- viikon kuluttua Janin lähdöstä -- hän kertoi tytölle
tuon maailman naisista, maailman, jota Melisse oli vähitellen alkanut
pitää kuin satujen maana.

-- Kaikki kai ovat siellä kauniita? Melisse kysyi ihmeissään hänen
lopetettuaan.

-- Monet heistä ovat kauniita, mutta kukaan ei ole niin kaunis kuin te,
Melisse, hän vastasi ja nojautui lähemmäksi. -- Tiedättekö, että te
olette kaunis?

Hänen sanansa pelästyttivät tyttöä, ja hän painoi päänsä alaspäin
salatakseen sen. Jan oli usein lausunut nämä sanat -- tuhannesti hän
oli sanonut hänelle, että hän oli kaunis -- mutta hänen sydämensä ei
ollut milloinkaan ennen sykkinyt tällä tavoin.

Oli vain harvoja asioita, joita Iowaka ja hän eivät puhuneet
toisilleen, ja paria päivää myöhemmin Melisse kertoi ystävälleen, mitä
Dixon oli sanonut. Ensi kerran Iowaka käytti luottamusta väärin ja
ilmaisi sen Jeanille.

Tämä kirosi ja hänen kasvonsa synkistyivät.

Hän ei sanonut mitään ennen kuin illalla, kun lapset olivat menneet
makuulle. Silloin hän veti Iowakan viereensä penkille lieden ääreen ja
kysyi näennäisesti välinpitämättömällä äänellä:

-- Enkelini, jos vannoo valan Pyhän Neitsyen nimessä ja rikkoo sen,
mitä silloin tapahtuu?

Hän vältti pelästynyttä katsetta, joka loisti hänen vaimonsa suurista,
tummista silmistä.

-- Silloinhan joutuu ikuisen tuomion alaiseksi, ellei heti tunnusta
syntiänsä papille, eikö niin, rakkaani? Ja ellei ole pappia lähempänä
kuin viidensadan kilometrin päässä, se on vaarallinen asia, eikö niin?
Mutta --, Jean ei odottanut vastausta. -- Jos voisi hoitaa asiat niin,
että vala rikkoutuisi ilman omaa syytä? Mitä silloin?

-- En tiedä, Iowaka sanoi yksinkertaisesti ja tuijotti häneen
hämmästyneenä.

-- En minäkään, Jean myönsi ja sytytti piippunsa. -- Mutta Jean de
Gravoisissa on tarpeeksi lempoa saamaan hänet rikkomaan vaikka tuhat
valaa sinun tähtesi, Iowakani!

Tämä katsoi häneen hellästi.

-- Tytön sielu jättää hänen ruumiinsa, kun hänestä tulee rakastamansa
miehen vaimo, Iowaka kuiskasi vienosti ja nojasi tummaa päätään Jeanin
olkapäähän. -- Näin uskoo minun kansani, Jean; ja jos minä olen antanut
sieluni sinulle, miksi en rikkoisi valaa sinun tähtesi?

-- Ainoastaanko minun tähteni, Iowaka?

-- Ainoastaan sinun tähtesi.

-- Entä jonkun ystävän tähden?

-- En kenenkään muun tähden maailmassa, Jean. Sinä olet ainoa, jonka
tähden minun kansani Jumala käskee uhraamaan kaikki.

-- Mutta ethän sinä usko siihen Jumalaan, Iowaka?

-- Välillä on parempi uskoa minun kansani Jumalaan kuin sinun, toinen
vastasi hiljaa. -- Minä uskoin häneen viisitoista vuotta takaperin
Churchillissa. Toivoisitko minun ottavan takaisin, mitä silloin annoin
sinulle?

Ilosta huudahtaen Jean painoi kasvonsa hänen pehmeää poskeaan vasten.

-- Usko aina häneen, Iowakani, ja Jean de Gravois leikkaa kaulan joka
lähetyssaarnaajalta, joka väittää, ettet sinä pääse paratiisiin! Mutta
-- tämä toinen! Sinä olet varma siitä, ettet rikkoisi valaasi kenenkään
muun kuin minun vuoksi?

-- Ja lastemme. Ne ovat osa sinua, Jean.

Kiukkuinen murina ja haukunta kutsui Gravoisin ovelle. He kuulivat
Croissetin ankaran äänen ja tuimat piiskaniskut.

-- Palaan heti! Jean sanoi ja sulki oven jälkeensä, mutta sen sijaan
että olisi lähestynyt Croissetia ja tappelevia koiria, hän menikin
Cumminsin majaa kohti. -- Pahus vieköön valan! hän jupisi. -- Ei
kumpainenkaan Jumala salli minun rikkoa sitä, ja Iowakan kaikkein
vähimmin!

Hän puri vimmoissaan hammasta, kun nuoren Dixonin nauru kaikui tuvasta.
-- Kaksi hullua! hän jatkoi itsekseen. -- Cummins -- Jan Thoreau --
yhtä mielettömiä kumpikin!




20

Suudelma ja sen seuraukset


Seuraavan viikon aikana olivat Jeanin pienet, tummat silmät harvoin
kaukana Cumminsin tuvasta. Huomaamatta hän piti silmällä Melisseä ja
Dixonia, eikä hän edes Iowakalle maininnut yltyvistä epäluuloistaan.
Dixon oli mies, josta useimmat muut miehet pitivät. Hänen äänessään ja
käytöksessään oli jotain avointa ja puoleensa vetävää, hänen leveissä
hartioissaan voimaa ja hänen olemuksessaan toverillisuutta, mikä
valtasi kaikki -- paitsi Jeanin.

Erämiehiä alkoi lähteä leiristä toisen viikon lopulla, ja tämän jälkeen
jäivät Melisse ja nuori englantilainen enemmän kahden kesken kuin
ennen. Dixon ei osoittanut lainkaan halua seurata rekiä, ja kun ne
olivat lähteneet, hän ja Melisse alkoivat tehdä pitkiä kävelyretkiä
metsään auringonpaisteisina päivinä.

Eräänä sellaisena päivänä Jean oli mennyt metsään. Pysähtyessään
muutamalle paikalle lähemmin tutkimaan tuoreita ilveksen jälkiä, hän
kuuli ääniä edestään; ja hetkistä myöhemmin hän tunsi ne -- siellä
olivat Melisse ja Dixon. Hänen kasvonsa synkistyivät, ja hänen silmänsä
salamoivat.

-- Oh, jos minä vain olisin Jan Thoreau, joku Jan Thoreau, jolla olisi
Jean de Gravoisin sydän -- minkä yllätyksen minä valmistaisinkaan
tuolle muukalaiselle! hän sanoi itsekseen ja juoksi kiireesti tieltä
vesaikkoon.

Hän kurkisteli pensaiden välistä, ja hänen sydämensä alkoi kiivaasti
pamppailla, kun hän näki, että Dixon uskalsi laskea kätensä Melissen
käsivarrelle. He lähestyivät hyvin vitkaan, englantilainen syvään
kumartuneena tytön alaspäin luotua päätä kohti ja totisena puhuen
hänelle. Äkkiä hän pysähtyi ja ennen kuin Jean ennätti käsittääkään,
mitä oli tapahtunut, hän oli kumartunut ja suudellut tyttöä.

Melisse tempautui syrjään tukahtuneesti huudahtaen. Hetkisen hän
katseli Dixonia, joka nauraen kohtasi hänen vihaisen katseensa. Sitten
Melisse kääntyi ja juoksi kiireesti tietä eteenpäin.

Toinen huudahdus pääsi häneltä, kun hän joutui vastatuksin Jean de
Gravoisin kanssa. Pikku ranskalainen hymyili ja hänen silmänsä
välkkyivät kuin tummat timantit.

-- Jean, Jean! Melisse nyyhki ja juoksi hänen luokseen.

-- Hän on loukannut sinua, Jean sanoi hiljaa ja hymyillen. -- Juokse
leiriin, kaunis Melisseni!

-- Ensi kertaa on Melisseämme loukattu, hän sanoi aivan tyynesti
englantilaiselle. -- Jos Jan Thoreau olisi täällä, hän tappaisi teidät.
Hän on poissa, siksi minä tapan teidät hänen sijastaan.

Hän lähestyi, valkoiset hampaat leveässä hymyssä välkkyvinä -- ja vasta
kun hän kissan tavoin syöksyi Dixonin kurkkuun, englantilainen ymmärsi
hänen puhuvan totta. Salamannopeasti Dixon väistyi ja antoi Jeanille
päähän musertavan iskun, joka paiskasi hänet maahan.

Puolittain huumaantuneena Gravois kompuroi jaloilleen. Hän ei kuullut
tuskanhuutoa tienristeyksestä. Hän ei nähnyt, että Melisse seisoi
siellä. Mutta Dixon sekä näki että kuuli, ja hän nauroi ilkkuen Jeanin
pään yli, kun pikku ranskalainen taas -- nyt äskeistä varovammin --
lähestyi häntä.

Ensi kerran eläissään oli Jean joutunut tekemisiin tieteellisesti
harjoitetun voiman kanssa. Hän hyökkäsi uudelleen nopeaan, kissamaiseen
tapaansa. Mutta tällä kerralla hän pysyi kuitenkin jaloillaan.

-- Pyh! Tämähän on kuin lapsen kanssa tappelemista! Dixon virkkoi. --
Mitä suotta reuhdotte, Gravois? Onko täällä pohjoisessa kauniin tytön
suuteleminen rikos?

-- Minä aion tappaa teidät! Jean sanoi yhtä tyynesti kuin ennenkin.

Hänen äänessään oli jotain hirveän rauhallista ja varmaa. Hän ei ollut
kiihdyksissään. Hän ei pelännyt. Hänen sormensa eivät tapailleet pitkää
puukkoa vyöltä. Vähitellen nauru häipyi Dixonin kasvoilta, ja hänen
suupieliinsä ilmestyi pingottunut ilme Jeanin yhä pyöriessä hänen
ympärillään.

-- Kas niin, älkäämme enää reuhtoko, Dixon virkkoi. -- Olen pahoillani
-- jos Melisse otti sen pahakseen.

-- Minä tapan teidät! Jean toisti.

Dixon peräytyi pikemminkin häntä seuraavia silmiä kuin miestä itseänsä.
Sekunniksikaan eivät nuo silmät siirtyneet hänen kasvoistaan. Ne
hehkuivat, yhä tulisemmin. Kaksi punaista täplää alkoi palaa Jeanin
poskilla, ja hän naurahti väistyessään äkkiä, niin että englantilaisen
lyönti sattui harhaan.

Se oli metsäihmisen taistelua toisen maailman tieteellisesti
harjoitettua yksilöä vastaan, ja siitä tuli kuuma ja pitkä ottelu.
Vihdoin Jeanin onnistui saada englantilainen nurin, kun tämä
silmänräpäyksen ajan ei ollut varuillaan, mutta kellistyi itsekin. Nyt
oli Gravois voitolla. Notkeat, ruskeat sormet, jotka monta kertaa
olivat kuristaneet villieläimiä, tarttuivat englantilaisen kurkkuun, ja
kuului koriseva, puolitukahtunut kirahdus, kun ne sulkeutuivat
viimeiseen, raudanlujaan otteeseen.

-- Minä tapan teidät! Jean sähisi taas.

Dixonin käsivarret vaipuivat raukeina maahan. Hänen silmänsä
tunkeutuivat ulos kuopistaan, suu oli ammollaan, mutta Jean ei nähnyt
mitään. Hänen kasvonsa olivat toisen olkapäähän painautuneina. Koko
hänen voimansa, koko hänen huomionsa oli kohdistunut puristavaan
otteeseen. Hän ei ehkä olisi vielä minuuttiin katsahtanutkaan ylöspäin,
ellei olisi tullut äkkinäinen keskeytys. -- Melissen pelästynyt ääni,
tytön hätääntynyt väliintulo.

-- Hän on kuollut, hän kirkaisi. -- Te olette tappanut hänet, Jean!

Tämä hellitti ja kohottautui. Melisse horjahti taaksepäin; molemmin
käsin hän piteli rintaansa, ja hänen kasvonsa olivat valkoiset kuin
lumi.

-- Te olette tappanut hänet!

Jean katsoi Dixonia silmiin.

-- Hän ei ole kuollut, hän sanoi ja nousi seisaalle. -- Kas niin, rakas
lapsi, juokse kotiin Iowakan luo! En minä tapa häntä!

Melissen hento vartalo värisi kiihkeistä nyyhkytyksistä, kun Jean
saattoi hänet tienmutkaan.

-- Juokse kotiin Iowakan luo! En minä tapa häntä! hän toisti lempeästi.

Hän palasi Dixonin luo ja hieroi hänen kasvojaan lumella.

-- Kautta taivaan, täpärällä oli kuitenkin! hän huudahti nähdessään
elonkipinän uudestaan leimahtavan toisen silmissä. -- Hieman enemmän,
ja hän olisi mennyt samaa tietä kuin lähetyssaarnaaja!

Hän laahasi englantilaisen tielle ja asetti hänet selin puuta vasten.
Nähdessään, että mies taas alkoi hengittää kuten tavallisesti, hän
lähti hitaasti Melissen perään.

Kenenkään huomaamatta hän meni varastohuoneeseen ja pesi veren
kasvoistaan.

-- Oi, suloinen Iowakani, jospa tietäisit, että Jean de Gravois on
saanut pari korvapuustia, jotka olivat melkein lähettää hänet
iäisyyteen! En olisi suonut sinun näkevän sitä kaikesta maailman
kullastakaan!

Pian jälkeenpäin hän meni kotiinsa. Iowaka ja lapset olivat
Croissetilla, ja hän istuutui polttamaan piippuaan. Tuskin hän oli
alkanut puhallella sinisiä savupilviä, ennen kuin ovi avautui ja
Melisse astui sisään.

-- Mitä nyt? Jean huudahti iloisesti.

Tuossa tuokiossa Melisse heitti yltään saalin, vaipui polvilleen hänen
eteensä ja katsoi häneen epätoivoisena.

-- Jean! Jean! hän kuiskasi huohottaen ja ojensi ylös kätensä. -- Sano
minulle, oi, sano minulle, ettet milloinkaan puhu siitä Janille --
lupaa minulle se, Jean; et milloinkaan, et milloinkaan, et milloinkaan!

-- En sano mitään, Melisse.

-- Etkö milloinkaan, Jean?

-- En milloinkaan!

Nyyhkyttäen hän antoi päänsä vaipua Jeanin polvea vasten. Sitten hän
veti äkkiä alas Jeanin pään ja suuteli häntä.

-- Kiitos, Jean, teostasi!

-- Hyvä Jumala, Jean äännähti, kun hän oli mennyt. -- Iowakan olisi
pitänyt tuo nähdä!




21

Särkynyt sydän


Seuraavana päivänä Dixon tapasi Jean de Gravoisin yksinään ja astui
hänen luokseen.

-- Gravois, saanko puristaa kättänne? hän sanoi. -- Tahtoisin kiittää
teitä eilisestä teostanne. Minä ansaitsin sen. Olen pyytänyt Melisseltä
anteeksi -- ja nyt tahdon puristaa kättänne.

Jean seisoi ihan ällistyneenä. Hän ei ollut milloinkaan tavannut
sellaista ihmistä.

-- Jo nyt jotakin! hän huudahti ennätettyään tointua hämmästyksestään.
-- Kyllä, minä puristan kättänne!

Monta päivää sen jälkeen Jean huomasi Melissen välttelevän häntä. Hän
ei tullut Iowakan luo hänen tuvassa ollessaan. Eivätkä hän ja Dixon
menneet enää metsäänkään. Nuori englantilainen vietti enemmän aikansa
varastossa; ja vähän ennen kuin erämiehet alkoivat tulla kotiin, hän
lähti Croissetin kanssa kolme päivää kestävälle rekimatkalle.

Tämä muutos ilahdutti Jeania. Hänen tavatessaan ensi kerran Melissen
hänen silmänsä säkenöivät ilosta.

-- Jan tulee nyt varmasti pian kotiin, hän sanoi, tervehdittyään
tyttöä. -- Ajatteles, jos linnut puhuisivat hänelle, mitä tapahtui
tiellä!

-- Kenties samat linnut haluaisivat puhua meille, mitä on tapahtunut
Nelson Housen tien varrella, Jean, Melisse vastasi tulipunaisena.

-- Mitä vielä! Jan Thoreau ei välitä rahtuakaan Mac Veighin tytöstä!
Jean vastasi, lämpimästi puoltaen ystäväänsä.

-- Hän on kaunis! Melisse sanoi nauraen, -- ja minä olen nyt saanut
oppia, että juuri siksi miehet pitävät -- pitävät heistä, tarkoitan.

Jean pöyhisteli hänen edessään kuin riikinkukko.

-- Olenko minä kaunis, Melisse!

-- E-e-et!

-- No minkä tähden -- hän kohautti merkitsevästi olkapäitään, -- tuolla
kotona --

-- Siksi, että sinä olit miehekäs, Jean. Minä rakastan rohkeita miehiä!

-- Sinä olit siis iloinen, että vähän muokkasin muukalaista?

Melisse ei vastannut, mutta hän huomasi tytön veitikkamaisen katseen
hänen lähtiessään pois.

-- Tule kotiin, Jan Thoreau, Jean sanoi hiljaa itsekseen, mennessään
varastolle. -- Tule kotiin, tule kotiin, tule kotiin, sillä pikku
Melisse on kasvanut naiseksi ja opettelee käyttämään silmiään!

Ensimmäisten erämiesten joukossa, jotka turkiksineen palasivat kotiin,
oli Mac Veigh. Hän kertoi, että Jan oli lähtenyt etelään päin
viettämään vapaahetkensä Nelson Housessa, ja Cummins puhui vuorostaan
siitä Melisselle. Hän ei huomannut pienintäkään muutosta tytön
kasvoilla, vaan jatkoi:

-- Minä en käsitä Jania. Häntä tarvittaisiin täällä suureen
peurajuhlaan. Tiesitkö sinä, että hän aikoi mennä Nelson Houseen asti?

Melisse pudisti päätään.

-- Mac Veigh väittää, että häntä on pyydetty sinne ensimmäiseksi
mieheksi, toimitusmies jatkoi. -- On kummallista, ettei hän sanonut
sinulle mitään.

