Produced by Anna Siren and Tapio Riikonen








813

Arsène Lupinin merkilliset seikkailut


Kirj.

MAURICE LEBLANC


Ranskankielisestä alkuteoksesta "813" suomentanut

V. Hämeen-Anttila





Hämeenlinnassa,
Arvi A. Karisto,
1910.




SISÄLLYS:

    I. Murhenäytelmä Palace-hotellissa.
   II. "Sinireunainen lappu".
  III. Tuntematon mies.
   IV. Ruhtinas Sermin työssä.
    V. Herra Lenormand työssä.
   VI. Oikean Arsène Lupinin vangitseminen.
  VII. Santé-vankilassa.
 VIII. Keisarin kirjeet.
   IX. Mustapukuinen mies.
    X. Arsène Lupinin kolme murhaa.
       Jälkimaine.




I.

Murhenäytelmä Palace-hotellissa.


Hra Kesselbach seisahtui äkkiä salin kynnykselle, tarttui kirjuriansa
käsivarteen ja kuiskasi huolestuneella äänellä:

"Chapman, joku on taas käynyt täällä."

"Eihän toki, sir", vastusteli kirjuri. "Olettehan juuri itse avannut
eteisen oven, ja avain on ollut koko ajan taskussanne meidän
syödessämme puolipäivällistä ravintolassa."

"Chapman, joku on ollut täällä taas", kertasi hra Kesselbach. Hän
osotti uunin reunustalla olevaa matkalaukkua. "Katsokaahan, sen voin
todistaakin. Tuo laukku oli suljettu. Nyt se on auki."

Chapman intti:

"Oletteko varma siitä, että suljitte sen, sir? Eihän laukku sitä
paitsi sisällä muuta kuin yhtä ja toista arvotonta rihkamaa,
vaatekappaleita..."

"Se ei sisällä mitään muuta, sillä minä otin lompakkoni pois ennen
kuin läksimme ulos, varovaisuuden vuoksi... Muutoin... Ei, Chapman;
sen sanon teille, että joku on käynyt täällä sillä aikaa kuin me
olimme puolipäivällisellä."

Seinässä oli puhelin. Hän otti kuulotorven käteensä.

"Halloo!... Olen hra Kesselbach... Asunnosta 415... aivan oikein.
Mademoiselle, olkaa hyvä ja yhdistäkää pääpoliisiasemalle... etsivään
osastoon... tiedän numeron... malttakaahan... niin, tässä se on:
numero 822.48... minä odotan."

Hetken perästä hän jatkoi:

"Onko numero 822.48? Haluaisin virkkaa pari sanaa hra Lenormandille,
etsivän osaston päällikölle. Nimeni on Kesselbach... Halloo... Kyllä
etsivän osaston päällikkö tuntee asian. Hän on antanut minulle
luvan soittaa hänelle... Vai niin, hän ei olekaan siellä?... Ketä
nyt puhuttelen?... Gourelia, etsivän osaston kersanttia... Mutta,
Gourel, minusta tuntuu kuin olisitte ollutkin saapuvilla eilen, kun
kävin puhelemassa hra Lenormandin kanssa, ettekö ollut?... Kyllä,
tiedän että hra Lenormand luottaa suuresti teihin... No, sama seikka,
josta eilen kerroin hra Lenormandille, on sattunut tänäänkin...
Joku on tunkeutunut huoneustoon, jossa asun... Ja jos tulisitte
heti, niin kenties löytäisitte joitakuita jälkiä... Tunnin tai parin
kuluttua?... Aivan oikein, kiitos... teidän tarvitsee vain tiedustaa
huoneustoa 415... Kiitoksia vain."

       *       *       *       *       *

Rudolf Kesselbachia nimitettiin milloin timanttikuninkaaksi,
milloin Kapmaan valtiaaksi. Hänen omaisuutensa arvioittiin lähes
viideksisadaksi miljoonaksi frangiksi. Hän oli tilapäisesti
pysähtynyt Parisiin ja jo viikon päivät asunut huoneustossa 415,
Palace-hotellin neljännessä kerroksessa; huoneustoon kuului kolme
huonetta, joista kaksi isompaa oli oikealla, sali ja varsinainen
makuuhuone, akkunat sivukadulle päin; vasemmalla oli kirjuri
Chapmanin makuuhuone, akkunat Rue Lafontainelle päin.

Tämän makuuhuoneen vierestä oli neljän huoneen huoneusto varattu rva
Kesselbachille, jonka piti saapua Monte Carlosta, jossa hän nykyjään
oleskeli, ja yhtyä mieheensä niin pian kuin saisi tiedon häneltä.

Rudolf Kesselbach käveli muutaman minuutin ajan miettiväisen
näköisenä edestakaisin. Hän oli pitkä mies, verevä ja vielä
nuori; hänen uneksivat silmänsä, jotka näyttivät vaaleansinisiltä
kultareunaisten silmälasien läpi, loivat hänelle lempeän ja aran
sävyn, joka oli omituisena vastakohtana hänen tarmokkaalle, leveälle
otsalleen ja voimakkaasti kehittyneille leuoilleen.

Hän astui akkunan luo: se oli suljettu. Sitä paitsi, kuinka olisikaan
kukaan voinut tulla sitä kautta? Alikerran seinustan yksityinen
kuisti loppui oikealla, ja sen erotti vasemmalla puolella kivikouru
Rue Lafontainen puoleisista kuisteista.

Hän meni makuuhuoneeseensa: se ei ollut yhteydessä viereisten
huoneiden kanssa. Hän pistäytyi kirjurinsa makuuhuoneeseen: rouva
Kesselbachille varattuun neljän huoneen huoneustoon johtava ovi oli
lukittu ja salvattu.

"En voi laisinkaan käsittää tätä, Chapman. Kerran toisensa perästä
olen huomannut seikkoja täällä... omituisia seikkoja, se teidän
täytyy myöntää... Eilen oli kävelykeppini siirretty... toissapäivänä
oli aivan varmasti kajottu papereihini... Mutta kuinka oli se
mahdollista?..."

"Se ei ole mahdollista, sir!" huudahti Chapman, jonka rehellisillä,
leppeillä kasvoilla ei ilmennyt vähintäkään huolestumista. "Te
kuvittelette, siinä kaikki... Teillä ei ole mitään todisteita, ei
muuta kuin pelkkiä vaikutelmia... Sitä paitsi, katsokaahan: tähän
huoneustoon ei ole mitään muuta tietä kuin pääeteisen kautta. No
niin, te laitatitte erikoisen avaimen samana päivänä kuin saavuimme;
ja oma palvelijanne Edwards on ainoa, jolla on siitä kaksoiskappale.
Luotatteko häneen?"

"Tietysti luotan!... Hän on palvellut minua kymmenen vuotta!... Mutta
Edwards menee puolipäivälliselle samaan aikaan kuin mekin, ja siinä
virhe. Hän ei saa tästä lähtein mennä alas ennen kuin me tulemme
takaisin."

Chapman hiukan kohautti olkapäitään. Ei ollut epäilystäkään asiasta.
Kapmaan valtiaassa oli alkanut ilmaantua hiukan omituisuutta, siitä
nuo hänen käsittämättömät pelkäilynsä. Mikä vaara voisi uhata
hotellissa, etenkin kun ei ole mukana mitään arvokapineita, ei mitään
mainittavampaa rahasummaa taskussaan tai matkassaan?

He kuulivat eteisen oven aukeavan. Tulija oli Edwards. Herra
Kesselbach kutsui häntä:

"Oletko pukeutunut, Edwards? No, sepä hyvä!... En odota ketään
vieraita tänään, Edwards... tai oikeammin odotan yhtä ainoastaan,
hra Gourelia. Pysy sillä välin eteisessä ja pidä ovea silmällä. Hra
Chapmanilla ja minulla on yhtä ja toista tärkeätä toimitettavaa."

Tärkeätä toimitettavaa kesti muutaman minuutin, jollavälin herra
Kesselbach selaili läpi kirjeenvaihtonsa, luki kolme neljä kirjettä
ja antoi ohjeita niiden vastaamiseen. Mutta äkkiä Chapman kynä
koholla odotellessaan näki, että hra Kesselbach ajatteli jotakin
kokonaan toista kuin kirjeenvaihtoansa. Hän piteli sormiensa
välissä nuppineulaa, tarkkaavasti tutkien sitä; neula oli musta ja
ongenkoukun muotoiseksi koukistettu.

"Chapman", sanoi hän, "katsokaahan minkä löysin pöydältäni. Tämä
koukistettu neula ilmeisesti merkitsee jotakin. Tämä on selvä
todistuskappale. Nyt ette voi enää kieltää, että joku on käynyt
huoneessa. Sillä eihän tämä neula missään tapauksessa ole voinut
itsestään tänne tulla."

"Tietysti ei", vastasi kirjuri. "Se on tullut minun kauttani."

"Mitä tarkotatte?"

"Sillä neulallahan minun on tapana kiinnittää kaulaliinani
kaulukseeni. Otin sen irti eilen illalla teidän lukiessanne ja
taivutin sen ajatuksissani."

Hra Kesselbach nousi tuoliltaan kovin kiusaantuneen näköisenä, otti
muutaman askeleen ja seisahtui.

"Nauratte minulle, Chapman, sen tunnen sielussani... ja te olette
aivan oikeassa... En tahdo kieltää, että olen ollut jokseenkin...
kummallinen viime Kapmaan-matkani jälkeen. Se johtuu siitä... niin...
te ette tunne elämäni uutta tekijää... valtaista suunnitelmaa...
suunnattoman suurta aijetta... Voin nähdä sen nyt vielä vain
tulevaisuuden häämyssä... mutta siitä sukeutuu kaikesta huolimatta
valmis... ja siitä tulee kerrassaan jättiläismäistä... Voi, Chapman,
ette voi aavistaakaan... Rahasta en välitä rahtuakaan! Minulla
on rahaa -- minulla on liian paljon rahaa... Mutta tämä, tämä
merkitsee paljoa enemmän; tämä merkitsee voimaa, mahtia, valtaa. Jos
toivomukseni toteutuvat, niin minusta tulee ei ainoastaan Kapmaan
valtias, vaan vieläpä muunkin hallitsija... Niin, uskokaa sanojani.
Rudolf Kesselbach, augsburgilaisen rautakauppiaan poika, pääsee monen
sellaisen tasalle, joka tähän asti on häntä vähäksynyt... Hän menee
heistä vielä edellekin, Chapman; hän menee heistä edelle, pankaa
mieleenne sanani... Ja kerta kaikkiaan..."