Vasta viikkoa suuren peuranpaistojuhlan jälkeen Jan palasi Lac Bainiin.
Melisse näki hänen tulevan ajaen, mutta vaikka hänen sydämensä sykki
voimakkaasti, hän karaisi itseään ottamaan hänet vastaan ainakin yhtä
tyynen välinpitämättömästi kuin Jan oli jättänyt hänet kuusi viikkoa
sitten. Hänen kylmät jäähyväisensä karvastuttivat tytön mieltä. Eihän
Jan ollut suudellutkaan häntä; hän ei ollut edes viettänyt viimeistä
iltaa hänen kanssaan.

Mutta hän ei ollut valmistunut vastaanottamaan tuota muuttunutta Jan
Thoreauta, joka hitaasti astui tuvanovesta sisälle. Hänen hiuksensa ja
partansa olivat kasvaneet niin, että ne peittivät posket, jotka ennen
olivat olleet puhtaiksi ajeltuina. Hänen silmänsä tosin ilmaisivat iloa
nähdessään hänet, mutta niiden entinen hehku ja tuli olivat poissa.
Hänen käytökseensä oli tullut jotain kummallista, katseeseen jotain
arkaa ja rauhatonta, mikä sai puoliuhmaavan punan Melissen kasvoilta
hitaasti katoamaan, ennen kuin kumpikaan oli sanonut mitään. Tämä Jan
oli hänelle aivan vieras, ja hänen mielenlujuutensa petti, kun hän
lähestyi Jania -- ihmetellen, äänetönnä ja kädet ojennettuina häntä
kohti.

-- Jan!

Hänen äänensä vapisi; hänen huulensa värisivät. Hänen silmissään oli
sama suloinen tenho kuin ennenkin, ja siksi painoi Jan päänsä ja
tarttui lujasti hänen käsiinsä. Puoli minuuttia vallitsi hiljaisuus, ja
tässä puolessa minuutissa tuli kokonainen vuosisata heidän väliinsä.

-- Olen iloinen nähdessäni sinut, Melisse, Jan vihdoin sanoi. -- Siitä
onkin jo pitkä aika!

Jan avasi silmänsä selälleen. Niiden edessä nuori tyttönen perääntyi
pakostakin, ja Jan päästi hänen kätensä. Niissä ei Melisse nähnyt
lainkaan vanhaa rakkaudenhehkua, ei jälkeäkään vanhasta toveruudesta.
Käsittämättöminä ja kuvastamatta mitään huomattavaa liikutusta ne
soluivat hänestä seinällä riippuvaan viuluun.

-- Minä en ole pitkään aikaan soittanut, Jan virkkoi ja kääntyi hänestä
-- luulenpa unohtaneeni.

Hän otti viulun alas, ja hänen sormensa alkoivat kömpelösti liikkua
kielillä.

Hieman hymyillen hän sanoi vihdoin:

-- Oh, nyt täytyy sinun, Melisse, soitta minulle! Jan Thoreau ei osaa
enää, -- Ja hän ojensi tytölle viulun.

-- Ei nyt, Jan, toinen kieltäytyi väristen. -- Illalla soitan sinulle.
-- Melisse lähestyi ovea; hän pysähtyi epäröiden. -- Tulethan illalla,
Jan?

-- Tietysti, Melisse, jos sinä olet valmis vastaanottamaan minut.

Hän ripusti viulun naulaan, kun Melisse sulki oven, ja lähti sitten
tuvasta. Jean de Gravois ja Iowaka seisoivat odottamassa häntä, ja Jean
kiiruhti yli hakkuupaikan häntä vastaan.

-- Tulen pyytämään sinua lainaamaan minun partaveistäni, hän huudahti
iloisesti. -- Iowaka väittää, että erämiehet voivat luulla sinua
karhuksi nähdessään sinut.

-- Karhu on hyvä pitämään kärpäsiä loitolla, Jan vastasi. -- Kesä on
tulossa, ja kärpästen tekee mieli syödä minua. Mennään eteenpäin, Jean.
Tahtoisin puhua kanssasi.

Eräälle metsässä olevalle halonhakkuupaikalle he istahtivat vastapäätä
toisiaan.

-- Minä olen käynyt monessa paikassa sen jälkeen kuin lähdin Lac
Bainista, Jan kertoi. -- Ensin menin Nelson Houseen ja sieltä
Wholdaiaan. Minä tapasin ne Nelson Housesta, mutta en Wholdaiasta.

-- Tapasit -- mitä? Jean kysyi, vaikka hän varsin hyvin tiesi, mitä
toinen tarkoitti.

-- Veljeni, Jean de Gravois, Jan sähisi. -- Veljeni, nuo heittiöt!

-- Pahus vieköön Croissetin, joka puhui, missä he olivat! Jean mutisi
itsekseen.

-- Näin heidät molemmat Nelson Housessa, Jan jatkoi. -- Toinen on
puolipöhkö, ja toinen -- hän kohautti olkapäitään, -- on vielä
huonompi. Petraudin, toisen niistä kahdesta, jotka olivat Wholdaiassa,
tappoi muuan intiaani viime talvena, koska hän oli saattanut häpeään
hänen tyttärensä. Toinen katosi.

Jean oli vaiti, pää etukumarassa ja kasvot käsien varassa.

-- Jean de Gravois, te kuulette siis, minkälainen olento ystävänne Jan
Thoreau on!

-- Kuulen, että olet hullumpi kuin milloinkaan ennen, Jean sanoi
rauhallisesti. -- Jan Thoreau, entä jos minä rikkoisin valani -- ja
puhuisin Melisselle?

Molempien miesten silmät kohtasivat toisensa. Janin silmissä paloi
heikko hehku. Hitaasti hän veti pitkän puukkonsa tupesta ja laski sen
lumeen jalkojensa väliin, välkkyvä kärki Gravoista kohti käännettynä.
Puolihillitysti huudahtaen Jean hyökkäsi pystyyn.

-- Tarkoitatko sitä, Jan Thoreau? Onko tarkoituksesi haastaa
kamppailuun minut, joka olen uskaltanut henkeni sinun tähtesi ja
rakastan sinua kuin veljeäni?

-- Kyllä, Jan sanoi varmasti. -- Minä rakastan sinua, Jean, enemmän
kuin ketään muuta miestä maailmassa; mutta sittenkin tapan sinut, jos
paljastat minut Melisselle. -- Hän nousi ja ojensi molemmat kätensä
pikku ranskalaista kohti. -- Jean, etkö sinä tekisi niin kuin minäkin?
Etkö olisi sinäkin tehnyt sitä Iowakan tähden?

-- Minä en olisi ottanut hänen rakkauttaan ilmoittamatta hänelle,
Gravois sanoi hetken äänettömyyden jälkeen. -- Se ei olisi sitä, mitä
sinä ja minä sanomme kunnialliseksi, Jan Thoreau. Mutta minä olisin
mennyt hänen luokseen niin kuin sinunkin pitäisi mennä Melissen luo, ja
hän olisi avannut sylinsä minulle, niin kuin Melissekin avaisi sinulle.
Niin olisin minä tehnyt.

-- Mutta sitä en minä milloinkaan tee, Jan sanoi päättävästi ja alkoi
mennä kotiin päin. -- Ennemmin tappaisin itseni. Juuri sitä tahdoin
sanoa sinulle, Jean. Ei kukaan muu kuin sinä ja minä saa milloinkaan
tietää mitään.

-- Olisin halunnut kuristaa tuon Croissetin, joka pani sinut matkalle
ottamaan selkoa noista ihmisistä Nelson Housessa ja Wholdaiassa! Jean
murisi.

-- Se olisi minulle parasta.

Tullessaan metsästä he näkivät Melissen lähtevän Iowakan kotoa.
Molemmat heiluttivat hänelle, ja Jan meni viistoon yli hakkuupaikan
varastohuoneelle.

Niin pian kuin Jean oli varma, ettei häntä huomattu, hän meni Cumminsin
majalle. Hän huomasi, ettei Melisse ollut entisensä. Hänen silmänsä
olivat punaiset -- hän oli selvästikin itkenyt.

-- Melisse, hän sanoi, vihdoin katsellen lakkiinsa, jota hän kierteli
sormiensa välissä, Jan on paljon muuttunut.

-- Paljon, Jean. Voisi luulla, että hänen sydämensä on särkynyt tuolla
Nelsonissa.

Gravois ymmärsi hänen äänensä värisemisestä hänen tarkoituksensa. Hän
riensi heti tyttöä kohti, paiskasi lakkinsa maahan ja tarttui hänen
käsivarsiinsa.

-- Niin, Jan Thoreaun sydän on särkynyt! hän huudahti. -- Mutta sitä ei
ole särkenyt mikään Nelson Housen tyttö. Se on särkynyt sinun tähtesi.

-- Minunko!? Melisse peräytyi voimakkaasti huutaen. -- Minä -- minä --
olisin särkenyt --

-- Sitä en ole sanonut, Jean keskeytti. -- Minä sanon, että se on
särkynyt sinun tähtesi. Jumalani, jospa vain saisin puhua sinulle!

-- Tee se! Tee se! Oi, sano! Hän laski kätensä Jeanin hartioille. Hänen
silmänsä rukoilivat häntä. -- Sano minulle, mitä olen tehnyt -- mitä
voin tehdä, Jean!

-- Sen verran voin sanoa, mutta en enempää, toinen sanoi rauhallisesti.
-- Suuri suru kalvaa Jan Thoreaun sydäntä, rakas lapsi, ja juuri sen
vuoksi on hän muuttunut. Minä tiedän, mitä surua se on, mutta olen
luvannut, etten milloinkaan kerro siitä. Sinun asiaksesi jää ottaa
selvää siitä, ja ennen kaikkea anna hänen tietää ja ymmärtää, että
rakastat häntä!

Väri oli kadonnut Melissen poskilta, mutta se palasi nyt kuin lämmin
purppuravuo.

-- Että minä rakastan häntä?

-- Niin. Et enää kuin sisar, Melisse, vaan niin kuin nainen!




22

Hänen lupauksensa


Gravois ei pysähtynyt katsomaan viimeisten sanojensa vaikutusta. Hän
tiesi kuitenkin ulosmennessään, että Melissen silmät seurasivat häntä
ja että jos hän katsoisi tätä, huutaisi tämä hänet takaisin. Hän sulki
sen vuoksi aivan hiljaa oven jälkeensä, peläten jo sanoneensa liian
paljon.

Cummins ja Jan tulivat yhdessä illalliselle. Toimitusmies oli
erinomaisella tuulella. Muuan Porcupinesta kotoisin oleva intiaani oli
ollut aamulla siellä, mukanaan kaksi hopeaketun nahkaa, ja hän oli
sangen tyytyväinen Janin kotiintulosta -- ja nämä kaksi asiaa olivat
saaneet hänet mitä parhaimmalle tuulelle.

Melisse istui pöydässä vastapäätä Jania. Hän oli pistänyt kiiltävään
palmikkoonsa punakukkaisen oksan ja pienen kukkavihon povelleen, mutta
Jan ei millään tavoin osoittanut havainneensa tätä pientä
huomaavaisuutta, joka epäilemättä oli häntä varten tarkoitettu. Hän
hymyili Melisselle, mutta hänen tummien silmiensä syvyydessä piili
kylmyys, joka torjui kaiken Melissen entisen tuttavallisuuden
ilmaukset.

-- Kuinka Mac Veighin laita on uusine ansoineen? Cummins uteli,
tehtyään Janille joukon hänen pyyntipaikkaansa koskevia kysymyksiä.

-- En tiedä, Jan vastasi, -- en ole ollut Mac Veighin luona. Tahallaan
hän vältti Melissen katsetta. Tämä huomasi hänen yrityksensä, ja lämmin
puna peitti hänen poskensa.

-- Mutta Mac Veighän toi terveisiä sinulta, toimitusmies väitti
itsepintaisesti.

-- Minä tapasin hänet Cree Laken maassa, mutta hän ei maininnut
ansoistaan mitään.

Hän nousi pöydästä samalla kun Cumminskin ja valmistautui lähtemään
tuvasta yhdessä hänen kanssaan. Melisse tuli väliin.

-- Sinun pitää jäädä minun luokseni, Jan, -- hän sanoi hymyillen ja
laski kätensä hänen käsivarrelleen. -- Minä tarvitsen apuasi astioiden
pesussa, ja sitten soitamme viulua.

Hän veti Janin tuolille istumaan ja solmi esiliinan hänen eteensä.

-- Ummista silmäsi -- äläkä liikahda, hän käski ja juoksi omaan
huoneeseensa.

Hän palasi heti ja piti kättään selän takana. Veri kuohui Janin
suonissa, kun hän tunsi tytön sormien hiljaa soluvan hänen pitkissä
hiuksissaan. Sitten kuuli hän klip, klip, hieman hermostunutta naurua,
ja sitten taas saksien klip, klip.

-- Nehän ovat hirveän pitkät, Jan! Hänen pehmeä kätensä siveli hänen
partaista poskeaan. -- Hui! -- ja hän värisi. -- Sinun täytyy ottaa tuo
kasvoistasi pois. Ellet sitä tee -- --

-- Miksi? Jan kysäisi hermostuneesti.

Melisse painoi päänsä alas, kunnes hänen poskensa kosketti Janin
poskea.

-- Siksi, että se pistää, hän kuiskasi.

Melisse punastui kovin Janin yhä edelleen vaietessa, ja sakset
leikkasivat entistä nopeammin.

-- Minä aion kesällä tutkistella Barrensin suurta korpea, Jan selitti
vihdoin ja nauroi tehdäkseen jännityksestä lopun. -- Parta on suojanani
kärpäsiä ja muita hyönteisiä vastaan.

-- Voithan antaa sen kasvaa sitten, hän intti, meni takan ääressä
olevalle kaapille ja otti esille isänsä vaahtokupin ja partaveitsen.

-- Nyt tahdon, että sinä käytät näitä, hän sanoi ja hämmenteli
saippuavaahtoa, huomatessaan epävarmuutta hänen kasvoissaan. -- Minä
pelkään sinua!

-- Pelkäät minua?

Jan asettautui pienen kuvastimen eteen ja käänteli kasvojaan puolelta
toiselle. Melisse ojensi hänelle parranajovehkeet.

-- Et sinä näytä lainkaan samalta Janilta, jonka minä kerran maailmassa
tunsin. Sinä olet paljon muuttunut sen jälkeen kuin -- sen jälkeen
kuin -- --

Melisse epäröi.

-- Minkä jälkeen, Melisse?

-- Sen päivän jälkeen kuin me tulimme vuorelta alas, ja minä laitoin
hiukseni päälaelle. -- Vienosti kainostellen hän lisäsi: -- Ne eivät
ole sen jälkeen olleet nutturalla, Jan.

Hän huomasi Janin saippuoitujen kasvojen vilahduksen kuvastimesta,
mistä ne tuijottivat häneen suurin, tutkivin silmin. Kun Jan näki tytön
katselevan häntä, hän käänsi kiireesti katseensa, ja Melisse alkoi
pestä astioita. Hän oli lopettanutkin askareensa, ennen kuin Jan sai
partansa ajettua. Sitten hän otti seinältä vanhan viulun ja alkoi
soittaa ja lauloi samalla vienolla, kauniilla äänellään laulua, jonka
Iowaka oli hänelle opettanut Janin poissaollessa.

Ihmeissään ja loistavin silmin katseli Jan häntä kuullessaan tuon
murtuneen intiaanitytön vienon, alati kaihomielisen ja epätoivoisen
laulun. Hän tunsi sen, oli kuullut sen ennen, mutta ei milloinkaan
sillä tavoin kuin nyt, kun se ikään kuin nyyhkytti suruaan viulun
vienoista sävelistä ja puheli äänettömän liikuttavasti hänelle Melissen
huulilta.

Hän seisoi vaiti, kunnes tyttö oli lopettanut, ja tuijotti hänen
painuneeseen päähänsä. Kun tämä vihdoin katsahti Janiin, tämä näki
kyynelten kimmeltelevän Melissen pitkissä silmäripsissä.

-- Se oli ihmeellistä, Melisse! Sinä olet saanut kauniin sävelen
siihen.

-- Kiitos, Jan!

Hän alkoi taas soittaa ja hyräili hiljaa sanattoman soiton
säestykseksi, jota oli oppinut Janilta. Vihdoin hän antoi viulun
Janille.

-- Nyt täytyy sinun soittaa minulle.

-- Minä olen unohtanut, paljon, Melisse.

Tämä kummastelikin nähdessään, kuinka kömpelösti hänen ruskeat sormensa
liikkuivat kielillä. Tämän havaitessaan hän tunsi itsensä kovin
huolestuneeksi. Hänelle ei ollut soittamassa vanha Jan, vaan uusi
tylsine, haluttomine silmineen, joissa ei enää ollut entistä hehkua.
Siirryttyään sitten hajamielisesti sävelestä toiseen, hän antoi viulun
Melisselle takaisin.

Hiljaa tämä nousi ja ripusti viulun seinälle.

-- Sinun täytyy harjoitella paljon, hän sanoi hiljaa.

Hänen kääntyessään takaisin oli Jan noussut ja piti lakkia kädessään.

-- Lähdetkö noin pian, Jan? hän kysyi kummastuen.

-- Minä olen väsynyt, toinen sanoi puolustelevasti. -- En ole nukkunut
kahteen yöhön, Melisse. Hyvää yötä!

Jan hymyili hänelle seisoessaan ovella, mutta se hyvää yötä, joka
kuului hänen huuliltaan, oli eloton ja kylmä. Jania värisytti, kun hän
astui ulos. Kylmien tähtien alla hän puristi kätensä nyrkkiin -- hän
tunsi, ettei ollut lähtenyt tuvasta minuuttiakaan liian aikaisin.

Yrittäen tukahduttaa tapaamisen aiheuttamaa surua hän meni yhtiön
varastohuoneelle.

Cummins palasi myöhään kotiin. Melisse oli yhä valveilla. Isä katsahti
häneen terävästi olkansa yli, ripustaessaan takkiaan ja lakkiaan
naulaan.

-- Onko jotakin tullut sinun ja Janin välille? hän kysyi äkkiä. --
Miksi olet itkenyt?