Hän keskeytti puheensa, katseli Chapmania kuin pahotellen sanoneensa
liikaa, mutta lopetti kuitenkin kiihtymyksensä vallassa:

"Nyt käsitätte huolestumiseni syyt, Chapman... Täällä, näissä
aivoissa, on aate, joka on paljon rahan arvoinen... ja tätä aatetta
kenties aavistellaan... ja minua vakoillaan... olen varma siitä..."

Kello soi.

"Puhelin", sanoi Chapman.

"Voisiko siellä", mutisi Kesselbach, "minkään sattuman kautta
olla...?" Hän otti kuulotorven käteensä. "Halloo!... Kuka? Eversti?
Ahaa, mainiota! Kyllä, se olen minä... Mitään uutta?... Hyvä on!...
Siinä tapauksessa odotan teitä... Mukananne tulee yksi miehenne? Se
käy päinsä... Mitä? Ei, meitä ei häiritä... Minä annan tarpeelliset
määräykset... Vai niin tärkeätä?... Vakuutan, että määräyksiäni
noudatetaan ehdottomasti... Kirjurini ja palvelijani pitävät kyllä
huolen ovesta, eikä ketään päästetä sisälle... Tunnette kai tien, vai
mitä?... Älkää siis hukatko hetkeäkään."

Hän asetti kuulotorven paikoilleen ja sanoi:

"Chapman, tänne tulee kaksi herrasmiestä. Edwards ohjaa heidät
sisälle..."

"Mutta herra Gourel... etsivän osaston kersantti..."

"Hän tulee myöhemmin... Ja silloinkaan ei heidän tapaamisestaan
ole mitään vahinkoa. Lähettäkää Edwards alas hotellin konttoriin
sanomaan, että en ole kotona kenellekään paitsi kahdelle
herrasmiehelle, everstille ja hänen ystävälleen, lukuunottamatta
hra Gourelia. Hänen pitää saada heidät kirjottamaan tulijain nimet
muistiin."

Chapman teki työtä käskettyä. Huoneeseen palatessaan hän näki hra
Kesselbachin pitelevän kädessään koteloa tai oikeammin pientä mustaa
sahviaanilompakkoa, joka oli näköjään tyhjä. Hän näytti epäröivän,
kuin ei olisi tiennyt mitä tehdä sille, pannako taskuunsa vai
johonkin muualle. Viimein hän astui uunin luo ja heitti lompakon
matkalaukkuunsa.

"Lopettakaamme postin tarkastelu, Chapman. Meillä on kymmenen
minuuttia aikaa. Kah, kirje rva Kesselbachilta! Miksi ette sanonut
sitä, Chapman? Ettekö tuntenut käsialaa?"

Hän ei yrittänytkään salata mielenliikutusta, jota tunsi
kosketellessaan ja katsellessaan paperia, jota hänen vaimonsa oli
pidellyt hyppysissään ja rikastuttanut silmiensä katseella, tuoksunsa
hitusella, salaisten ajatustensa vihjeellä. Hän hengitti sen hyvää
tuoksua, ja avattuaan luki kirjeen hitaasti hiljaisella äänellä
katkelmina, joita saapui Chapmanin kuuluviin:

"Olen hiukan väsynyt... Pysyn huoneessani tämän päivää... Olen
kiusaantunut täällä... Milloin saan tulla luoksesi? Ikävöitsen
sähkösanomaasi, joka minut kutsuu..."

"Sähkötittehän tänä aamuna, Chapman? Siinä tapauksessa rouva
Kesselbach saapuu tänne huomenna, keskiviikkona."

Hän näytti aivan iloiselta, kuin olisi liikeasiain taakka äkkiä
keventynyt ja hän vapautunut kaikista huolista. Hän hykersi käsiänsä
ja hengähti syvään, kuten voimakas mies menestyksestä varmana, kuten
hyväonninen mies, joka on päässyt onnelliseksi ja on kyllin luja
puolustautumaan.

"Siellä soittaa joku, Chapman -- joku soittaa eteisen ovikelloa.
Menkää katsomaan."

Mutta Edwards tuli sisään ja sanoi:

"Kaksi herrasmiestä kysyy teitä, sir. Ne ovat ne --"

"Minä tiedän. Ovatko ne siellä -- eteisessä?"

"Ovat, sir."

"Sulje eteisen ovi, äläkä aukaise enää muille kuin hra Gourelille,
etsivän osaston kersantille. Chapman, menkää saattamaan herrat
sisään ja sanokaa heille, että tahtoisin puhutella everstiä ensin --
everstiä yksin."

Edwards ja Chapman poistuivat huoneesta, sulkien oven perässään.
Rudolf Kesselbach astui akkunan luo ja painoi otsansa ruutua vasten.

Ulkona, juuri hänen silmiensä alla, vierivät ajopelit ja
moottorivaunut rinnakkaisissa vaoissa, joita kaksinkertaiset
rikkajuovat osottivat. Kirkas kevät-aurinko kimalteli
messinkiheloissa ja kiillotuksissa. Puihin puhkeili ensimäisiä
vehreitä silmuja, ja korkeiden kastanjapuiden umput alkoivat
kiehitellä vereksiä lehtiänsä.

"Mitä ihmettä ajatteleekaan Chapman?" jupisi Kesselbach. "Tuhlaakin
näin pitkän ajan lörpöttelyyn!..."

Hän otti pöydältä savukkeen, sytytti sen ja veti muutamia haikuja.
Häneltä pääsi heikko huudahdus. Ihan hänen edessään seisoi mies, jota
hän ei tuntenut.

Hän hätkähti taaksepäin.

"Kuka te olette?"

Mies -- hän oli hyvin puettu, jokseenkin hienon näköinen, tukka
musta, mustat viikset ja tiukat silmät -- mies veti suunsa irviin:

"Kukako olen? Minähän olen eversti!"

"Ei, ei; se jota minä kutsun everstiksi, se joka kirjottaa tuolla...
omaksutulla... nimimerkillä, ette ole te!"

"Kyllä, kyllä... Tuo toinen oli vain... Mutta, hyvä hra Kesselbach,
tällä kaikellahan ei ole mitään merkitystä. Oleellista on, että
minä... olen oma itseni. Ja se minä _olen_, sen vakuutan teille!"

"Mutta nimenne?..."

"Eversti... toistaiseksi."

Hra Kesselbachin valtasi kasvava pelko. Ken oli tämä mies? Mitä
tahtoi hänestä mies?

Hän huusi:

"Chapman!"

"Onpa omituista noin huutaa! Eikö minun seurani teille riitä?"

"Chapman!" huusi hra Kesselbach uudestaan. "Chapman! Edwards!"

"Chapman! Edwards!" säesti vieras vuorostaan. "Mitä te teette? Teitä
tarvitaan!"

"Hyvä herra, minun täytyy pyytää teitä -- käskeä teidän päästää minut
ohitsenne."

"Mutta, hyvä herra Kesselbach, kuka teitä estää?"

Hän väistyi kohteliaasti tieltä. Hra Kesselbach astui ovelle, avasi
sen ja hypähti taaksepäin. Oven takana seisoi toinen mies, pistooli
kädessään. Kesselbach sopersi:

"Edwards... Chap..."

Hän ei lopettanut. Eteisen nurkassa hän näki kirjurinsa ja
palvelijansa virumassa vieretysten, kapuloittuina ja köytettyinä.

Hermostuneesta ja herkästä luonteestaan huolimatta ei herra
Kesselbachilta puuttunut miehuutta; ja sen sijaan, että ilmeisen
vaaran tunto olisi häntä lannistanut, palautti se hänelle hänen
kaiken joustavuutensa ja vireytensä. Masennusta ja hämminkiä
teeskennellen peräytyi hän verkalleen uunin luo ja nojautui seinää
vasten. Hänen kätensä hapuili sähkökellon nappulaa. Hän löysi sen ja
painoi sitä, siirtämättä enää sormeansa pois.

"No?" tiedusti vieras.

Hra Kesselbach ei vastannut, vaan painoi yhä nappulaa.

"No? Luuletteko niiden tulevan, koko hotellin olevan hälyytetty, kun
te painatte soittokellonne nappulaa? Katsahtakaahan taaksenne, niin
huomaatte langan leikatuksi!?"

Hra Kesselbach käännähti ikäänkuin haluten varmistua asiasta; mutta
sen sijaan hän nopealla liikkeellä sieppasi matkalaukkunsa, sujautti
siihen kätensä, tempasi esille revolverin, tähtäsi sillä miestä ja
laukaisi.

"Hui!" vähitteli vieras. "Te siis lataatte aseenne ilmalla ja
äänettömyydellä?"

Hana naksahti toistamiseen, ja kolmannen kerran, mutta laukausta ei
kuulunut.

"Vielä kolme panosta, Kapmaan valtias! Minä en tyydy ennen kuin
olette sijoittanut kuusi luotia raatooni. Mitä! Te luovutte? Sepä
vahinko... Te harjottelitte oivallisesti!"

Hän tarttui tuolin selkämystään, kiepautti sen ympäri, istuutui
hajareisin ja virkkoi lepotuoliin viitaten:

"Ettekö istuudu, hra Kesselbach, ollaksenne kuin kotonanne? Savuke?
Ei minulle, kiitos. Pidän paremmin sikaarista."