-- Välillä puhkeavat kyyneleet soittaessani viulua, isä; en tiedä
mitään tulleen Janin ja minun välille, vaikka -- vaikka -- vaikka --
minä en ymmärrä --

Hän vaikeni ja yritti tukahduttaa nyyhkytyksiä, jotka värähtelivät
hänen kurkussaan.

-- En minäkään ymmärrä -- toimitusmies huudahti ja meni takkavalkean
ääreen sytyttämään piippuaan. -- Hän sanoi itsensä tänä iltana irtikin
yhtiön palveluksesta!

-- Ei suinkaan -- hän -- kai -- aio -- lähteä -- leiristä? Melisse
änkytti.

-- Hän jättää palveluspaikkansa, isä toisti. -- Toisin sanoen hän ei
voi jäädä Lac Bainiin. Hän sanoo aikovansa mennä metsiin, ehkäpä Jeanin
kotiseudulle Athabaskaan. Onko hän sanonut sinulle mitään enempää?

-- Ei mitään, Melisse vastasi.

Hän laskeutui polvilleen pienen kirjalaatikon eteen. Kyynelverho
sumensi hänen silmänsä. Hän ponnisti kaikin voimin hallitakseen
itseänsä, ennen kuin uudelleen näyttäytyi isälleen. Kun tämä hetkiseksi
meni omaan huoneeseensa, tyttö huusi hänelle puoliavoimesta ovesta
hyvää yötä.

Seuraavana päivänä Gravois tapasi Janin, kun tämä oli täyttämässä uutta
selkäreppua. He tapasivat ensi kerran toisensa sen jälkeen kun Jean oli
saanut kuulla Janin sanoutuneen irti paikastaan, ja Jean tervehti häntä
kiroten.

Jan katsahti häneen ja hymyili, huomatessaan pikku ranskalaisen
kuohuvan oikein raivosta.

-- Hyvää päivää, Jean de Gravois! hän sanoi nauraen. -- Näette, että
minä aion haeskella ketut käsiini.

-- Tuhannen pentelettä! Jean sähisi.

-- Ei, kettuja, rakas Jean. Minä olen kyllästynyt leiriin. Saan
ajastani paremman maksun tuolla lännessä korvessa. Muistakaa se, Jean!
Siitä on monta vuotta sitten, kun te metsästelitte siellä, ja ketut
syövät kyllä kohta suihinsa koko seudun!

-- Kautta pyhimysten, Jean kihahti, -- ja minä kun --

Sanaakaan sanomatta hän käännähti kannoillaan ja meni suoraan Melissen
luo.

-- Jan Thoreau aikoo lähteä leiristä, hän ilmoitti karskisti, pullisti
rintaansa ja mulkoili vihaisesti häneen.

-- Isäni on kertonut sen, Melisse sanoi.

Tämän posket olivat värittömät, ja hänellä oli punaisia juomuja silmien
alla, mutta hänen äänensä oli aivan rauhallinen.

-- Hyvä Jumala! Jean sanoi ja pyörähti uudelleen ympäri. -- Sinä otat
sen kylmäkiskoisesti!

Hetkistä myöhemmin Melisse näki Janin tulevan varastohuoneelta. Hänen
astuessaan tupaan näkyi tosin syvän liikutuksen jälkiä tytön kasvoilla,
mutta hänen äänensä oli luonnottoman rauhallinen.

-- Olen tullut sanomaan hyvästi, Melisse, hän aloitti. -- Aion lähteä
Barrensiin metsästelemään.

-- Toivotan sinulle runsaasti riistaa, Jan.

Melissen äänessä oli metallinkova kaiku.

Ensi kerran eläessään Jan ojensi hänelle kätensä. Tyttö vavahti, ja
silmänräpäyksessä syöksyi kaikki veri sydämestä hänen kasvoihinsa.
Sitten hän antoi toiselle kätensä ja katsoi häntä vakavasti ja tyynesti
silmiin.

-- Voitko odottaa hetkisen? hän kysyi.

Hän riensi huoneeseensa, ja hänen taas näyttäytyessään hehkui punainen
pilkku hänen kummallakin poskellaan, ja hänen silmänsä salamoivat. Hän
oli palmikoinut hiuksensa, asettanut ne kruunuksi päälaelle ja pistänyt
tulipunaisia kukkia kiiltävään hiuskasaan. Toistamiseen hän tuli ja
ojensi Janille kätensä.

-- Minä otaksun, että se on sinusta nyt samantekevää, hän sanoi
kylmästi ja nauraen suoraan hänelle. -- Minä en ole rikkonut
lupaustani. Se oli tyhmä, eikö totta?

Janista tuntui kuin hänen verensä olisi äkkiä jähmettynyt, ja vaivoin
hän sai pidätetyksi nyyhkytyksen.

-- Sinä lupasit -- --. Hän ei voinut jatkaa.

-- Minä lupasin olla laittamatta hiuksiani näin, ennen kuin sinä olet
unohtanut rakastaa minua, hän täydensi. -- Nyt teen sen.

Jan taivutti päätään, ja Melisse näki hänen hartioittensa vavahtavan
paksun peurannahkatakin alla. Hänen huulensa aukenivat, ja hän kohotti
käsivartensa, kuin haluten ojentaa ne Jania kohti; mutta kun tämä taas
puhui, hänen äänensä kaikui tyynenä, väräjämättä.

-- Minä en ole lakannut rakastamasta sinua, Melisse. En koskaan lakkaa
rakastamasta pikku siskoani. Mutta sinä olet vanhempi nyt, ja sinun on
nyt aika laittaa hiuksesi näin.

Hän kääntyi poispäin, enää katsomatta tyttöön ja lähti majasta.

-- Hyvästi, Jan! kaikui nyyhkyttävä kuiskaus, mutta tämä ei enää
kuullut sitä. Ikkunasta hän näki Janin pudistavan Cumminsin kättä
yhtiön varastohuoneen edessä. Hän näki Janin menevän Iowakan ja Jeanin
luo, ja sitten nostavan mytyn selkäänsä ja pää painuksissa hiljalleen
katoavan synkän männikön syvyyteen.




23

Jan palaa


Koko kevään ja kesän Jan vietti Barrensin-maan rämeissä ja matalilla
harjanteilla. Kesti kaksi kuukautta, ennen kuin hän taas ilmestyi
leiriin, ja silloin hän viipyi siellä vain sen verran, että ehti
varustautua uudelleen.

Melisse oli hiljaisuudessa kärsinyt nämä kuukaudet -- sydän täynnä
surua ja yksinäisyyttä, jota ei tiennyt kukaan muu kuin hän itse.
Iowakaltakin hän kätki surunsa. Ja kuitenkin hänen mielensä ollessa
raskaimmillaankin, hän piti itsepintaisesti kiinni toivosta. Vasta kun
Jan viimeisen kerran kävi Lac Bainissa tämä toivo lakkasi kokonaan.

Ensimmäisenä iltana rämeseudulta palaamisensa jälkeen Jan tuli tupaan.
Hänen partansa oli taas kasvanut. Hiukset olivat pitkät ja suortuneet
ja riippuivat sekaisin hartioilla. Kadonnut oli tunteellinen kauneus
hänen suurista silmistään, jotka joka vivahduksellaankin -- joko ilon
tai surun -- olivat kerran herättäneet Melissessä myötätuntoa. Hänen
kasvoillaan oli metsäihmisen vuosisataisen vaiteliaisuuden leima.
Päättävästi ja kuitenkin lempeästi ne sysäsivät takaisin kaikki
entisyyteen suuntaavat viittaukset ilmaantumasta sanoin tai teoin ja
pitivät tiukasti Melissen etäällä hänestä.

Tällä kerralla Melisse ymmärsi, ettei hänen rinnassaan ollut toivon
kipinääkään. Jan oli iäksi kadonnut hänen elämästään, jättäen jälkeensä
-- kuin kauheaksi haamuksi kaikesta siitä, mitä he kerran olivat olleet
toisilleen -- vanhan viulunsa tuvan seinälle.

Kun hän uudelleen oli jättänyt heidät, tytölle tuli viulu yhä enemmän
samaksi, mitä se kerran oli ollut Janille. Melisse soitteli niin kuin
hänkin oli soitellut, antoi sen kielien tulkita yksinäisyyttään ja
sydänsurujaan, ja välillä hän saattoi laskea sen rinnalleen ja
puhutella sitä, niin kuin Jankin ennen oli sitä puhutellut.

-- Jospa sinä vain voisit! hän kuiskasi sille eräänä päivänä, kun syksy
lähestyi. -- Jospa sinä voisit kertoa minulle hänestä ja sanoa minulle,
mitä minun pitäisi tehdä -- sinä vanha rakas viulu!

Kerran syksyllä Jan tuli koirineen reellä noutamaan ruokavaroja ja
ansoja. Hän aikoi viettää talven kolmesataa kilometriä lännempänä
Athabaskan maassa. Hän jäi viikoksi Lac Bainiin, ja tällä välin saapui
jalkaposti Fort Churchillista.

Kirjeenkantaja toi uuden kokemuksen Melissen elämään -- hänen
ensimmäisen kirjeensä. Se oli nuorelta Dixonilta -- yli kaksikymmentä
tiheästi täytettyä sivua, missä hän ilmoitti aikovansa viettää osan
lähestyvää talvea Lac Bainissa.

Hän luki parhaillaan viimeistä sivua, kun Jan tuli tupaan. Hänen
poskiaan peitti heikko puna, ja hän katsahti ilosta loistaen Janiin.

-- Kirje! hän huudahti ja ojensi nuo kirjoitetut lehdet. -- Kirje --
minulle, Jan, aina Churchillista asti!

-- Kuka Herran nimessä -- tämä alkoi hymyillen; sitten hän keskeytti
lauseensa.

-- Se on herra Dixonilta, tyttö sanoi ja punastui kovin. -- Hän aikoo
viettää osan talvea meillä.

-- Se ilahduttaa minua, Melisse, Jan sanoi rauhallisesti. -- Minä pidän
hänestä ja haluaisin mielelläni tutustua häneen paremmin. Toivoakseni
hän tuo mukanaan sinulle vähän uusia kirjoja -- ja viulunkieliä.
Soitteletko sinä paljon nykyään?

-- Soittelen kyllä. Etkö tahtoisi soittaa minulle, Jan?

-- Minun käteni ovat kovin kankeat; sitä paitsi olen unohtanut koko
taitoni.

-- Nekin kappaleetko, joita soittelit minun pienenä ollessani?

-- Luulen ainakin, Melisse. Mutta sinä et saa milloinkaan unohtaa
niitä.

-- En unohdakaan, tyttö vastasi hiljaa. -- Ja sitten ehkä kerran voin
opettaa ne sinulle uudestaan.

Jan ei nähnyt häntä ennen kuin kuusi kuukautta myöhemmin tullessaan
kotiin turkiksineen vuosittaiseen peuranpaistojuhlaan. Silloin hän sai
tietää, että Melisse oli saanut vieläkin kirjeen ja että Dixon olikin
mennyt Lontooseen sen sijaan että olisi tullut Lac Bainiin.

Juhlan jälkeisenä päivänä Jan palasi Athabaskan maahan. Keväällä häntä
ei nähty Lac Bainissa. Alkukesästä hänestä ei kuulunut mitään uutisia.
Jean meni vesitse Athabaskaan ja tapasi Thoreaun majan tyhjillään.
Siinä ei ollut asuttu pitkään aikaan. Intiaanit sanoivat, etteivät
olleet nähneet Jania sitten alkukevään. Eräs puoliverinen, jonka Jean
tapasi Fond du Lacissa, kertoi tavanneensa Beaverissa valkoisen miehen
luita, hudsonlahtelainen pyssy ja sarvipäinen puukko vieressään.

Raskain sydämin Jean palasi Lac Bainiin.

-- Epäilemättä hän on kuollut, hän sanoi Iowakalle. -- En luule, että
siitä kannattaa puhua mitään Melisselle.

Eräänä päivänä syyskuun alussa tuli puolenpäivän aikaan leiriin muuan
yksinäinen olento. Hän kantoi tavaramyttyä, ja mukanaan hänellä oli
kuusi koiraa. Se oli Jan Thoreau.

-- Minä olen ollut sivistyneillä seuduilla asti, hän selitti, -- ja
tulen kotiin viettääkseni talven Lac Bainissa.




24

Pelastettu


Ensi lumen tultua saapui nuori Dixon Fort Churchillista. Jean de
Gravois tapasi hänet tiellä lähellä Ledoqin asuntoa. Kun englantilainen
tunsi pikku ranskalaisen, hän hyppäsi reestään ja meni ilosta loistavin
kasvoin ja ojennetuin käsin häntä vastaan.

-- Hyvänen aika, eikö siinä olekin vanha ystäväni Jean! hän huudahti.
-- Minä juuri ajattelin teitä, Gravois, ja kuinka te kaksi vuotta
takaperin olitte vähällä tappaa minut. Olen sen jälkeen oppinut paljon
lumimaan kansasta, enkä milloinkaan enää tee sellaista. -- Nauraen hän
tarttui Jeanin käsiin. -- Entä kuinka Gravoisin vaimo ja pikku Gravois
voivat -- ja Melisse? hän lisäsi, ennen kuin Jean ennätti mitään
sanoakaan.

-- Kaikki hyvin, herra Dixon, Jean vastasi. -- Pikku Gravoisit ovat
vain kasvaneet suuriksi ihmisiksi.

-- En voi auttaa sitä, että pidän tuosta Dixonista, hän virkkoi tuntia
myöhemmin Iowakalle, -- enkä kuitenkaan haluaisi pitää hänestä.
Mistähän se johtunee?

-- Senkö vuoksi, että pelkäät Melissen pitävän hänestä? hänen vaimonsa
kysyi hymyillen hänen olkansa yli.

-- Kautta pyhimysten, eiköhän vain siinä olekin syy! Jean myönsi
suoraan. -- Minä vihaan ulkomaalaisia -- ja Melisse kuuluu Janille.

-- Niin kuului kerran, mutta siitä on jo pitkä aika, Jean.

-- Olkoon vain, mutta sittenkin minun on vaikea uskoa sitä, rakkaani.
Jospa Jan tahtoisi puhua hänen kanssaan --

-- Nainen väsyy odottamaan, Iowaka keskeytti hänet lempeästi. -- Jan
Thoreau on odotuttanut liian kauan!

Kun he viikkoa myöhemmin seisoivat ovensa edessä, he näkivät Dixonin ja
Melissen astelevan hiljakseen pitkin metsänreunaa. Iowaka katsahti
nauraen Jeaniin.

-- Enkö sanonut, että Jan on odotuttanut liian kauan?

-- Siis -- jos minä olisin viipynyt Athabaskan maassa yhden tai pari
vuotta, sinä olisit seurustellut ulkomaalaisen kanssa? Jean kysyi ja
hänen kasvonsa synkkenivät.

-- Paljon mahdollista, Iowaka vastasi veitikkamaisesti ja juoksi
tupaan.

Sadatellen Jean asteli varastohuoneelle. Häntä suututti se kylmyys,
jolla Jan mukautui olosuhteisiin.

-- Tuo Dixonhan on Melissen seurassa aamuisin, päivisin ja iltaisin, ja
he kävelevät joka päivä metsässä, hän sanoi Janille. -- Pian tulee Lac
Bainissa häät!

-- Melisse ansaitsee hyvän miehen, Jan vastasi järkähtämättömän
tyynenä. -- Minä pidän Dixonista.

Sielunsa syvyydessä hän tiesi, että päivä päivältä loppu lähestyi häntä
yhä enemmän. Hän ei kertonut Melisselle, että hän oli palannut Lac
Bainiin ollakseen vielä kerran hänen läheisyydessään, eikä hän uskonut
sitä Jeanillekaan. Hän oli tosiaankin aavistellut, että tämä talvi
leirissä tuottaisi hänelle sekä iloa että surua -- mutta Dixonia hän ei
ollut ottanut lukuun. Päivän toisensa perästä hän näki Melissen ja
englantilaisen yhdessä, ja vaikka hänessä ei herännytkään mitään
sellaista hurjaa mustasukkaisuutta, joka varmaankin olisi raadellut
Jean de Gravoisia, lisäsi tietoisuus siitä, että tuo nuori tyttö solui
pois häneltä, yhä suuremman surun sen painoksi mikä jo kalvoi hänen
sydäntään.

Dixon ei yrittänytkään salata tunteitaan. Hän rakasti Melisseä. Sen hän
sanoikin Jeanille eräänä päivänä aivan avoimesti. Vilpittömään tapaansa
hän puhui asioita, jotka voittivat Jeanin perinnäisten ennakkoluulojen
viimeisen hivenenkin ja pakottivat hänet myöntämään, että tämä oli
aivan toisenlainen ulkomaalainen kuin hänen ennen tapaamansa.

-- Hitto vie, minä pidän hänestä, hän sanoi itsekseen, -- ja kuitenkin
näkisin hänen mieluummin menevän iankaikkiseen autuuteen kuin ottavan
Melissen Janilta!

Suuri lumi tuotti ratkaisun asiaan. Se tuli aikaisin joulukuussa. Dixon
oli aamulla lähtenyt Ledoqin luo. Puolenpäivän aikaan taivas oli
lyijynmusta, ja vähän myöhemmin ei voinut lumituiskun takia nähdä
kymmentä askelta eteensä. Englantilainen ei palannut samana
päivänä. Eikä hän tullut seuraavanakaan, ja Gravois ajoi pitkin
vuorenharjannetta, kunnes saapui ranskalaisen tuvalle, missä sai kuulla
Dixonin edellisenä iltana lähteneen Lac Bainiin. Silloin hän meni
Melissen luo.

-- Merkitsee jokseenkin varmaa kuolemaa lähteä etsimään häntä, hän
sanoi. -- Emme voi enää käyttää koiria. Lumikengät vajoavat kuin
lyijykuulat, ja lähteminen kymmenen kilometrin päähän leiristä on
ketunruuaksi joutumista!

Oli pimeä, kun Jan tuli tupaan. Melisse hypähti ylös heikosti
huudahtaen, nähdessään hänen tulevan aivan valkoisena lumesta. Hänellä
oli kevyt käärö selässä ja pyssy kädessä.

-- Minä menen etsimään häntä, Jan sanoi hiljaa. -- Jos hän elää, tuon
hänet mukanani kotiin sinulle.

Hitaasti Melisse lähestyi, ja Jan kuuli oman sydämensä sykinnän.
Unohtaisiko hän milloinkaan tätä katsetta? Tytön silmät loistivat kuin
ennenkin, hänen käsivartensa olivat ojennetut, hänen huulensa avoinna.
Jan tiesi, kuinka Suuri Henki kerran oli ilmestynyt Mukeelle ja kuinka
valkoinen nainen, kuin lumihuntu, oli tullut puoliverisen silmien ja
tämän Ihmeellisen väliin, jota hän oli katsellut. Tämä sama huntu tuli
Janin ja nuoren tytön väliin. Kuin ilmestyksenä Jan näki hänen kasvonsa
niin lähellä itseään, että tunsi hänen suloisen hengityksensä, ja hän
tiesi, että hänen toinen kätensä oli Melissen molemmissa, ja sitä
painettiin kevyesti tämän rintaa vasten.

-- Jan, sankarini --

Nyyhkyttäen tämä hoippui takaisin yöhön. Hän kuuli Melissen äänen
huutavan häntä, mutta männikön hurja kohina ja hänen aivojensa humina
estivät häntä erottamasta sanoja. Jan oli nähnyt rakkauden valon
loistavan hänen silmistään -- Dixonin herättämän rakkauden! Ja Jan
halusi löytää eksyneen! Vihdoinkin hän -- Jan Thoreau -- sai näyttää,
ettei vanha rakkaus ollut hänestä kuollut; hän tahtoi tänä yönä --
huomenna -- ylihuomenna ja kunnes hän kaatuisi kuolleena maahan --
tehdä Melissen tähden, mitä oli luvannut tehdä heidän rekimatkallaan
Ledoqin luo.

Vasta päivän valjetessa hän saapui Ledoqin majalle. Ranskalainen
tuijotti kummastellen häntä, saadessaan kuulla hänen aikovan etsiä
Dixonia.

-- Ette te löydä häntä, hän sanoi vitkaan, -- mutta jos olette
päättänyt lähteä, minä tulen mukaan. Ei ole missään tapauksessa suuria
toiveita hänen palaamisestaan.

-- Älkää, Jan kielsi. -- Yksi on yhtä hyvä kuin kaksikin, ellemme etsi
kumpikin erikseen. Tulin tämän kautta saadakseni tietää, aikoiko
lumisade ennen Dixonin lähtöä.

-- Tunnin kuluttua hänen lähdöstään ei voinut nähdä kättään silmiensä
edessä, Ledoq vastasi ja alkoi laittaa myttyään kuntoon. -- Epäilemättä
hän on harhaillut Lac Bainin ympäri ja ohi. Menemme yhdessä sinne ja
sitten kumpikin omalle tahollemme.

He palasivat yli vuoren ja pysähtyivät, kun vaisto sanoi heille, että
olivat vastapäätä järven männikköä. Siellä he erosivat, Jan meni,
mikäli hän saattoi arvata, luodetta kohti; Ledoq lähti hiljalleen ja
toivottomana etelään päin.

Janista ei ollut mikään suuri uhraus tämä ottelu suuren lumen kanssa
Melissen onneksi. Miltä se tuntui Ledoqista, ei yksikään ihminen
milloinkaan saanut tietää, sillä vasta sitten kun kevät oli sulattanut
lumen, löysi Lac Bainin väki kaukaa etelästä, mitä ketut ja sudet
olivat jättäneet hänestä jäljelle.

Pelkäämättä Jan syöksyi lumen valkoiseen maailmaan. Hänellä ei ollut
oppaanaan kallioita eikä puita, sillä kaikki oli verhoutuneena
intiaanijumalan raskaaseen, juhlalliseen lumiasuun. Puut taipuivat
kaksinkerroin sen alla; maailma väänteli mykässä tuskassa sen
alituiseen kasvavan painon pusertamana. Tuossa hirveässä hiljaisuudessa
kuului Janin ääni hurjina, kaikuvina huutoina. Aina vähän väliä hän
ampui laukauksen, ja joka laukauksen jälkeen hän kuunteli kauan ja
tarkkaavasti. Kaiku vastasi hänelle nauraen, ilkkuen, ja joka kerran
vallitsi taas sama synkkä hiljaisuus kuin ennenkin.

Päivä valkeni -- ei paljonkaan valoisempana kuin yö. Hän meni järven
yli ja vajosi joka askelella aina polviin asti. Aina puolen tunnin
kuluttua hän ampui laukauksen. Hän kuuli laukauksia etelästä ja
ymmärsi, että Ledoq oli siellä päin; joka kerta kajahtivat laukaukset
entistä heikommin, kunnes ne vihdoin häipyivät kokonaan.

Järven toisella puolella hän tapasi taas metsää, ja hänen äänensä
kaikui turhaan sen synkässä syvyydessä. Ei elon merkkiäkään näkynyt
hänen ympärillään, ei erottanut muuta ääntä kuin lumihiutaleiden
hiljaista putoamista. Yli metrin syvyyteen tämän lumen alle olivat
erämaan nelijalkaiset kaivautuneet; aivan honkien runkoja vasten ja
telttamaisten peitteittensä suojaamina odottelivat linnut kuin
elottomina pahan sään taukoamista.

Lumituisku lisääntyi, ja yön saavuttua hän kaivautui suureen reikään
pehmeään lumeen ja täytti sen puunoksilla vuoteekseen. Herättyään
muutamien tuntien kuluttua hän nousi, työnsi päänsä ylös ja huomasi
olevansa hautaantunut kainaloihinsa asti. Leveiden lumikenkiensä avulla
hän kaivautui esiin, kunnes oli polvillaan lumessa.

Silloin hän kohotti kääröään, ja hämmästyksen huudahdus pääsi häneltä.
Toinen puoli kääröstä oli syöty!

Epätoivon huudahdus kuului hänen huuliltaan. Kapea jauhojuova juoksi
hänen sormiensa välitse lumelle. Hän veti esiin jyrsityn kinkunpalan ja
vähän teetä -- siinä oli kaikki, mitä oli jäljellä hänen mukanaan
olleesta varastosta.

Kinkunpalassa näkyi pienien terävien hampaiden jälkiä, jotka
paljastivat hänelle, mitä oli tapahtunut. Hänen nukkuessaan oli kärppä
varastanut hänen eväitään.

Tunnin hän etsi lumesta, arvellen tuon pikku eläimen jättäneen
saaliinsa johonkin lähelle, mutta turhaan! Hän laittoi silloin tulen,
sulatti lunta teevedeksi ja paistoi silavaviipaleen, jonka hän söi
vielä jäljellä olleiden korpunmurujen kanssa. Jauhot hän veti
veitsellään kokoon ja pani ne nahkatakkinsa taskuun. Sitten hän
suuntasi kulkunsa sinne päin, missä otaksui Lac Bainin olevan.

Lakkaamatta hän huusi Dixonia ja ampui vähän väliä laukauksen. Illan
tultua hän laittoi tulen ja söi kaksikolmannesta kinkun tähteestä.
Taskussaan olevat jauhot hän jätti koskematta.

Oli vielä yö, kun hän nousi ja ponnisteli eteenpäin.

Hänen ensimmäinen tuskansa oli nyt vaimennut. Sen sijaan hän tunsi
melkein tyydytyksen tunnetta. Toista kertaa hän taisteli kuoleman
kanssa Melissen tähden. Eikä se tällä kerralla itse asiassa ollutkaan
mikään erittäin vaikea taistelu. Hän oli Punaisen Kauhun aikana
pelännyt kuolemaa, mutta hän ei pelännyt sitä kuolemaa, joka uhkasi
häntä paksussa lumessa. Se pikemmin houkutteli häntä ihmeellisellä
tavalla. Jos hän kuolisi, hän kuolisi Melissen tähden, ja tämä
muistelisi aina hänen tekoaan. Syötyään viimeisen kinkunpalan hän
selvitti itselleen, mitä lopun tullessa tekisi. Pyssynperään hän
piirtelisi muutamia jäähyväissanoja Melisselle. Vieläpä hän
ajattelikin, mitä kirjoittaisi. Neljä sanaa: -- Melisse, minä rakastan
sinua. Ja illalla tulen ääressä istuessaan hän alkoi piirtää nimeä.

-- Huomenna, hän sanoi itsekseen, -- laitan sen valmiiksi.

Hänen alkoi tulla kova nälkä, mutta hän ei kuitenkaan koskenut
jauhoihin. Hän nukkui kuusi tuntia, ja sitten hän joi lämmintä teetä.

-- Uurastamme päivänkoittoon, Jan Thoreau, hän puheli itsekseen, -- ja
sitten, ellei mitään satu, valmistamme viimeisen leirimme ja lopetamme
jauhot. Sitten on loppumme; meillä ei ole enää mitään syötävää.

Hän jätti lumikenkänsä -- ne vain vaivasivat häntä -- ja
huopapeitteistään kaksi, jotka painoivat hänen hartioillaan kuin lyijy.
Sitten hän laski patruunansa -- kymmenen jäljellä!

Hän ampui laukauksen.

Kuuliko hän kaiun?

Hän säpsähti. Hän heristi korviaan kuullakseen toistamiseen tämän
äänen. Se tuli silmänräpäyksessä -- tällä kerralla se ei selvästikään
ollut mikään kaiku.

-- Ledoq! hän huusi ääneen. Hän ampui uudestaan.

Hän kuuli nyt aivan selvästi laukauksen. Hetken kuluttua hän kuuli taas
laukauksen, nyt paljon lähempää kuin ennen, ja hän pamautti
vastaukseksi. Muutaman sadan metrin päästä hän tuli matalalle
harjanteelle ja kohotti silloin äänensä voimakkaaksi huudoksi. Laukaus
vastasi vuoren toiselta sivulta.

Vyötäisiin asti lumessa hän alkoi ryömiä ylöspäin, hivuttautuen
eteenpäin pienten puiden ja pensaiden avulla, ja vähän väliä hänen
täytyi pysähtyä puoliksi ojentautuakseen tuossa pehmeässä aineessa,
jossa hän pyrki väsymyksestä läähättäen eteenpäin. Vuoren huipulle
tultuaan hän huusi uudelleen. Valkoisen lumiusvan läpi hän kuuli heikon
äänen toiselta sivulta, mutta Jan tiesi, että se oli hyvin lähellä,
vaikka se tuntui heikolta.

-- Jotain on tapahtunut Ledoqille, hän ajatteli; -- mutta hänellä on
varmaankin ruokaa, ja me voimme elää sillä, kunnes lumimyrsky on ohi.

Päästyään kappaleen matkaa eteenpäin, hän tunsi savunhajua; vielä
edempänä hän huomasi savu tuprun kohoavan pilviä kohti, ja viimein hän
havaitsi risumajan ja näki jonkun ihmisen tulevan vastaansa nelinkontin
kuin eläimen.

Hän ponnisteli sen luo, ja haamu horjui ja olisi kaatunut, ellei paksu
lumi olisi ottanut vastaan. Vielä askel, ja huudahdus pääsi Janin
huulilta. Se ei ollutkaan Ledoq, vaan Dixon, seisoen siinä kalpein,
laihoin piirtein ja tuijottaen pyryyn!

-- Hyvä Jumala, minä olen nälkään ja janoon nääntymäisilläni!
englantilainen ähkyi ja ojensi käsivartensa. -- Thoreau -- Jumala
olkoon ylistetty.

Hän horjui ja kaatui lumeen.

-- Minä keitän teille vettä -- ja jotain syötävää -- heti! Jan sanoi.

Hänen äänensä oli soinnuton, ja maailma pyöri hänen silmissään, kun hän
heitti maahan käärönsä korjatakseen tulta. Hän tunsi väsymystä, joka
varmaankaan ei johtunut ainoastaan rajuilmasta. Hän ripusti kuitenkin
molemmat keittoastiansa liekeille ja täytti ne lumella. Toiseen hän
tyhjensi kourallisen jauhoja, jotka olivat hänen taskussaan -- toiseen
hän pani teetä. Viidentoista minuutin kuluttua hän vei ne
englantilaiselle.

Dixon joi ahneesti lämmintä teetä, ja yhtä ahneesti hän söi keitettyä
jauhovanukasta. Jan katseli nälkäisenä, kunnes kaikki oli syöty.

-- Se ei tullut silmänräpäystäkään liian varhain, Thoreau, hän sanoi
kiitollisena ja ojensi kätensä. -- Yö vielä ja --

Äkkiä hän pysähtyi. Armias taivas, mitä tuo on?

Ensi kerran hän huomasi kumppaninsa kasvojen riutuneen ilmeen. Janin
pää vaipui raukeana rinnalle. Hänen kätensä olivat jääkylmät.

-- Ei se mitään ole, hän mutisi uneliaasti, -- minä myöskin olen
nälkään nääntymäisilläni, Dixon! Ei ole enää mitään syötävää, hän
jatkoi, nähdessään toisen katsahtavan kääröön. -- Minä annoin teille
viimeiset jauhot. Ei ole mitään muuta kuin -- suolaa ja teetä. --
Raskaasti huoahtaen hän heittäytyi risumajaan.

-- Antakaa minun nukkua!

Kun Dixon oli tutkinut käärön vakuuttuakseen, ettei siellä ollut mitään
syötävää, hän kömpi takaisin Janin luo ja pani maata hänen viereensä.
Hänen herätessään oli jo valoisa päivä, ja nähtyään lumisateen
tauonneen hän huusi kumppanilleen.

Jan ei liikahtanutkaan. Hetkiseksi Dixon laskeutui kuuntelemaan,
hengittikö hän; sitten hän hoippui tulen luo. Taivas oli raskas ja
lyijynharmaa; äänetön kolkko hiljaisuus oli seurannut lumimyrskyn
vinkunaa.

Äkkiä Dixon kuuli ääntä. Lähellä hän näki variksen hyppivän sinne tänne
lumella. Se huusi nälissään, ja sen suuret pöllönsilmät tuijottivat
Dixoniin. Mies tuijotti vastaan, peläten liikahtavansa. Hitaasti ja
varovaisesti hän ryömi hakemaan asettaan, ja se kädessä hän vajosi
lumeen. Kun laukaus kajahti, Jan liikahti, mutta ei avannut silmiään
edes silloin kun Dixon riemuiten huudahti hänelle, että hän oli
hankkinut heille ruokaa. Hän kuuli sen ja yritti kohottautua, mutta
jokin hänen tahtoaan voimakkaampi hangoitteli vastaan. Hänestä tuntui
kokonaiselta iankaikkisuudelta, ennen kuin hän taas kuuli ääntä. Hän
tunsi itseään nostettavan, ja avattuaan silmänsä hän makasi pää
englantilaisen olkapäähän nojaten.

-- Juokaa tämä, Thoreau, hän kuuli.

Hän joi ja tajusi, ettei se ollutkaan teetä, mikä hänen kurkustaan
valui alas, vaan lämmintä verta.

Yhtäkkiä hän heräsi. Dixon tarjosi lautasella hänelle muutamia pieniä
lihanpalasia, ja kyselemättä hän söi. Äkkiä, kun jäljellä oli enää vain
pari kolme palaa, hän lopetti.

-- Hyvä Jumala, minähän olen syönyt kaiken! hän huudahti pelästyneenä.

-- Mitäpä sillä väliä, nuori englantilainen vastasi, -- sainhan minä
teidän jauhonne, Thoreau; te olette saanut minun varikseni. Eikö se ole
oikeudenmukaista?

Ja he puristivat lujasti toistensa käsiä, ja Janin sydämessä syntyi
sanoja, jotka melkein purkautuivat esiin hänen huuliltaan, sanoja,
jotka kaikuivat hänen aivoissaan ja muodostuivat äänettömäksi
rukoukseksi: -- Melisse, minä kiitän suurta Jumalaa, että sinä rakastat
juuri tätä miestä! Mutta vaieten hän horjui jaloilleen ja meni ulos
pimeyteen.

-- Myrsky on kenties tauonnut vain hetkeksi, hän sanoi. -- Me emme saa
lainkaan menettää aikaa. Kuinka kauan olitte kuljeskellut, ennen kuin
saavuitte tähän?

-- Noin kymmenen tuntia, Dixon sanoi. -- Minä pyrin kompassin mukaan
länteen päin, kunnes tiesin kulkeneeni Lac Bainin ohi ja käännyin
sitten pohjoista kohti.

-- Oh, teillä on kompassi, Jan sanoi, ja hänen silmänsä loistivat. --
Koska te tulitte niin pian tänne, niin olemme hyvin lähellä leiriä!
Sanokaa minulle, missä on pohjoinen?

-- Tuolla.

-- Silloin menemme etelään päin -- kaakkoon. Meidän täytyy olla
luoteeseen Lac Bainista.

Jan otti pyssynsä ja pani vain teen ja molemmat keittoastiat kääröön;
jäljellä olevan huovan hän jätti lumeen. Englantilainen seurasi aivan
hänen kintereillään, kiväärin painosta kumarassa. Vaivalloisesti he
saapuivat vuoren huipulle, ja kun Jan hetkiseksi pysähtyi katsomaan
ympärilleen, Dixon vaipui syvälle lumeen.

-- Minä en jaksa enää, Thoreau, hän läähätti väsyneesti. Hänen
silmissään ei ollut lainkaan pelkoa; hänen äänensä sävy oli iloinenkin.

-- Minä tunnen tämän harjanteen, Jan huudahti rohkaisevasti. -- Siitä
ei ole ainakaan kymmentä kilometriä enempää Lac Bainiin. On parasta,
että jätätte aseenne.

Dixon yritti nousta, ja Jan auttoi häntä. He kulkivat hitaasti
eteenpäin ja lepäsivät vähän väliä, mutta joka kerta kun Dixon nousi
ylös, hänen kasvonsa vääntäytyivät tuskasta.

-- Haluaisin teidän jatkavan yksinänne, hän sanoi. -- Tehän voisitte
lähettää apua --

-- Minä lupasin Melisselle tuoda teidät kotiin, jos löytäisin teidät,
Jan vastasi kasvot poispäin käännettyinä. -- Jos rajuilma puhkeaisi
uudelleen, niin olisitte mennyttä.