Pöydällä oli laatikko; hän valitsi Upman-sikaarin, muodoltaan
virheettömän, sytytti sen ja kiitteli kumartaen:

"Kiitos! Ja emmekö nyt pitäisi pikku pakinaa?"

Rudolf Kesselbach kuunteli häntä ällistyksissään. Kuka saattoi tämä
kummallinen henkilö olla? Mutta nähdessään vieraansa istuvan siinä
noin rauhallisena ja haasteliaana kävi hän kuitenkin vähitellen
tyynemmäksi ja alkoi ajatella, että asema voisi saada ratkaisunsa
ilman mitään väkivallan tai raa'an voiman tarvista.

Hän otti esille rahalompakkonsa, avasi sen, näytti melkoista
setelitukkua ja kysyi:

"Kuinka paljon?"

Toinen silmäili häntä ällistyneen näköisenä, kuin olisi hänen ollut
työläs käsittää Kesselbachin tarkotusta. Sitten hän tovin kuluttua
huusi:

"Marco!"

Pistoolimies astui esille.

"Marco, tämä herra tarjoaa hyväntahtoisesti sinulle muutamia
paperilappuja naikkostasi varten. Ota ne, Marco."

Yhä tähdäten aseellaan Marco ojensi vasemman kätensä, otti setelit ja
poistui.

"Kun nyt tämä kysymys on selvitetty toivomustenne mukaisesti", alotti
taas vieras, "niin palatkaamme käyntini tarkotukseen. Tahdon olla
lyhytsanainen ja suoraan käydä asiaan. Mieleni tekee kahta kapinetta.
Ensinnäkin pientä mustaa sahviaanilompakkoa, joka on kotelon
muotoinen ja jota tavallisesti pidätte taskussanne. Toisekseen pientä
mustapuu-laatikkoa, joka oli eilen tuossa matkalaukussa. Puhukaamme
oikeassa järjestyksessä. Sahviaanilompakko?"

"Poltettu."

Vieras hieroi silmäkulmiaan. Hänen mieleensä varmaankin johtuivat nuo
menneet hyvät päivät, jolloin oli käytettävissä tehokkaita keinoja
uppiniskaisen taivuttamiseksi puhumaan.

"Hyvä on; siitä puhumme sittemmin. Entä mustapuu-laatikko?"

"Poltettu."

"Haa", murisi hän, "te metkuilette, mies hyvä!" Hän väänsi toisen
käsivartta säälimättömällä kädellä. "Eilen, Rudolf Kesselbach, te
kävelitte Crédit Lyonnais-pankkiin Boulevard des Italiensin varrelle,
mytty päällystakkinne alle kätkettynä. Te vuokrasitte lokeron...
olkaamme täsmällisiä: 9. holvin 16. lokeron. Merkittyänne nimenne
kirjaan ja suoritettuanne lokeron vuokran te laskeusitte alas
pohjakerrokseen, ja palatessanne ei teillä enää ollut myttyänne
mukananne. Olenko oikeassa?"

"Peräti."

"Laatikko ja lompakko ovat siis Crédit Lyonnaisissa?"

"Ei."

"Antakaa minulle lokeronne avain."

"En."

"Marco!"

Marco juoksi huoneeseen.

"Vireästi, Marco! Nelinkertainen solmu!"

Ennen kuin hän ennätti vähääkään puolustautua oli Rudolf Kesselbach
köytetty silmukkoihin, jotka tunkeusivat lihaan vähimmästäkin
rynnistelyn yrityksestä. Hänen käsivartensa kiinnitettiin seljän
taakse, vartalo nuoritettiin tuolin selkämystään ja jalat
kapaloittiin yhteen kuin muumion.

"Tarkastele hänen taskunsa, Marco."

Marco totteli. Kahta minuuttia myöhemmin hän ojensi päällikölleen
pienen litteän, nikkelöidyn avaimen, jossa oli numerot 16 ja 9.

"Mainiota. Ei mitään sahviaanilompakkoa?"

"Ei, isäntä."

"Aseta pistoolisi suu tuon herrasmiehen ohimoa vasten."

"Paikallaan on."

"Laske nyt sormesi hanalle."

"Valmis."

"No, Kesselbach veikkoseni, aijotteko puhua?"

"En."

"Annan teille kymmenen sekuntia aikaa, enkä enempää. Marco!"

"Niin, isäntä."

"Kymmenen sekunnin kuluttua lähetä kuula tuon herrasmiehen aivoihin."

"Niin oikein, isäntä!"

"Kesselbach, minä luen. Yksi, kaksi, kolme, neljä, viisi, kuusi..."

Rudolf Kesselbach teki merkin.

"Tahdotte puhua?"

"Niin."

"Juuri parahiksi. No, salakirjaimet... lukon tunnussana?"

"Dolor."