-- Sanokaa -- sanokaa, hän kuuli Dixonin voihkivan, -- lähettikö hän
teidät minua etsimään, Thoreau?

Englantilaisen äänessä veti jokin Janin katseen häneen. Hänen laihoja
poskiaan väritti heikko puna; hänen silmänsä säteilivät.

-- Lähettikö hän teidät?

-- Ei sanoillaan, herra Dixon, ja Jan koetti puhua tyynesti. -- Mutta
minä tiedän hänen tulevan hyvin onnelliseksi, jos saavun kotiin teidän
kanssanne.

Vähän myöhemmin hän pysähtyi ja teki tulen; ja sillä hän sulatti
uudelleen lunta ja keitti teetä. Juoma virkisti heitä, ja he jatkoivat
kulkuaan. Vähän kauempana Jan ripusti aseensa puuhun selittäen, että he
saattoivat tulla noutamaan sen päivän tai parin perästä.

Yhä raskaammin Dixon nojasi häneen, ja yhä useammin heidän täytyi
levätä. Kolme kertaa he pysähtyivät tekemään tulen ja keittämään
teetä. Oli pimeä, kun he päätyivät harjanteelta alas Lac Bainin
lumipeitteiselle jäälle. Puoliyö oli kulunut, kun Jan retuutti Dixonia
männiköstä hakkuupaikalle. Ei missään palanut valoa, ja hän meni
puolitiedottomine taakkoineen yhtiön varastohuoneelle. Siellä hän
herätti Croissetin, joka päästi heidät sisälle.

-- Pidä huolta Dixonista, Jan sanoi, -- äläkä herätä ketään yöllä! On
kyllä aikaa huomenaamulla varhain puhua, mitä on tapahtunut.

Oman huoneensa liedellä hän keitti lihaa ja kahvia, ja kauan hän istui
hiljaa tulen ääressä. Hän oli tuonut Dixonin kotiin. Aamulla Melisse
saa tietää sen. Ensin hän menee englantilaisen luo, sitten -- sitten --
Melisse tulee hänen luokseen!

Hän nousi ja istuutui pienen pöydän ääreen, joka oli hänen huoneensa
nurkassa.

-- Ei, Melisse ei saa tulla luokseni huomenaamulla, hän kuiskasi. --
Hän ei enää milloinkaan saa nähdä Jan Thoreauta.

Hän otti kynän ja paperia ja kirjoitti. Arkin toisensa jälkeen hän
rutisti kokoon ja heitti tuleen. Viimein hän kirjoitti nopeasti ja
epätoivoisesti ranskaksi seuraavat harvat rivit:

-- Minä olen tuonut hänet takaisin sinulle, Melisseni, ja rukoilen
hyvää Jumalaa, että Hän soisi onnea sinulle! Jätän vanhan viuluni, ja
aina kun soitat sillä, se puhuu sinulle Jan Thoreaun rakkaudesta.

Sitten hän taittoi paperin ja sulki sen yhtiön kirjekuoreen. Hyvin
hiljaa hän meni ulos autiolle varastohuoneelle. Valoa sytyttämättä hän
haki kuntoon uuden käärön, hiukan ruoka- ja ampumavaroja. Kirjekuoren
hän osoitti Melisselle ja pani sen niin, että Croisset tai toimitusmies
löytäisivät sen aamulla. Hänen koiransa olivat varastohuoneen takana
katoksessa, ja hän meni sinne, ja kutsui niitä hiljaa ja varovasti
nimeltä. Hiljaa ne tallustelivat isäntänsä perässä metsänreunaan, ja
aivan vanhan hongan alle, joka vartioi hautaa, Jan pysähtyi ja ojensi
äänettömänä käsivartensa pikku majaa kohti. Koirat katselivat. Kazan --
silmäpuoli johtaja -- tuijotti hänestä yön pimeyteen ja päästi
hiljaisen ulvahduksen. Surkeasti vinkuva tuulenpuuska suhisi honkien
latvoissa, ja Janin huulilta tunkivat nyyhkyttävät sanat, jotka hän oli
kuullut tämän saman haudan ääressä yli seitsemäntoista vuotta
takaperin, kun Williamsin kyynelten tukahduttama ääni oli kohonnut
viimeiseksi rukoukseksi Cumminsin vaimon puolesta.

-- Suuri Jumala suojelkoon Melisseä!

Hän kääntyi tielle, missä Jean de Gravois oli otellut englantilaisen
kanssa, kuljetti koirat ja reen luikertelevaa polkua myöten yli suon ja
saapui vihdoin yksinäiselle kallion yli esiinpistävälle puulle, johon
hän oli kätkenyt paperinsa. Ne hän kaivoi nyt esiin puukkonsa avulla.

Päivä jo melkein koitti, ennen kuin häh löysi vuorenhuipulle jättämänsä
kiväärin. Heti sen jälkeen alkoi sataa lunta. Hän oli siitä iloinen,
sillä se peitti hänen jälkensä.

Kolmetoista päivää hän ajoi koiriaan paksussa lumessa etelään päin.
Neljäntenätoista hän saapui Le Pasiin, sivistyksen rajavartiopaikkaan.
Oli yö, kun hän tuli metsästä, ja etäällä Saskatchewanin toisella
puolen näkyivät välkkyvät valot.

Hetkistä ennen kuin hän lähti sen yli, hän antoi väsyneiden koiriensa
pysähtyä ja käänsi kasvonsa autiota, synkkää pohjolaa kohti, mihin
revontulet raukeine liekkeineen viittoivat häntä, sanoen hänelle, että
vanha, vuosisatoja jatkunut elämä odotti häntä aina maapallon
napapiirissä.

-- Hyvä Jumala siunatkoon sinua ja varjelkoon sinua kaikkina aikoina,
Melisseni, hän kuiskasi; ja hitaasti hän astui sitten koiriensa edellä
virran yli toiseen maailmaan.




25

Jack Thornton


Sinä iltana kuultiin soittoa Le Pasissa. Jan kuuli sen, ennen kuin
pääsi perille, ja koirat höristelivät korviaan. Se oli kummallista
soittoa, Jan ei ollut milloinkaan kuullut sellaista. Kazan, koirien
toissilmä johtaja, alkoi ulvoa ja nosti kuononsa kummastellen ilmaan.
Varjojen tavoin he soluivat pitkin suuren, valaistun rakennuksen
seinämää, rakennuksen, mistä soitto kaikui ja kuului huumaavaa hälinää
-- naurua, töminää, laulua ja äänekästä puhetta. Ovi avautui, ja mies
ja nainen astuivat ulos. Mies kirosi ja nainen nauroi hänelle -- nauroi
niin kuin Jan ei ollut vielä milloinkaan kuullut naisen nauravan, ja
hän pidätteli hengitystään, kuunnellessaan naurun ilkkuvaa hohotusta.
Toisia pareja tuli ensimmäisen perässä. Muutamat menivät hiljaa ohi.
Eräs nainen, jota saattoi kaksi miestä, kirkui ja melusi ja sinkautti
rekeä vasten esineen, joka kolahtaen putosi maahan. Se oli pullo. Kazan
murisi. Vetokoirat luimistelivat etummaisen kintereillä. Hiljaisella
kehotuksella Jan taltutteli niitä.

Aivan virran rannalla hän kohtasi matalan, vähäpätöisen rakennuksen,
jonka portin yläpuolella oli lyhty ja hieman vaatelias kyltti: --
Kuningas Edwardin Hotelli. Viidakko oli lähes sadan metrin päässä
siitä, ja sinne Jan sitoi koiransa ja jätti rekensä. Hänen mieleensä ei
juolahtanutkaan, että sivistyneille seuduille tullessaan hän oli myös
tullut niille seuduin, missä tarvittiin lukkoja ja salpoja, missä oli
ryöväreitä ja varkaita. Yksinäisyyden eikä epäluulon tunne sai hänet
menemään takaisin, päästämään irti Kazanin ja ottamaan sen mukaansa.

He astuivat sisälle hotelliin, Kazan epäilevän varovaisesti. Ovi vei
suureen, öljylampun valaisemaan huoneeseen. Siellä ei ollut ketään
muita kuin yksinäinen mies, joka istui ikkunan ääressä ja katseli ulos.
Aivan hiljaa, niin ettei häiritsisi toista, Jan istuutui. Kazan laski
sudenpäänsä isäntänsä polville ja mulkoili lakkaamatta ja kysyvästi
häneen. Jan ei ollut milloinkaan elämässään tuntenut itseään niin
yksinäiseksi ja hylätyksi. Hänen edessään lepäsi Saskatchewan
valkoisena ja hiljaa; sen takaa saattoi erottaa tumman metsänreunan, ja
kaukana, kaukana siitä tuikki matalalla pohjantähti taivaanlaelta. Se
kimmelteli perin raukeasti, melkein kuin tuhannet muut tähdet, joita
hän näki ja revontulet näyttivät vain himmenevältä kajastukselta.

Jan tunsi jotain tukahduttavaa kurkussaan, hän sulki silmänsä ja
tarttui lujasti Kazanin päähän. Huolimatta hänen suorittamastaan
taistelusta, hänen ajatuksensa riensivät takaisin läpi rannattomien
hiljaisten alojen, yli vuorien ja halki metsien, nopeasti, lakkaamatta,
kunnes vielä kerran pohjantähti vilahti hänen päänsä päällä täydessä
loistossaan ja hän oli Lac Bainissa. Hän ei tiennyt antavansa myöten
nälän, väsymyksen ja metsissä käymänsä kolmetoistapäiväisen ottelun
yhteisvaikutukselle. Hän oli taas Melissen luona, vanhan viulunsa
luona, niiden luona, joita hän oli rakastanut.

Tällä hetkellä hän unohti, että ketään muuta henkilöä huoneessa
olikaan; hän ei kuullut, kun mies muutti asentoaan, niin että hän
selvästi saattoi nähdä hänet ja Kazanin. Hänen omilta huuliltaan
puhjennut matala, sydäntäsärkevä nyyhkytys herätti hänet taas
nykyisyyteen.

Hän suoristautui ja näki Kazanin hampaiden välkkyvän puolipimeässä.
Vieras oli noussut. Tuntematon seisoi kumartuneena hänen ylitseen ja
tuijotti häntä heikossa lampunvalossa, ja kun Jan avasi silmänsä, hän
näki, että hänen ylitseen kumartuneen miehen kalpeihin, hartaihin
kasvoihin oli piirrettynä suru, joka olisi voinut olla heijastus hänen
omastaan. Hetken he tuijottivat molemmat hiljaa ja hengittämättä
toisiinsa -- ja Kazanin selkäkarvat kohosivat. Jan ymmärsi, ettei tämä
mies ollut metsän poika. Mies ei kuulunut hänen väkeensä. Hänen
kasvonsa puhuivat etelän kansasta, sivistyksestä. Ja kuitenkin jokin
yhdisti heidät kaikista aidoista huolimatta ja teki heidät ystäviksi,
ennen kuin he vielä olivat sanoneet sanaakaan toisilleen. Vieras ojensi
kätensä, ja Jan tarttui siihen, ja tässä puristuksessa piili kaiken
yksinäisyyden ilmaus, kaikki kumppanuuden palava ikävöiminen, joka
täytti näiden molempien miesten sydämet.

-- Olette hiljakkoin saapunut tänne? mies sanoi puoliksi kysyen. --
Teidän rekennekö on -- tuolla?

-- Niin, Jan sanoi.

Vieras istuutui tuolille Janin viereen.

-- Leireistäkö? hän uteli innokkaasti.

-- Mistä leireistä?

-- Rautatieleireistä, missä avataan uusia linjoja, Wekuskon tuolla
puolella.

-- En tunne mitään leirejä, Jan vastasi yksinkertaisesti. -- En tiedä
mistään muusta rautatiestä kuin siitä, joka menee Le Pasiin. Minä tulen
Lac Bainista, Barren Landsin äärimmäisestä kolkasta.

-- Ettekö ole milloinkaan ennen ollut etelässä päin? vieras kysyi
hiljaa, ja Jan kummasteli hänen silmiensä ilmettä.

-- Kauan sitten, muinoin. Olen viettänyt koko elämäni -- tuolla
pohjoisessa. Jan osoitti sinne päin, ja toisen silmät kääntyivät sinne,
missä pohjantähti raukeasti välkkyi taivaalla.

-- Ja minä olen viettänyt koko elämäni tuolla alhaalla, hän vastasi ja
nyökkäsi etelään päin. -- Vuosi takaperin tulin tänne terveyttäni ja
onneani etsimään. -- Hän nauroi hermostuneesti. -- Minä saavutin
molemmat. Mutta jätän ne. Huomenna matkustan takaisin. Nimeni on
Thornton, hän lisäsi ja ojensi taas kätensä. -- Tulin Chicagosta.

-- Minun nimeni on Thoreau, Jan Thoreau, Jan sanoi. -- Olen lukenut
Chicagosta ja nähnyt kuvia siitä. Onko se suurempi kuin Winnipegin
kaupunki?

-- On, se on suurempi.

-- Suuren yhtiön virkamiehethän asuvat Winnipegissa, ja toimitusmies,
eikö niin?

-- Hudson Bay Companynko -- niin asuvat.

-- Ja kun on kysymys jostain tärkeästä -- oikein tärkeästä -- eikö
silloin ole parasta kääntyä toimitusmiehen puoleen? Jan kysyi.

-- Lähempänä on päätoimisto Prince Albertissa, Thornton sanoi ja
katseli kummastuneena Janin kasvojen jännittynyttä ilmettä.

-- Sinne ei ole pitkä matka, Jan virkahti ja nousi nopeasti. -- Entä
saisiko siellä jotain tärkeää toimitettua -- oikein tärkeää? -- Hän
laski kätensä Kazanin päähän ja kääntyi puoliksi ovea kohti.

-- Ehkä paremmin kuin toimitusmiehen luona, Thornton vastasi. -- Mistä
sitten kysymys onkin.

Yön hiljaisuudessa kaikui koirien pitkäveteinen ulvonta.

-- Kumppanit huutavat Kazania, Jan huomautti rauhallisesti, ikään kuin
ei olisi kuullut Thorntonin viimeistä muistutusta. -- Hyvää yötä, herra
Thornton!

Koirat istuivat odottamassa Janin ja Kazanin paluuta. Jan kuljetti ne
kauemmaksi, missä ne joutuivat aukiolta tiheän männikön piiloon, ja
teki tulen keittääkseen kahvia ja paistaakseen peuranlihaa. Heitettyään
jäätynyttä kalaa koirille, hän taittoi kuusenoksia, joille hän nuotion
ääreen levitti huopansa ja odotti sitten kahvin ja lihan valmistumista.
Koirat olivat jo lakanneet syömästä, kun hän itse alkoi, ja ne
asettuivat mahalleen aivan hänen jalkojensa juureen, valmiina iskemään
kiinni rippeisiin, joita hän heitteli niille. Jan huomasi, että ne joko
murisivat tai haukahtelivat. Ne eivät myöskään tapelleet lihapaloista,
joita hän viskoi niille, ja hän alkoi ihmetellä, rasittiko niitäkin
sama tukaluus, mikä kalvoi hänen omaa sydäntään.

Tämän tukaluuden, tämän kuolettavan yksinäisyydentunteen ja
sydämentuskan lisäksi oli hermostunut into tarttunut Janiin -- into
valjastaa koiransa ja väsymyksestä huolimatta kiiruhtaa siihen
paikkaan, josta Thornton oli puhunut -- Prince Albertiin -- ja siellä
iäksi vapautua siitä, mikä oli painanut häntä aina siitä monta vuotta
sitten kuluneesta illasta asti, jolloin hän hoippuen oli saapunut Lac
Bainiin soittamaan viuluaan Cumminsin vaimon kuollessa. Hän pisti
kätensä turkkinsa rintamukseen, missä hän tunsi puunrungosta ottamansa
paperit. Kaksikymmentä vuotta hän oli piilottanut niitä. Huomenna hän
aikoi lähteä viemään niitä suureen yhtiöön, jonka toimisto oli Prince
Albertissa. Ja sitten -- tämän tehtyään -- mitä olikaan Jan Thoreaun
elämästä jäljellä? Ehkä yhtiö pitäisi hänet, ja hän jäisi sivistyneelle
seudulle. Se olisi hänelle parasta. Hän taistelisi metsiensä houkutusta
vastaan, niin kuin hän vuosia taaksepäin oli torjunut tämän toisen
maailman houkutuksia, joka kerran oli täyttänyt hänet rauhattomuudella.
Sen hän oli tukahduttanut. Jos hän tosiaankin palaisi metsiinsä, hän
menisi kauas länteen tai itään päin. Eikä kukaan, joka joskus oli hänet
tuntenut, saisi enää kuulla Jan Thoreausta.

Kazan oli ryöminyt huovan ääreen ja uskaltanut lähestyä tuuma tuumalta,
kunnes sen suuri sudenpää lepäsi Janin käsivarrella. Kymmenen vuotta
sitten Jan oli ottanut Kazanin puolisokeana penikkana. Hän ja Melisse
olivat valinneet sen puolen tusinan voimakkaamman veljen ja sisaren
poikueesta. Kazan oli kaikki, mitä hänellä oli jäljellä. Hän piti
toisistakin koirista, mutta ne eivät olleet Kazanin vertaiset. Hän
kiersi käsivartensa lujemmin koiran kaulaan. Väsymys ja valkean lämpö
tekivät hänen päänsä raskaaksi, ja hän nukahti pian puuta vasten
nojaten.

Useita tunteja myöhemmin hän heräsi, ja avatessaan silmänsä hän näki
tulen edelleenkin palavan kirkkaasti. Toisella puolen sitä, koirien
takana, istui Thornton. Katsahdus taivaanlaelle, mistä tähdet olivat
sammumaisillaan, kertoi Janille, että oltiin aivan lähellä
päivänkoittoa. Hän kohosi pystyyn. Thornton hymyili ja puhalsi
savupilven toisensa perästä piipustaan.

-- Te olitte vähällä paleltua, hän sanoi, kun Jan tuijotti häneen, --
te nukuitte kuin kuollut. Minä odotin ensin teitä siellä ja yritin
ottaa sitten selvää teistä. Kas -- minä ajattelin... Hän epäröi ja
kolisti tuhkan piipunpesästä. Sitten hän katsahti Janiin. -- Kuulkaas,
poikaseni, jos olette pulassa -- jos teillä on huolia -- huono onni --
rahan puute -- niin ettekö voisi antaa minun auttaa itseänne?

-- Kiitos -- minulla on rahaa, Jan sanoi. -- Tahdon vain mieluummin
nukkua luonnon helmassa koirineni. Hyvä Jumala, olisin luultavasti
jäätynyt, ellette te olisi tullut! Te olette ollut täällä koko yön?

Thornton nyökkäsi.

-- Ja nyt on aamu, Jan sanoi, nousi pystyyn ja katsoi puiden latvojen
yli. -- Te olette kovin hyvä. Soisin voivani tehdä jotain hyväksenne.

-- Kyllä voittekin, Thornton sanoi rauhallisesti. -- Mihin aiotte --
täältä?

-- Yhtiön toimistoon Prince Albertiin. Me lähdemme tunnin kuluttua.

-- Ottaisitteko minut mukaanne? Thornton kysyi.

-- Mielelläni! Jan huudahti. -- Mutta siitä tulee vaivalloinen matka.
Minun täytyy kiiruhtaa, ja te ette kai ole tottunut juoksemaan koirien
jäljessä.

-- Se ei voi koitua minulle liian vaikeaksi, Thornton arveli. --
Toivon --

Taas Jan kummastui Thorntonin kasvojen ja äänen synkkää epätoivon
ilmausta.

-- Minulla on lihaa, kahvia ja korppuja, Jan sanoi ja meni käärönsä
luo. -- Haluatteko syödä aamiaista kanssani?

Neljännen päivän iltana he saapuivat ponnistuksia vaatineen matkan
jälkeen Prince Albertiin.

-- Menemme heti yhtiön toimistoon, Jan selitti.

Nyt Thornton opasti hänet ikivanhalle rakennukselle kaupungin läntiseen
laitaan. Thornton vei hänet toimistoon, joka oli täynnä nuoria koneella
kirjoittavia naisapulaisia, ja siellä Thornton jätti käyntikorttinsa
harmaahapsiselle herrasmiehelle, joka istui pulpettinsa ääressä ja
nimeen katsahdettuaan nousi ylös, kumarsi ja pudisti hänen kättään.
Heti sen jälkeen avattiin muuan ovi, ja Jan Thoreau meni yksin ja
pamppailevin sydämin sisälle, käsi kouristuneesti tavoitellen papereita
povitaskusta.

Thornton odotti ulkopuolella. Tunti kului, eikä ovi kuitenkaan
avautunut. Pulpetin ääressä istuva mies vilkaisi ihmetellen
Thorntoniin. Kaksi tyttöä alkoi kuiskien kummastella, kuka se
pohjoisesta tullut villi olikaan, joka vei tunnin toimitusmiehen
ajasta. Kului lähes kaksi tuntia, ennen kuin Jan taas näyttäytyi. Hän
oli viisi vuotta vanhentunut näinä kahtena tuntina. Hartiat olivat
kumarassa, poskille oli levinnyt kummallinen kalpeus. Thorntonista
tuntui kuin hänen kasvonsakin olisivat laihtuneet. Pää painuksissa ja
ympärilleen katsomatta Jan asteli huoneen läpi, ja kun viimeinen ovi
avautui laskeakseen heidät ulos himmeän talviauringon valoon, Thornton
kuuli häneltä pääsevän tukahdutettuja nyyhkytyksiä. Hänen sormensa
kiertyivät Janin käsivarteen, hänen silmänsä säkenöivät. -- Jos tuolla
ylhäällä ollaan sinua kohtaan pikkumaisia, hän huudahti kiivaasti, --
niin sano minulle vain, ja minä totisesti puristan ne ruuvipihteihin!
Ja jos rahoja tarvitaan, niin on minulla puoli miljoonaa, opettaakseni
heille säädyllisyyttä!

-- Kiitos, Jan sanoi sortuneella äänellä. -- Ei ole kysymys siitä. En
tarvitse rahoja. Puoli miljoonaa tuskin riittäisi sen ostamiseen --
minkä äsken annoin itseltäni.

Hän pisti kiivaasti kätensä tyhjään taskuun, missä paperit olivat
olleet.




26

Kiusaus


Kun Jan illalla jäi yksikseen, hän alkoi uudelleen ajatella ja
taistella erästä mielihalua vastaan, joka melkein oli vallata hänet.
Kerran, aikoja sitten, hän oli avannut sydämensä Jean de Gravoisille,
ja Jean oli antanut hänelle lohdutusta. Tänä iltana hän ikävöi saada
mennä Thorntonin luo, niin kuin oli mennyt Jeaninkin tykö, ja kertoa
hänelle saman tarinan ja mitä oli tapahtunut toimitusmiehen
konttorissa. Hänen sydämessään oli herännyt Thorntonia kohtaan tunne,
joka oli voimakkaampi kuin ystävyys -- tunne, joka olisi saanut hänet
taistelemaan, vieläpä kuolemaankin hänen puolestaan, kuten hän olisi
tehnyt Jean de Gravoisin puolesta. Tätä tunnetta vahvisti käsitys, että
jokin painoi Thorntonia, että häntäkin kalvoi yksinäisyys ja suru, jota
hän koetti salata. Ja kuitenkin hän taisteli, uskoisiko vai eikö
salaisuutensa uudelle ystävälleen. Se ei toisi mukanaan mitään muuta
hyvää -- sen hän tiesi -- kuin huojentaisi osaltaan hänen omaa
taakkaansa. Hän lähti kävelylle virran varrelle ja ohi toimitusmiehen
ikkunoiden. Sieltä loisti vielä valoa. Toimitusmies piti lupauksensa.
Hän työskenteli. Hän työskenteli myöhään; kun Jan kahden tunnin perästä
tuli takaisin, hän näki, että valo yhä paloi hänen huoneessaan.

Viikon kuluttua -- tai kenties kymmenen päivän -- on kaikki selvänä,
oli toimitusmies hänelle sanonut. Alituisesti Janin katse kääntyi
pohjoista kohti, ja nytkin hän katseli sinne päin ja ihmetteli, miten
hänelle käy viikon lopulla.

Kaikki valot oli sammutettu, ja ihmiset olivat menneet levolle, kun hän
ja Kazan palasivat hotelliin. Mutta Thornton istui yksinään valveilla
puolipimeässä, samalla tavoin kuin Jan oli ensiksi nähnyt hänet Le
Pasissakin. Jan istuutui hänen viereensä.

-- Jan, aloitti silloin Thornton väräjävin äänin, -- oletko milloinkaan
rakastanut naista -- rakastanut häntä niin, että olit halukas ja valmis
kuolemaan hänen tähtensä?

Kysymys tuli niin odottamatta, että Jan vastasi miettimättä:

-- Olen.

Silloin Thornton kumartui hänen puoleensa, tarttui hänen polviinsa, ja
hänen kasvoistaan kuvastui syvä epätoivo.

-- Siten minäkin rakastan erästä naista, hän jatkoi liikuttuneena. --
Tyttöä, ei naista, ja hän kuuluu sinun kansaasi, Jan -- hän on pohjolan
asukas, viaton kuin kukka, minun silmissäni kauniimpi kuin konsanaan
tapaamani naiset. Hän on Oxford Housessa. Minä olen menossa kotiin --
pelastaakseni itseni.

-- Pelastaaksesi itsesi! Jan sanoi. -- Hyvä Jumala, eikö hän sitten
rakastakaan sinua?

-- Hän seuraisi minua maailman ääriin!

-- Silloin --

Thornton ojentautui suoraksi ja kuivasi kalpeat kasvonsa. Äkkiä hän
nousi ja viittasi Jania seuraamaan. He menivät ulos yöhön ja astelivat
yhä reippaammin, kunnes pääsivät ulos kaupungista. Siltä paikalta,
missä he seisoivat, he näkivät yli metsien ja pitkälle etelän himmeihin
valoihin.

-- Tuolla on minulle helvetti! Thornton sanoi ja osoitti sinne päin. --
Se on sitä sivistykseksi sanottua -- mutta useimmiten se on helvettiä,
ja niinpä minullekin. Se on helvetti suurine kaupunkeineen,
kiistoineen, verenvuodatuksineen, kurjuuksineen. En tiennyt,
minkälainen helvetti se oli, ennen kuin tulin tänne -- teidän pariinne.
Jumala suokoon, että voisin jäädä tänne -- iäksi!

-- Sinä rakastat häntä, Jan huudahti. -- Voit jäädä.

-- Sitä en voi, Thornton voihki. -- Sitä en voi -- ellen --

-- Mitä?

-- Ellen tahdo menettää kaikkea -- paitsi häntä.

Vapisten Janin sormet etsivät Thorntonin kättä.

-- Ja kaikki on -- on -- mitätöntä, kun se uhrataan rakkauden ja onnen
tähden, hän väitti. -- Suuri Jumala -- sen tiedän --

-- Kaikki! Thornton keskeytti hänet. -- Etkö ymmärrä? Minä sanoin
kaikki! -- Hän kääntyi puoliksi kumppaniinsa. -- Minä uhraisin henkeni
hänen tähtensä. Minä hautautuisin metsiin koko loppuiäkseni -- hänen
tähtensä. Uhraisin omaisuuteni, ystäväni, itseni, hänen tähtensä. Mutta
minä en saa. Hyvä Jumala, etkö sitten ymmärrä? --

Jan tuijotti kummastuneena ja ihmetellen.

-- Olen tuolla etelässä viettänyt yli kymmenen vuotta helvettiä
pahemmassa -- naisen kanssa, Thornton jatkoi. -- Sellaista sattuu
meidän joukossamme usein -- sellaisia helvettejä. Matkustin tänne
vapautuakseni siitä hetkeksi. Nyt sinä ymmärrät. Siellä on nainen, joka
on minun vaimoni. Hän tulisi iloiseksi, jos en milloinkaan palaisi. Hän
on nyt onnellinen, kun minä olen poissa, ja minä itse olen ollut
onnellinen -- vähän aikaa. Minä tiedän, mitä rakkaus on. Olen tuntenut
sen. Olen kokenut sen. Jumala armahtakoon minua, mutta olen melkein
valmis kääntymään takaisin -- hänen luokseen!

Hän vaikeni nähdessään Janin muuttuneen ilmeen. Suorana ja
liikkumattomana kuin heidän takanaan oleva honka hän seisoi siinä; vain
silmät osoittivat hänen elävän. Nämä silmät eivät hellittäneet
Thorntonista. Ne polttivat häntä tuossa harmaassa hämärässä; niin hän
ei ollut milloinkaan nähnyt ihmissilmien tekevän. Hän odotti puolittain
peloissaan, mitä Jan sanoisi. Hänen äänessään ei ollut lainkaan sitä
kovuutta, jota Thornton näki hänen katseessaan. Se oli päinvastoin
matala ja hellä.

-- Sano, kuinka pitkälle olet mennyt -- hänen kanssaan? Thornton
ymmärsi hänet ja ojensi kätensä häntä kohti.

-- Ainoastaan niin pitkälle kuin mies voi mennä maailman puhtaimman
olennon kanssa, hän sanoi. -- Olen tehnyt syntiä rakastamalla häntä ja
salliessani hänen rakastaa itseäni, mutta siinä onkin kaikki, Jan
Thoreau. Minä vannon, että siinä on kaikki!

-- Ja sinä palaat etelään?

-- Niin, minä palaan etelään.

Thornton ei kuitenkaan lähtenyt seuraavana päivänä. Eikä hän tehnyt
lähtöä sitä seuraavanakaan päivänä. Eikä kolmantena, neljäntenä eikä
viidentenäkään. Sillä aikaa Jan kävi joka iltapäivä toimitusmiehen
konttorissa, ja aina Thornton seurasi häntä. Jan ymmärsi, mitä tämän
sisimmässä liikkui, ja hän surkutteli häntä ja suri hänen kanssaan,
kunnes hänen oma salaisuutensa purkautui hänen huuliltaan. Hänelle
käsittämättömällä tavalla antoi Thorntonin uhrautuminen kunnian tähden
ja hänen epätoivonsa Janille voimia, ja sataankin kertaan hän kysyi
itseltään, voisiko hän auttaa kumppaniaan oman kurjuutensa
tunnustuksella. Kun Jan yhdeksäntenä päivänä meni toimitusmiehen
konttoriin, ei Thornton ollut hänen mukanaan. Hän oli istunut yksinään
kolkossa hotellihuoneen nurkassa, eikä ollut edes vilaissutkaan
ylöspäin, kun Jan lähti Kazanin saattamana.

Tämä yhdeksäs päivä oli Jan Thoreaun viimeinen. Puolittain
hajamielisenä hän kuunteli, kun toimitusmies sanoi hänelle
lopettaneensa tehtävänsä ja pudisti hänen kättään. Oli pimeä, kun Jan
tuli ulos yhtiön konttorista; tähdet tuikkivat vain aivan himmeästi.
Jan seisoi yksinään hetkisen virran partaalla. Vastapäätä oli metsä,
joka levisi aina maan ääriin saakka, hiljaisena ja synkkänä, ja sen
yläpuolella -- kuin merkkitulena, joka viittasi häntä takaisin omaan
maailmaansa -- heijastuivat yli taivaanlaen revontulten punaiset ja
kultaiset nuolet. Ja kuunnellessaan hän erotti etäistä valittavaa
ääntä, jonka hän tiesi tulevan tästä maailmasta, ja se sai Kazanin
selkäkarvat nousemaan pystyyn, ja eläin päästi kolkon ulvahduksen.
Janin hengitys tiheni, hänen verensä lämpeni. Tuolla -- virran toisella
puolen -- oli häntä kutsumassa hänen oma maailmansa, ja hän, Jan
Thoreau, oli vapaa menemään. Vielä tänä iltana hän hautautuisi metsän
syvyyteen, ja hänen levolle laskiessaan hänen yllään olisivat rakkaat
tähtensä, ja tuulet suhisisivat honkien latvoissa ja kuiskisivat
hänelle suosiotaan ja veljeyttään. Hän menee -- nyt. Hän sanoo hyvästi
Thorntonille -- ja lähtee sitten.

Hän alkoi juosta, ja Kazan juoksi hänen rinnallaan. Hän oli
hengästyksissään tullessaan kaupungin ainoalle valaistulle kadulle. Hän
kiiruhti hotelliin ja tapasi Thorntonin vielä samalla paikalla
istumassa.

-- Kaikki on selvää, Jan huudahti hiljaa. -- Se on ohi, ja minä lähden
jo tänä iltana, nyt heti.

Thornton nousi. -- Tänä iltana! hän toisti.

-- Niin, tänä iltana, nyt. Minä laitan tavarani kokoon. Tuletko mukaan?

Hän astui Thorntonin edellä pieneen, yksinkertaiseen huoneeseen, missä
hän oli öisin maannut. Vasta lampun sytytettyään hän huomasi Thorntonin
kasvojen muuttuneen ilmeen. Tämä katseli häntä nyt uhmakkaasti; hänen
kasvoillaan oli kova, ynseä sävy, silmien ympärillä oli tummia varjoja,
ja suupielet olivat tiukkaan puristettu yhteen.

-- Ja minä -- minäkin lähden tänä iltana, hän sanoi.

-- Etelään?

-- Ei, pohjoiseen, Thornton sanoi kiivaasti. Hän seisoi vastapäätä
Jania ja kumartui pöydän yli, jolla kynttilä oli. -- Minä olen
tempautunut irti, hän jatkoi. -- En palaa helvettiin. En ikinä mene
takaisin etelään. Siellä olen kuollut -- ainiaaksi kuollut. He eivät
konsanaan enää saa kuulla minusta. He saavat ottaa omaisuuteni --
kaikki. Minä lähden pohjoiseen. Aion elää sinun kansasi parissa -- ja
Jumalan -- ja hänen kanssaan!

Jan vaipui tuolille, Thornton istuutui häntä vastapäätä.

-- Minä käännyn hänen luokseen, hän toisti. -- Ei kukaan saa
milloinkaan tietää sitä.

Hän ei päässyt selville Janin silmien ilmeestä ja yhtä vähän hän kykeni
ymmärtämään hänen pehmeiden, ruskeiden käsiensä hermostuneita
nytkähdyksiä. Mutta Kazanin toinen silmä sanoi hänelle enemmän kuin
Thornton kykeni arvaamaankaan, ja vastaukseksi näkyi uudelleen kohoavan
onnettomuutta ennustava vavahtelu pitkin koiran selkärankaa. Thornton
ei milloinkaan saanut tietää, että Janin sormet hetkeksi valtasi
entinen hurja halu syöksyä kiinni ihmiskurkkuun.

-- Sitä et tee, hän sanoi rauhallisesti.

-- Kyllä, minä teen sen, Thornton vakuutti. -- Olen tehnyt päätökseni.
Ei mikään muu kuin kuolema voi estää minua.

-- On muutakin, mikä voi estää sinut ja todella estääkin, Jan ilmoitti
yhtä rauhallisesti kuin ennenkin. -- Minä, Jan Thoreau, estän.

Thornton nousi hitaasti ja tuijotti Janin kasvoihin.

-- Minä estän, Jan toisti ja nousi myös. -- Enkä minä ole kuolema.

Hän astui Thorntonin eteen ja laski molemmat kätensä hänen
olkapäilleen, ja hänen silmissään oli taas sama ilme, joka sai
Thorntonin rakastamaan häntä enemmän kuin hän milloinkaan oli maan
päällä ketään miestä rakastanut.

-- Minä estän, hän sanoi taas ystävällisesti. -- Istuhan! Kerronpa
sinulle jotain. Ja kun olen lakannut kertomasta, sinä tartut käteeni ja
sanot: Jan Thoreau, minä kiitän suurta Jumalaa, että jotain sellaista
on tapahtunut ennen ja se on tullut minun korviini kylliksi ajoissa,
jotta voin pelastaa hänet, jota rakastan. Istu, ole hyvä!