"Dolor... Dolor... Rouva Kesselbachin nimi on luullakseni Dolores. Te
kelpo sielu!... Marco, mene ja tee kuten sanoin... Varo erehdyksiä!
Minä toistan ohjeeni: Tapaa Jérôme raitiotietoimistossa, anna hänelle
avain, ilmota sana -- Dolor. Sitte menkää kahden Crédit Lyonnaisiin.
Jérôme astuu yksinään sisälle, kirjottaa nimikirjaan, laskeutuu
pohjakerrokseen ja tuopi sieltä mukanaan kaikki mitä lokerossa on.
Ymmärrätkö täydellisesti?"

"Kyllä, isäntä. Mutta jos lokero ei avautuisikaan; jos sana Dolor..."

"Vaiti, Marco. Tullessanne ulos Crédit Lyonnaisista tulee sinun erota
Jérômesta, mennä omaan asuntoosi ja puhelimella ilmottaa minulle
tulos. Jos sana Dolor jonkun sattuman kautta ei pystyisikään avaamaan
lokeroa, niin meillä (ystävälläni Rudolf Kesselbachilla ja minulla)
on vielä keskustelu... _viimeinen_... Kesselbach, olettehan aivan
varma siitä, ettette ole erehtynyt?"

"Kyllä."

"Se merkitsee, että te luotatte etsinnän hyödyttömyyteen.
Katsotaanpa. Menehän, Marco!"

"Entäs te, isäntä?"

"Minä jään. Oh, minä en ole peloissani! En ole milloin ollut vähemmän
vaarassa kuin tällä hetkellä. Olivathan määräyksenne vieraiden
laskemisesta luoksenne ehdottomat, Kesselbach?"

"Olivat."

"Hitto vieköön, kuinka kerkeästi sen vahvistatte! Lienetteköhän
yrittänyt voittaa aikaa? Silloin minä joutuisin satimeen kuin
hupelo..." Hän pysähtyi ajattelemaan, katseli vankiaan ja lopetti:
"Ei... se ei ole mahdollista... me emme joudu häirityiksi..."

Samassa soi ovikello. Hän painoi kätensä rajusti Rudolf Kesselbachin
suulle.

"Sinua vanhaa kettua; sinä odotit jotakuta!"

Vangin silmät loistivat toivosta. Hän hykähteli kuuluvasti käden
alta, joka häntä tukahutti.

Vieras vapisi raivosta.

"Suu kiinni, tai kuristan sinut! Hei, Marco, kapuloitse hänet!
Joutuin!... Kas niin!"

Kello soi taas. Hän huusi, kuin olisi hän ollut Kesselbach ja kuin
olisi Edwards vielä ollut oven vartijana:

"Miksi et avaa ovea, Edwards?"

Sitte hän sipsutteli hiljaisesti eteiseen ja kuiskasi kirjuriin ja
palvelijaan viitaten:

"Marco, auta minua siirtämään nämä kaksi makuuhuoneeseen... tuonne...
jottei heitä voida nähdä."

Hän nosti kirjurin. Marco kantoi palvelijan.

"Hyvä! Mene nyt takaisin työhuoneeseen."

Hän seurasi palvelijaansa sisälle, mutta palasi heti eteiseen ja
huudahti hämmästyneellä äänellä:

"Mitä, palvelijanne ei olekaan täällä, herra Kesselbach... Ei,
istukaahan vain... lopettakaa kirjeenne... minä menen itse."

Ja hän avasi hiljaisesti eteisen oven.

"Hra Kesselbach?"

Kysyjä oli eloisa, kirkassilmäinen jättiläinen, joka seisoi jalalta
toiselle huojuen ja hattunsa röydästä sormiensa välissä hypistellen.
Toinen vastasi:

"Kyllä, hän asuu täällä. Kenet ilmotan?..."

"Hra Kesselbach pyysi puhelimella... Hän odottaa minua..."

"Ahaa, tekö se olette!... Minä sanon hänelle... Odottaisitteko
hetkisen?... Hra Kesselbach ottaa teidät puheillensa."

Julkeasti jätti hän vieraan seisomaan pikku eteisen kynnykselle,
sellaiselle kohdalle, mistä hän saattoi avoimen oven kautta nähdä
osan työhuoneesta. Verkalleen, edes käännähtämättä taaksensa
katsomaan, hän astui huoneeseen, meni hra Kesselbachin vierellä
seisovan kumppaninsa luo ja kuiskasi:

"Me olemme hukassa! Se on Gourel, etsivä poliisi... Ota tikarisi."
Hän tarttui toista käsivarteen. "Ei. Ei vielä. Minulla on eräs aate.
Mutta Luojan nimessä, Marco, ymmärrä minua ja puhu vuorostasi.
Puhu _kuin olisit sinä Kesselbach_... en luule heidän tuntevan
toisiansa... Älyäthän, vai mitä?... Puhu, Marco! Sinä olet
Kesselbach."

Hän haastoi niin kylmäverisesti, niin voimakkaasti ja käskevästi,
että Marco enemmittä selityksittä käsitti saaneensa Kesselbachin
osan; ja hän sanoi kuuluvasti:

"Teidän tulee pyytää puolestani anteeksi, hyvä ystävä. Sanokaa hra
Gourelille, että olen kovin pahoillani, mutta minulla on ylenmäärin
työtä... Puhuttelen häntä huomen-aamulla kello yhdeksältä... niin,
täsmälleen kello yhdeksän."