27

Janin kertomus


Jan oli viisi vuotta vanhentunut niinä kahtena tuntina, jotka hän oli
ollut toimitusmiehen konttorissa; hän vanheni nytkin Thorntonin
katsellessa häntä. Sama väsynyt, toivoton hehku paloi hänen silmissään,
samat jännittyneet uurteet rumensivat hänen kasvojaan. Ja kuitenkin hän
muuttui nopeasti, niin kuin iltapäivälläkin. Kaksi tummaa pilkkua alkoi
palaa hänen poskillaan, hänen istuessaan vastapäätä Thorntonia, joka
odotti kalpeana ja hiljaa.

-- Kuuntele, hän aloitti matalalla äänellä, -- aion kertoa sinulle
jotain, mistä olen puhunut vain kahdelle ihmiselle. Se on kertomus
toisesta miehestä -- sivistyneestä miehestä, kuten sinäkin. Hänkin tuli
tänne meidän maahamme vuosia takaperin ja kohtasi naisen, niin kuin
sinä olet tavannut tämän nuoren tytön Oxford Housessa, ja rakasti häntä
yhtä paljon, kuin sinä rakastat tätä, ehkäpä enemmänkin. On
ihmeellistä, että asia on aivan samanlainen, ja juuri sen vuoksi
uskonkin, että Pyhä Neitsyt antaa minulle rohkeutta kertoa sen sinulle.
Sillä tämä mies jätti -- niin kuin sinäkin -- vaimonsa -- ja kaksi
lastaan -- tullessaan tänne pohjoiseen. Jack Thornton, minä rukoilen
suurta Jumalaa antamaan hänelle anteeksi, sillä hän jätti kolmannenkin
lapsen -- syntymättömän.

Jan nojasi päätään käteensä, niin että se varjosti hänen kasvonsa.

-- En aio niin paljon puhua tästä kuin pikemmin siitä, mitä sitten
tapahtui, hän jatkoi. -- Se oli kaunista rakkautta -- naisen puolelta
-- ja se olisi ollut kaunista rakkautta miehenkin puolelta, jos se
olisi ollut puhdasta. Sillä mies uhrasi kaikki, vieläpä Jumalansakin --
kuten sinäkin olet valmis uhraamaan kaikki -- Jumalasikin -- tämän
Oxford Housessa olevan tytön tähden. Minä supistan sanottavani
enimmäkseen naiseen. Hän oli kaunis. Hän oli ihaninta, mitä Jumala on
maailmaan asettanut, ja hän rakasti tätä miestä. Hän meni naimisiin
hänen kanssaan, luotti häneen, oli valmis kuolemaan hänen tähtensä,
seuraamaan häntä maailman ääriin saakka, niin kuin naisemme tekevät
rakastamiensa miesten tähden. Etkö voi arvata, mitä tapahtui? Syntyi
lapsi!

Jan lausui nämä sanat niin lujaa, että Thornton peräytyi kuin iskun
saanut.

-- Syntyi lapsi! Jan toisti, ja Thornton kuuli, kuinka hän iski
kyntensä pöytään. -- Siinä oli Jumalan ensimmäinen kirous -- lapsi!
Epäkelvoiksi -- eläimiksi -- niiksi heitä nimitämme -- paholaisiksi --
synnin hylkiöiksi! Hyvä Jumala, niin tapahtui! Syntyi lapsi Jumalan
kirous niskoillaan!

Jan vaikeni, hänen kyntensä taipuivat yhä enemmän, hän huohotti kuin
olisi juossut.

-- Tuolla sinun maailmassasi hänestä olisi kasvanut mies, hän jatkoi
tyynemmin. -- Minä olen kuullut sen -- sittemmin. Siellä kuuluu
kaksijalkainen sekasikiö olevan sangen tavallinen -- avioliiton
ulkopuolella syntynyt mies tai nainen. Olen kuullut, että se kirous ei
ole siellä toivoton. Mutta täällä on toisin. Kirous ei häivy
milloinkaan. Se seuraa päivä päivältä, vuosi vuodelta. Ja tämä lapsi --
luontokappaleita onnettomampi -- syntyi tämän kirouksen alaisena.
Ymmärrätkö nyt? Jos tuulet olisivat kuiskineet tuon salaisuuden, ei
kukaan olisi tullut hänen lähelleen -- intiaaninaiset olisivat
mieluimmin koskeneet ruttotautiseenkin -- hän olisi ollut hylätty
olento, miehenä halveksittu, häntä olisi osoitettu sormella ja
pilkattu, annettu pahempia nimiä kuin huonoimmille ja kurjimmille
koirille. Sitä merkitsee tuon kirouksen alaisena syntyminen -- tuolla
pohjoisessa.

Hän odotti, että Thornton sanoisi jotain, mutta tämä istui hiljaa ja
liikkumattomana pöydän toisella puolen.

-- Kirous vaikutti nopeasti. Sen sai ensin -- tunnonvaivoina mies
kokea. Se kalvoi hänen sieluaan, se riudutti hänet elävältä ja ajoi
hänet paikasta paikkaan, nainen ja lapsi mukanaan. Naisen puhtaus ja
rakkaus lisäsivät hänen kärsimyksiään, ja vihdoin hän ymmärsi, että
Jumalan käsi oli raskaana laskenut hänen päällensä. Nainen näki hänen
surunsa, mutta ei tuntenut sen syytä. Ja sitten vasta kirous saavutti
naisen. He lähtivät pohjoiseen -- kauas Barren Landsin toiselle puolen,
mutta kirous seurasi heitä sinnekin. Se kalvoi miehen elämää, kunnes --
hän kuoli. Se tapahtui seitsemän vuoden kuluttua lapsen syntymästä.

Öljylamppu alkoi savuta, ja Jan väänsi nopeasti sydäntä alas, niin että
he joutuivat pimeään.

-- Silloin alkoi kirous ahdistaa naista ja lasta. Etkö usko, että isien
pahat teot joutuvat heidän lastensakin kärsittäviksi? Kautta taivaan --
niin on asia -- niin on asia! Kirous tuli monella tavoin -- ja sitten
-- se tuli vihdoin tällä tavoin.

Janin ääni muuttui sähinäksi. Thornton saattoi tuntea hänen kuuman
hengityksensä pöydän yli kumartuessaan, ja hänen silmänsä kiiluivat
pimeässä kuin kaksi tulista hiiltä.

-- Se tuli näin! Jan huohotti. -- Leiriin oli saapunut muuan
lähetyssaarnaaja -- muuan -- muuan kristitty etelästä, ja hän oli hyvä
ystävä naisen kanssa ja saarnasi Jumalasta, ja nainen uskoi häntä.
Poika oli aivan pieni ja näki kaikenlaista, mutta alussa hän ei
ymmärtänyt. Sittemmin hän ymmärsi, että lähetyssaarnaaja rakasti hänen
äitinsä kauneutta ja pyrki voittamaan sen -- mutta ei onnistunut siinä
sen vuoksi, että nainen ei koskaan elämässään voinut rakastaa muuta
kuin tuota ainoata, jolle hän ensiksi oli sydämensä antanut. Suuri
Jumala, silloin tapahtui eräänä iltana, että kaikki ihmiset
kokoontuivat peuranpaistojuhlille suurien nuotioiden ympärille, eikä
ketään ollut pikku majan läheisyydessä, missä poika ja hänen äitinsä
asuivat. Poika oli juhlassa, mutta tuli juosten kotiin -- palanen
rasvaa tippuvaa lihaa kädessään äidille -- ja hän kuuli tämän huudon ja
juoksi sisälle -- ja lähetyssaarnaaja löi hänet lattiaan. Silloin se
tapahtui, ja poikakin ymmärsi ja ajoi takaa miestä ja kirkui, että tämä
oli tappanut hänen äitinsä. Janin ääni kuulosti nyt hirveän
rauhalliselta.

-- Se on totta, Thornton -- siitä illasta alkaen hän kuihtui kuin
kukka! Hän kuoli ja jätti pojan yksinään kantamaan kirousta. Ja se
poika, Jack, oli Jan Thoreau. Nainen oli hänen äitinsä.

Seurasi äänetön, pelottava kuolemanhiljaisuus, jonka hetkisen kuluttua
Thornton keskeytti ojentamalla kätensä ja hapuilemalla, kunnes kosketti
Thoreaun molempiin käsiin, joihin hän lujasti tarttui.

-- Ja -- siinäkö kaikki? hän kysyi hiljaa.

-- Ei, siinä on vain alku, Jan sanoi hiljaa. -- Kirous on seurannut
minua, Thornton, kunnes olen maailman onnettomin mies. Tänään olen
tehnyt kaikki, mitä tehdä voi. Kuollessaan isäni jätti papereita, jotka
äitini piti antaa minulle täysikasvuiseksi tultuani. Hänen kuollessaan
sain ne. Hän ei tiennyt, mitä niissä oli, ja siitä minä olen iloinen.
Sillä ne kertoivat samaa, minkä minä nyt olen kertonut sinulle, Jack,
ja haudastaan isäni pyysi minua sovittamaan, mitä voin. Asettuessaan
toden teolla pohjolaan hän otti mukaansa suurimman osan omaisuuttaan --
joka oli suuri -- ja sijoitti sen siihen, mistä ei kukaan milloinkaan
voisi löytää sitä -- suureen yhtiöön. Puolet siitä, hän kirjoitti,
kuuluisi minulle. Toisen puolen hän pyysi minua palauttamaan lapsilleen
ja oikealle vaimolleen, jos tämä eli. Olen tehnyt enemmänkin. Olen
luopunut kaikesta -- sillä mitään siitä ei kuulu minulle. Puolet joutuu
niille molemmille lapsille, jotka hän hylkäsi. Toinen puoli kuuluu
lapselle, joka ei silloin vielä ollut syntynyt. Äiti -- on -- kuollut.

-- Siinä ei ole kaikki, Jan, Thornton sanoi hetkisen vaitiolon jälkeen.

-- Ei, siinä ei ole kaikki, Jan vastasi. -- On niin paljon vielä
kerrottavaa, että jos sen sinulle kertoisin, ei sinun olisi vaikea
käsittää, miksi Jan Thoreau on maailman onnettomin mies. Olen sanonut
sinulle, että tämä oli vain alkua. En ole puhunut sinulle, kuinka
kirous on seurannut minua ja ryöstänyt minulta elämäni parhaimman,
kuinka se on kiusannut minua yötä päivää kuin paha henki, murskannut
toiveeni ja lopuksi tehnyt minusta muukalaisen, joka ei kuulu mihinkään
kansaan, ilman ystäviä, ilman -- sitä -- jonka sinäkin tahdoit uhrata
tämän Oxford Housessa olevan tyttösi tähden. Enkö ole oikeassa! Sano!
Ethän sinä lähde hänen luokseen? Menethän etelään ja kerran on suuri
Jumala palkitseva sinua!

Hän kuuli Thorntonin nousevan.

-- Sytytänkö kynttilän?

-- Älä, Thornton sanoi, ja heidän kätensä osuivat pimeässä yhteen.
Toisen äänessä oli nyt ylpeyden ja voitonriemun sävy. -- Jan, hän sanoi
hiljaa, -- minä kiitän sinua, että olet johdattanut minut sellaisen
Jumalan eteen kuin teidän. En milloinkaan ennen ole kohdannut Häntä. Me
lähetämme lähetyssaarnaajia teitä pelastamaan, me pidämme teitä vain
puolisieluisina villeinä -- mutta me olemme sokeita. Sinä olet
opettanut minulle enemmän kuin kaikki saarnat, ja tämä teidän suuri,
ihana maailmanne palauttaa minut parempana ihmisenä. Minä lähden --
etelään. Kerran tulen takaisin teidän pariinne ja elämään teidän
elämäänne. Minä tulen, mutta ilman kirousta hartioillani. Jos voisin
lähettää tämän tervehdyksen hänelle ja pyytää häneltä anteeksi, sanoa
hänelle, mikä minusta oli vähällä tulla ja että yhä toivon -- uskon --
niin minun olisi keveämpi lähteä tuohon toiseen maailmaan.

-- Sen kyllä voit, hän sanoi. -- Minä vien sinulta tämän tervehdyksen
perille, ja teenpä enemmänkin -- minä sanon hänelle, mitä Jan Thoreau
on onnellisin mielin löytänyt Thorntonin sydämestä. Hän kuuluu minun
kansaani, ja hän antaa anteeksi ja rakastaa sinua vielä enemmän kuin
sinä milloinkaan. Sillä, Jack, creen Jumala opettaa suurien
lumiaavikoiden kansaa pitämään tätä kunnianaan. Hän rakastaa sinua yhä,
ja jos on jäljellä toivoa, se palaa hänenkin rinnassaan.

-- Ystäväni... Jotain nyyhkytyksen tapaista kuului Thorntonin huulilta.
-- Entä sinä -- löydänkö sinutkin taas? -- --

-- Minä jätän Oxford Houseen tiedon, minne suuntaan kulkuni -- hänelle
--, Jan sanoi.

-- Hyvästi, Thornton sanoi kumealla äänellä.

Jan kuunteli, kunnes hänen askelensa olivat häipyneet, ja sitten hän
istui kauan nojaten käsivarsillaan pikku pöytään. Ja Kazan, joka vinkui
hiljaa, näytti tietävän ja ymmärtävän, että tässä pimeässä huoneessa
oli hänen isäntänsä raskas sydän vihdoinkin saanut huojennusta.




28

Soittoa vielä kerran


Tänä iltana Jan meni viimeistä kertaa takaisin metsiensä helmaan; ja
hän kulki koko sen yön, ja jokaisella taaksejääneellä kilometrillä
kasvoi jokin hänen rinnassaan suuremmaksi ja rohkeammaksi, kunnes hän
läiskytteli piiskalla vanhaan tapaansa, ja hänen verensä lauloi
sopusoinnussa erämaan hengen kanssa. Vielä kerran hän oli kotona.
Hänellä oli metsä, täynnä tuulien ja puitten hiljaisia kuiskeita, aina
ollut kotinaan, ja tänä iltana se oli vielä enemmän kotina kuin
milloinkaan ennen. Yksinään ja sielultaan sairaana, vailla muuta toivoa
kuin saada hautautua yhä syvemmälle ja syvemmälle sen uumeniin, hän
tunsi sen elämän, myötätunnon ja rakkauden hiipivän sydämeensä, surevan
yhdessä hänen surujaan, lämmittävän häntä toivollaan, vakuuttavan
hänelle, kuten ennenkin, puidensa, vuoriensa, salamoidensa ystävyyttä.

Ja ylhäältä katselivat tähdet häntä kuin miljardit pikku tulet,
rakastavien käsien sytyttämät hänen tietään valaisemaan -- nämä tähdet,
jotka olivat tarjonneet hänelle soittoa, lepoa ja rauhaa koko hänen
elämänsä ajan ja opettaneet hänelle enemmän Jumalan hiljaisesta
voimasta kuin ihmiskielet milloinkaan saattoivat kertoa. Jan Thoreau
tiesi nyt, että näistä tästä lähtien tuli hänen elämänsä, hänen
jumalansa. Tuhat kertaa hän oli soitollaan luonut eloa ja muotoa noihin
tähtivarjoihin, noihin korkeisiin honkiin, matalien pensaiden, kivien
ja vuorien varjoihin. Nyt se ei ollut enää leikkiä. Jokainen yön hetki
ja joka päivä, joka seuraava yö ne kävivät hänelle yhä todellisemmiksi,
ja hänen tulensa maalasi hänelle tuossa synkässä pimeydessä
tuntemattomia tauluja, ja puut ja kalliot ja pensaat lohduttivat häntä
yhä enemmän ja enemmän hänen yksinäisyydessään ja antoivat hänen
liikkeissään, vaihtuvissa varjoissaan tuntea kuin ne olisivat eläviä
olentoja. Kaikkialla hän tapasi samoja vanhoja ystäviä --
muuttumattomina ja lujina. Honganvarjo, joka hiljaiseen tapaansa
nyökkyi hänelle, oli tänä iltana sama mikä oli nyökkäillyt hänelle
edellisenäkin iltana, satoja iltoja sitten; tähdet olivat samat, puiden
latvoista hänelle kuiskivat tuulet olivat samat, kaikki oli kuin eilen
-- niin kuin oli ollut vuosia takaperinkin -- ne eivät milloinkaan
jättäneet häntä, niiden uskollisuus ei milloinkaan kylmennyt. Hän oli
rakastanut metsää -- nyt hän jumaloi sitä. Sen suuressa hiljaisuudessa
hänellä oli Melisse. Se kuiski hänelle yhä hänen vanhasta
rakkaudestaan, heidän onnensa päivistä ja vuosista, ja metsineen hän
eli yhä uudelleen ja uudelleen näitä päiviä, ja kun hän nukahti
metsineen, hän uneksi niistä.

Melkein kuukausi oli kulunut, ennen kuin hän saapui Oxford Houseen ja
tapasi suloisen tytön, jota Thornton rakasti. Hän teki niin kuin
Thornton oli pyytänyt ja lähti sitten eteenpäin -- pohjoiseen ja itään.
Hänellä ei ollut nyt mitään muuta tehtävää kuin samoilla ympäri
metsiään.

Hän lähti Hayesiin, hankki intiaanileiristä itselleen tarpeellisia
ruokavaroja ja pysähtyi vihdoin alkukeväästä kauaksi Cutawayhin. Tänne
hän leiriytyi ja viipyi siellä jonkun aikaa karhuja metsästelemässä.
Sitten hän suuntasi taas kulkunsa pohjoiseen ja itään -- aina poispäin
Lac Bainista. Kun ensimmäiset lahdelta puhaltaneet kylmät tuulet
ilmoittivat talven lähestyvän, hän rupesi äkkiä ikävöimään pohjoiseen
ja länteen, palatakseen vielä kerran Barren Landsiin. Mutta sen sijaan
hän lähtikin etelään päin, ja näin ollen tapahtui, että hän vuoden
perästä Lac Bainista lähdöstään rakensi majansa syvälle metsään, God's
Riverin varrelle, kahdenkymmenen kilometrin päähän Oxford Housesta, ja
alkoi taas metsästellä yhtiön hyväksi. Hän ei ollut unohtanut
Thorntonille antamaansa lupausta, ja Oxford Houseen hän toimitti tiedon
olinpaikastaan siltä varalta, että tämä palaisi.