"Oivallista!" kuiskasi toinen. "Älä liikahda."

Hän palasi eteiseen, tapasi Gourelin odottamassa ja sanoi:

"Hra Kesselbach pyytää teitä suomaan anteeksi. Hän lopettelee erästä
tärkeätä työtä. Sopisiko teidän tulla uudestaan huomis-aamuna kello
yhdeksän?"

Syntyi tovin äänettömyys. Gourel näytti kummastuneelta, enemmän tai
vähemmän kiusaantuneelta ja epätietoiselta. Toisen käsi kouraisi
taskussa olevan tikarin kahvaa. Ensimäisen epäiltävän liikahduksen
nähdessään hän oli valmis iskemään.

Vihdoin Gourel sanoi:

"Hyvä on... Kello yhdeksän huomenna... On sentään... Kuitenkin, tulen
tänne yhdeksältä huomenna..."

Ja pistäen hatun päähänsä hän katosi hotellin käytäviin.

Marco purskahti työhuoneessa nauramaan.

"Olittepa kerrassaan nokkela, isäntä! Puijasitte hänet ihmeen
sievästi!"

"Oleppas nyt vireänä, Marco, ja seuraa häntä. Jos hän
poistuu hotellista, niin jätä hänet rauhaan; tapaa Jérôme
raitiotietoimistossa, kuten sovittu... ja ilmota sitte puhelimella."

Marco lähti nopeasti.

Sitte mies otti vesikarahvin uuninreunalta, kaatoi itselleen
pikarillisen, jonka tyhjensi yhdellä siemauksella, kostutti
nenäliinaansa, pyyhkäisi otsaansa, jolle oli kihoillut hikihelmiä,
istuutui vankinsa viereen ja sanoi teeskennellyn kohteliaasti:

"Mutta minun, hra Kesselbach, täytyy tosiaan saada kunnia esitellä
itseni teille."

Ja ottaen taskustaan nimikortin hän jatkoi:

"Sallikaa minun... Arsène Lupin, herrasmies-murtovaras."

       *       *       *       *       *

Kuuluisan seikkailijan nimi näytti tekevän mitä parhaan vaikutuksen
hra Kesselbachiin. Lupinilta ei tämä seikka jäänyt huomaamatta, ja
hän huudahti:

"Ahaa, herraseni, te hengitätte jälleen! Arsène Lupin on hempeä,
turhantarkka murtovaras. Hän inhoaa verenvuodatusta, hän ei ole
koskaan tehnyt raskaampaa rikosta kuin muiden ihmisten omaisuuden
anastaminen on... pelkkää pikku koiruutta -- vai mitä? Ja te sanotte
itseksenne, että hän ei aijo raskauttaa omaatuntoansa hyödyttömällä
murhalla. Aivan niin... mutta onkohan teidän tuhonne niinkään
hyödytön? Kaikki riippuu vastauksesta. Ja minä vakuutan teille, etten
ole nykyään leikinteossa. Malttakaahan, veikkoseni!"

Hän veti tuolinsa lepotuolin viereen, poisti vangilta kapulan ja
pitkitti hyvin selvästi lausuen sanansa:

"Hra Kesselbach, samana päivänä kuin saavuitte Parisiin, rupesitte
te väleihin erään Barbareuxin kanssa, joka johtaa yksityistä
kyselytoimistoa. Te toimitte sihteerinne, Chapmanin, tietämättä, ja
sovittiin, että sanottu Barbareux nimittäisi itseänsä 'everstiksi'
silloin kun olisi tekemisissä teidän kanssanne joko kirjeellisesti
tai puhelimitse. Riennän sanomaan, että Barbareux on tuiki
rehellinen mies. Mutta hyväksi onnekseni on eräs hänen kirjurinsa
minun läheisimpiä ystäviäni. Siten sain tietooni syyn, jonka takia
käännyitte Barbareuxiin. Mielenkiintoni heräsi teitä kohtaan ja
minä tein väärien avainten avulla pari tarkastusta täällä... Voinpa
sanoakin suoraan, etten minä näissä tarkastuksissa löytänyt mitä
hain."

Hän alensi äänensä, tähysti tiukasti vankinsa silmiä, tarkaten hänen
ilmettänsä, vaanien hänen salaisia ajatuksiansa, ja puheli edelleen:

"Hra Kesselbach, teidän määräyksenne Barbareuxille kuului, että hänen
pitäisi löytää jonnekin Parisin kurjalistokortteleihin hautautunut
mies, jolla on tai oli lisänimenä 'Pierre Leduc'. Miehestä mainitaan
seuraavat lyhyet tuntomerkit: Pituus viisi jalkaa yhdeksän tuumaa;
hiukset ja iho vaaleat; käyttää viiksiä. Erityinen merkki: vasemman
käden pikkusormen pää puuttuu erään haavan johdosta. Myöskin on
hänellä melkein näkymätön arpi oikeassa poskessa. Te tunnutte
pitävän tuon miehen löytämistä melkoisen -- enemmän kuin melkoisen
-- tärkeänä, ikäänkuin se voisi tuottaa jotakin suurta etua teille
itsellenne. Kuka hän on?"