Kun talvi oli kulunut yli puolivälin, Jan palasi turkiksineen Oxford
Houseen. Saman päivän iltana, jolloin hän saapui leiriin, hän kuuli
jonkun pohjoisesta päin tulleen ranskalaisen puhuvan Lac Bainista.
Kukaan ei havainnut Janin kasvojen muuttumista, kun hän istui pimeässä
nurkassa yhtiön varastohuoneessa. Heti sen jälkeen hän meni
ranskalaisen perässä ulos, ja tultuaan niin kauaksi, etteivät muut
kuulleet, hän pysäytti vieraan.

-- Hyvä herra, te puhuitte Lac Bainista, hän sanoi ranskaksi. --
Oletteko ollut siellä?

-- Olen, toinen vastasi, -- olin siellä viikon odottamassa ensimmäistä
rekikeliä.

-- Se on minun entinen kotini, Jan huomautti ja yritti hillitä ääntään.
-- Haluaisin tietää -- onko siellä tapahtunut mitään muutoksia.
Tapasitteko Cumminsia -- toimitusmiestä?

-- Kyllä, hän oli siellä.

-- Entä -- entä Jean de Gravois, ensimmäinen mies?

-- Hän oli poissa. Hitto, kuulkaas tuota! Koirat tappelevat!

-- Hetkinen, hyvä herra, Jan pyysi, kun ranskalainen aikoi juosta
sinne. -- Toimitusmiehellä oli tytär -- Melisse --

-- Hän lähti Lac Bainista aikoja sitten, erämies keskeytti hänet
kärsimättömästi. -- Herra Cummins kertoi, ettei ollut nähnyt häntä
pitkään aikaan -- luulen hänen sanoneen vuoteen. Hitto vieköön,
kuulkaas! Ne repivät toisensa kappaleiksi, ja ne ovat minun koiriani,
hyvä herra, minä tunnen niiden äänet tuhansien joukosta!

Hän juoksi pimeyteen, ja Jan aikoi ensin seurata mukana, mutta sitten
hän pysähtyi ja meni sen sijaan yhtiön varastohuoneelle. Hän otti
käärönsä ja asteli metsänreunaan rekensä ja koiriensa luo. Tänä yönä
kulkiessaan metsän läpi Jan ei kiinnittänyt huomiota tähtiin eikä
ystävällisiin varjoihin...

-- Vuoteen, hän toisti yhä uudestaan ja uudestaan itsekseen, ja kerran,
kun Kazan hankasi itseään hänen jalkaansa vasten ja katsoi häntä
kasvoihin, hän sanoi: -- Oi, Kazan, Melissemme on mennyt englantilaisen
kanssa! Suuri Jumala suokoon heille onnea!

Tämän jälkeen hänestä tuntui metsä entistä tenhoavammalta. Hän ei
palannut keväällä Oxford Houseen, vaan myi turkiksensa ohikulkevalle
puoliveriselle ja vaelteli koko kevään ja kesän ympäri maata länteen
päin. Tammikuussa hän palasi majaansa, kun lumi oli vahvimmillaan, ja
kolmea päivää myöhemmin hän lähti ottamaan ruokavaroja Hudson Bayn
leiristä, God's Lakesta, sen sijaan että olisi poikennut Oxford
Houseen. Heidän kulkiessaan eräällä järvellä, Kazan hypähti hetkeksi
syrjään vetohihnoistaan ja haukkasi jotain lumesta.

Jan näki sen, mutta ei ajatellut sitä sen enempää, ennen kuin vähän
myöhemmin, kun Kazan pysähtyi, laskeutui maahan, puri valjaitaan ja
vinkui tuskasta. Silloin hän tuli ajatelleeksi Kazanin äkkinäistä
haukkaamista, ja hän tunsi kuin puukoniskun. Kauhusta ja pelosta
huudahtaen hän vaipui koiran viereen polvilleen. Kazan vaikeroi, ja sen
tuuhea häntä laahasi lunta, kun Jan otti sen suuren, susimaisen pään
käsiinsä. Ei ainoatakaan ääntä päässyt nyt Janin huulilta; hitaasti hän
veti vain koiran syliinsä, kunnes piti sitä käsivarsillaan kuin pikku
lasta. Koiran ainoa silmä oli kiinnitettynä isäntänsä kasvoihin,
uskollisesti odottaen jotain merkkiä, jotain sanaa tältä vielä, vaikka
kummalliset tuskat ja kivut kalvoivat sitä, ja tässä silmässä Jan näki
tuon punertavan kaihin, jonka hän oli nähnyt satoja kertoja ennen
kettujen ja susien silmissä, kun nämä kuolivat myrkytettyyn syöttiin.

Kumea valitus parahti Janin huulilta, ja hän painoi poskensa Kazanin
päätä vasten ja nyyhkytti nyt kuin lapsi, Kazanin hieroessa kuumaa
kuonoaan hänen poskeensa ja jännittäessä lihaksensa ottelemaan
viimeisen kerran sitä vastaan, mikä tuotti surua hänen isännälleen.
Kesti kauan, ennen kuin Jan nosti kasvonsa pörröisestä päästä, ja kun
hän vihdoin sen teki, hän tiesi menettäneensä viimeisenkin rakkautensa,
viimeisenkin toverinsa, kaiken, mikä hänet yksitoikkoisessa
maailmassaan sitoi lihaan ja vereen. Kazan oli kuollut...

Hän otti reestä huopapeitteen ja kääri Kazanin siihen ja kantoi sen
kappaleen matkaa tieltä. Pää painuksissa hän saapui neljän koiransa
vetämänä God's Houseen. Puolta tuntia myöhemmin hän palasi
ruokavaroineen erämaahan. Oli pimeä hänen saapuessaan sille paikalle,
mihin oli jättänyt Kazanin. Hän laski sen rekeen, ja nuo neljä
vetokoiraa vinkuivat, hoippuessaan taakkoineen tietään. Ne tunsivat
ruumiinhajua. Kauas metsään järven toiselle puolen ne pysähtyivät, ja
Jan teki nuotion.

Tänä yönä Jan veti Kazanin luokseen, niin kuin hän joka yö yksinäisessä
elämässään oli tehnyt, ja häntä värisytti, kun muut koirat
epäluuloisesti hiipivät pois hänen luotaan, ja tuli ja honkien latvat
särkivät metsän hiljaisuuden. Hän katseli räiskyviä liekkejä, vaihtuvia
varjoja, joita ne synnyttivät; nämä näyttivät tanssivan ja ilvehtivän
hänen ympärillään, ja hänestä tuntui nyt kuin ne eivät enää olisikaan
hänen ystäviään, vaan pilkkaisivat häntä, riemuitsisivat Kazanin
kuolemasta ja painaisivat hänen mieleensä, että hän oli yksin, yksin,
yksin! Hän antoi nuotion palaa loppuun eikä kohentanut sitä, ennen kuin
alkoi tuntea olonsa viluiseksi, ja kun hän vihdoin rauhallisesti
uinahti, hän kuuli yhä honkien latvojen kuiskivan, että Kazan oli
kuollut ja että samalla viimeinenkin heikko side Jan Thoreaun ja
Melissen välillä oli katkennut.

Päivän koittaessa hän jatkoi matkaansa, Kazan reessä peitteeseen
käärittynä. Hän aikoi yrittää ehtiä majaansa samana iltana ja
seuraavana päivänä haudata vanhan toverinsa. Hänen saapuessaan aukealle
paikalle, joka oli hänen ja virran välissä, oli jo pimeä. Taivaanlaella
oli runsaasti tähtiä hänen kompuroidessaan suurta, puutonta harjannetta
ylöspäin, jonka juurella hänen kotinsa oli. Sen kukkulalle hän pysähtyi
ja istahti kallionkielekkeelle -- hänen ja revontulten himmeiden
liekkien välillä ei ollut muuta kuin tuhatkilometrinen avaruus.
Alhaalla lepäsi metsä mustana ja hiljaisena, ja hän katsahti sinne
päin, missä tiesi tupansa odottavan häntä -- sekin mustana ja
hiljaisena.

Ensi kerran hänen mielensä valtasi ajatus, että tämä oli hänen kotinsa
-- että metsällä, hiljaisuudella ja tuolla männikköön kätketyllä pikku
majalla oli hänelle nyt suurempi merkitys kuin muutamaa tuntia
aikaisemmin, jolloin Kazan eli ja toverina juoksi hänen rinnallaan.
Tuonne alas hän hautaa sen. Ja hän oli rakastanut Kazania; hän tiesi
nyt, painaessaan käsillään kirveltävää sydäntään, että hän olisi
taistellut Kazanin tähden -- antanut henkensä hänen tähtensä -- niin
kuin veljen tähden. Tuonne alas hiljaisen kuusen alle hän hautaa tuon
vanhan eläimen viimeiset jäännökset, ja hänen sydämessään heräsi
kaipuu, melkeinpä rukous, että Melisse saisi tietää, ettei hänellä, Jan
Thoreaulla, ole enää mitään muuta jäljellä kuin hauta, ja että tuossa
haudassa lepää heidän vanha ystävänsä, heidän vanha leikkitoverinsa...
Kuumat kyyneleet sumensivat Janin silmät, ja hän kätki kasvonsa
käsiinsä ja nyyhkytti, niin kuin hän oli nyyhkyttänyt vuosia takaperin,
kun hänelle etelän erämaihin saapui tieto, että Melisse makasi kuoleman
kielissä.

-- Melisse, Melisse...

Hän lausui nyyhkyttäen ääneen tytön nimeä ja tuijotti kyyneltensä läpi
kauaksi pohjoista kohti, huusi suruissaan häntä ja katseli yhäti
tähdistä kimmeltelevään avaruuteen, ikään kuin toivoen, että Melissen
suloiset kasvot vielä kerran sieltä tulisivat näkyviin ja ilmestyisivät
hänelle. Ja huutaessaan hänen nimeään hän oli kuulevinaan ääntä
avaruudesta, niin suloista, hiljaista ja vienoa, että hänen sydämensä
sykintä tuntui pysähtyvän, ja hän nousi pystyyn ja ojensi kätensä
taivasta kohti, sillä Jan Thoreau tiesi kuulevansa viulunsoittoa
pohjoisesta päin -- että Melisse oli äärettömän etäältä kuullut hänen
huutonsa, hänen rukouksensa ja soitti hänelle ja Kazanille.

Ja hänen kuunnellessaan laskeutuivat hänen kätensä äkkiä alas, ja hänen
silmänsä säihkyivät kuin niissä olisivat palaneet kaikki taivaan
tähdet, sillä soitto läheni lähenemistään, kunnes hän otti Kazanin
käsivarsilleen ja juoksi vuorta alas. Nyt se hälveni metsään -- sitten
se kaikui taas, kuten hän oli kuulevinaan, heikommin ja etäämpää ja
houkutteli häntä metsän syvyyteen. Muutamaan minuuttiin hän ei selvästi
aistinnut mitään muuta kuin tämän äänen, ja niin kuin John Cumminskin
monta vuotta sitten oli kutsunut Lac Bainiin enkeleitä, mennen hänkin
silloin yöhön tätä ihmeellistä soittoa vastaanottamaan, niin kutsui
Janin sielukin nyt heitä, hänen painaessaan Kazania rintaansa vasten,
ja hoiperrellessa eteenpäin. Äkkiä hän näki tuvan, tuvassa paloi
kynttilä!

Hiljaa hän laski Kazanin lumelle, ja pitkän ajan hän seisoi kuunnellen
viulun vienoja säveliä. Joku oli hänen majassaan -- elävät kädet
soittivat! Ei ollutkaan siis vain Melissen henki tullut hänen luokseen
hänen syvimmässä surussaan, ja nyyhkytys pääsi hänen huuliltaan. Askel
askelelta hän kulki eteenpäin, ja ovelle hän pysähtyi taas
ihmettelemään, oliko hän hullu, olivatko metsän henget yhä pettämässä
häntä, oliko -- oliko --

Vielä askel...

Suuri Jumala, nyt hän kuuli -- se oli tuon vanhan rakkauslaulun vienoa
soittoa, esitettynä ikivanhaan tapaan, kaikkine vanhoine kaihoineen,
kuiskivine riemuineen, vienoine valituksineen elämästä, kuolemasta ja
rakkaudesta! Äänekkäästi huudahtaen hän paiskasi oven selälleen ja
syöksyi ojennetuin käsivarsin sisälle, ja hänen silmiään häikäisi
äkkinäinen kynttilänvalo, ja huudahtaen, vihlovasti kuten hänkin, tuli
joku läpi tämän valon juosten häntä vastaan -- Melisse, entinen ihana
Melisse, kietoi käsivartensa hänen kaulaansa, nyyhkytti hänen nimeään,
pyysi häntä entisellä vienolla äänellään suutelemaan, suutelemaan
itseään. Ensi kerran elämässään Jan Thoreau tunsi heikkouden ja
väsymyksen vallanneen hänet. Kaikki mustui hänen silmissään. Hän tiesi
kuitenkin, että Jean de Gravoiskin lähestyi häntä, ja hän kuuli
Melissen huutavan häntä, tunsi hänen käsivartensa ympärillään, tunsi
hänen kasvonsa olevan omiaan vasten. Ja kun pimeys hänen ympärillään
yhä sakeni, hän tunsi soluvansa sinne, hän kuiskasi heille, joita hän
ei enää kyennyt näkemään:

-- Kazan -- kuoli -- yöllä --

Kauan Jan taisteli vapautuakseen tästä pimeydestä, ja kun se vihdoin
onnistui ja hän taas avasi silmänsä ja heräsi tästä kummallisesta
unesta, hän havaitsi Melissen istuvan vieressään ja syleilevän häntä ja
pitävän hänen päätään rintaansa vasten -- Melissen, ihanat hiukset
auki, juuri sellaisena kuin hän ennen oli halunnut katsella häntä, ja
vanhan rakkauden hohde silmissään, vaikka se nyt loistikin entistään
paljon ihanampana.

-- Jan -- Jan -- me olemme etsineet sinua -- niin kauan --, hän
huudahti vihdoin. -- Me olemme etsineet sinua -- aina siitä asti, kun
lähdit Lac Bainista. Jan, rakas Jan, minä rakastan sinua niin -- ja
sinä melkein särjit sydämeni. Rakas, rakas Jan --, hän nyyhki ja
silitteli hänen poskeaan, -- minä tiedän nyt, miksi sinä lähdit pois --
minä tiedän -- ja minä rakastan sinua niin, että -- että minä kuolen --
jos sinä taas minut jätät.

-- Sinä tiedät! Jan sopersi. Hän nousi makuusijaltaan, sulki molemmin
käsin hänen kauniit silmänsä ja tuijotti häneen, silmissään jonkun
verran tuota entistä pelkoa. -- Sinä tiedät -- ja -- kuitenkin -- sinä
tulet luokseni!

-- Minä rakastan sinua, Melisse sanoi, hiipi hänen luokseen ja laski
päänsä hänen povelleen. Ja antaessaan sormiensa solua Janin pitkässä
tukassa, hän kumartui suutelemaan häntä. -- Minä rakastan sinua!

Jan syleili häntä ja kätki kasvonsa hänen hiuksiinsa, ja hän tunsi
Melissen poven vavahtelevan ilosta.

-- Minä rakastan sinua, tämä kuiskasi taas, ja hänen kimmeltelevien
hiuksiensa alla heidän huulensa koskettivat toisiaan, ja hän kuiskasi
yhä uudelleen ja uudelleen: -- Minä rakastan sinua!

Ulkopuolella hyppi Jean de Gravois tähtien valaisemassa metsänreunassa
edestakaisin, ja Iowaka katseli häntä.

-- No, mitä sinä nyt sanot Jean de Gravoisistasi? huudahteli Jean
vähintään sadatta kertaa. -- Mitä sinä nyt sanot, kaunottareni? -- Ja
samalla hän kietoi vähintään sadatta kertaa kätensä Iowakan kaulaan ja
suuteli häntä, kunnes tämä työnsi hänet luotaan. -- Eikö ollutkin
oikein rikkoa Pyhän Neitsyen nimessä vannoma valani ja puhua
Melisselle, miksi Jan oli tullut mielettömäksi? Eikö ollutkin oikein,
sanon minä? Ja eikö Melisse tehnytkin juuri niin kuin minä tuolle
hupsulle Janille sanoin hänen tekevän? Ja eikö hän vihannutkin
englantilaista koko ajan? Mitä? Etkö osaa puhua, sysimusta enkelini?

Taas hän sulki Iowakan syliinsä, eikä hän tällä kertaa päästänytkään
häntä, vaan käänsi hänen kasvonsa niin, että tähtivalo lankesi niihin.

-- Entä tunteeko Jan Thoreau yhä vielä kirouksen hartioillaan? hän
jatkoi hiljaa. -- Heipä hei, sen asian olemme me hoitaneet kuntoon,
sinä, suloinen Iowakani, ja miehesi, Jean de Gravois! Minulla on tämä
-- taskussani -- kirje, Prince Albertissa olevan toimitusmiehen
allekirjoittama, jolle kerroin Janin historian, ajaessani hänen
jälkiään tänne -- kirje, jossa sanotaan, että toinen nainen kuoli ennen
kuin Jan Thoreaun tuleva isä meni naimisiin hänen tulevan äitinsä
kanssa. Ja ymmärrätkö nyt, miksi en kertonut Melisselle tuosta
kirjeestä, rakkaani? Juuri todistaakseni tuolle Jan-typerykselle, että
Melisse rakasti häntä -- olipa hän sitten mikä tahansa. Mitä sinä nyt
sanot Jean de Gravoisista, sinä prinsessan tytär -- sinä -- sinä --

-- Maailman suurimman miehen vaimo, Iowaka täydensi hymyillen. --
Mutta, hupsu Jean, emmehän voi tässä iankaiken seistä. Minä alan
palella. Ja sitä paitsi, etkö luule, etkö luule, että Jan tulisi
iloiseksi nähdessään minut?

-- Hupsu -- hupsu -- hupsu, Jean de Gravois mutisi heidän astellessaan
käsikädessä tähtivalossa. -- Hän, Iowakani, rakkaani, väittää, että
minä olen hupsu -- ja tämänkin jälkeen! Hyvä Jumala, mitä sitten on
miehen tehtävä näyttääkseen suurelta vaimonsa silmissä?