"Minä en tiedä."

Vastaus oli jyrkkä, ehdoton. Tiesikö hän vai eikö? Sillä ei ollut
suuresti väliä. Pääasia oli, että hän oli päättänyt olla puhumatta.

"No niin", arveli hänen vastustajansa, "mutta onhan teillä hänestä
täydellisempiä tietoja kuin nuo, jotka Barbareuxille ilmotitte."

"Ei ole!"

"Te valehtelette, hra Kesselbach. Kahdesti te Barbareuxin
läsnäollessa silmäilitte sahviaanikotelossa säilytettyjä papereita."

"Niin tein."

"Ja kotelo?..."

"Poltettu."

Lupin värisi raivosta. Hänen mielessään ilmeisesti taas väikkyi
kidutus ja sen tuottamat helpotukset.

"Poltettu? Mutta laatikko... Kas niin -- tunnustakaahan pois...
tunnustakaa, että laatikko on Crédit Lyonnaisissa."

"Kyllä."

"Ja mitä siinä on?"

"Komeimmat kaksisataa yksityiseen kokoelmaani kuuluvaa timanttia."

Ilmotus ei näyttänyt olevan seikkailijalle epämieluinen.

"Vai niin, komeimmat kaksisataa timanttia! Mutta sehän on kokonainen
omaisuus... Niinpä niin, se saa teidät hymyilemään... Teille se
epäilemättä on mitätön erä... Ja teidän salaisuutenne on enemmän
arvoinen... Teille, niin... mutta entä minulle?"

Hän otti sikaarin, sytytti tulitikun, jonka antoi ajatuksissaan
sammua, ja istui tuokion liikahtamattomana aprikoiden.

Minuutit kuluivat.

Hän alkoi nauraa.

"Uskallanpa vakuuttaa, että te toivoilette retkikunnan tekevän turhaa
työtä ja niiden kieltäytyvän avaamasta holvia?... Hyvin paljon
mahdollista, veikkoseni! Mutta siinä tapauksessa saatte maksaa
minulle vaivoistani. En tullut tänne nähdäkseni miltä te näytätte
lepotuolissa... Timantit, koska siellä näyttää timantteja olevan...
tai muutoin sahviaanikotelo... Siinä on teidän vaikea vaalinne..."
Hän vilkaisi kelloaan. "Puoli tuntia... Lempo!... Kohtalo kulkee
kovin vitkallisesti... Mutta teillä ei ole mitään irvisteltävää,
hra Kesselbach. En minä poistu tyhjin käsin, olkaa siitä varma!...
Vihdoinkin!"

Puhelin soi. Lupin sieppasi kuulotorven ja äänensä sointua muuttaen
jäljitteli vankinsa karheata ääntä:

"On, Rudolf Kesselbach... hän puhuu... Kyllä, mademoiselle,
yhdistäkää... Sinäkö siellä, Marco?... Hyvä... Luistiko kaikki
kunnolleen?... Oivallista!... Ei mitään pulaa?... Ansaitsette
sydämelliset kiitokseni!... No, mitä saitte?... Mustapuulaatikon?...
Ette mitään muuta? Mitään papereita?... No, hyväpä niinkin!... Ja
mitä on laatikossa?... Ovatko ne komeita... Mainiota, mainiota!...
Maltas hetkinen, Marco, kun mietin... Näes, kaikki tämä... Jos
sanoisin sinulle mielipiteeni... Odota; älä mene pois... pidä
linjaa..."

Hän käännähti ympäri:

"Hra Kesselbach, oletteko kiintynyt timantteihinne?"

"Olen."

"Ostaisitteko ne minulta takaisin?"

"Mahdollisesti."

"Kuinka paljosta? Viidestäsadastatuhannesta frangista?"

"Viidestäsadastatuhannesta frangista... kyllä."

"Mutta siinä on pulma... Millä tavoin toimitamme vaihdon?
Maksuosotus? Ei; te pettäisitte minut... tai muutoin minä pettäisin
teidät... Kuulkaahan? Menkää ylihuomenna aamulla Lyonnaisiin,
nostakaa sieltä viisisataa tuhannen frangin seteliä, ja lähtekää
kävelylle Boisiin, Auteuilin puolelle... Minä tuon timantit salkussa
-- se on mukavampaa... Laatikko pistää liiaksi silmään..."

Kesselbach säpsähti:

"Ei, ei... laatikko myös... minä tahdon kaikki..."

"Hei!" huudahti Lupin, remahtaen nauramaan, "te menitte ansaan!...
Timanteista ette välitä... ne voidaan korvata... Mutta laatikko on
teille yhtä kallis kuin nahkanne... Hyvä on; te saatte laatikkonne...
Arsènen kunniasanalla... saatte sen huomenna postipakettina!"

Hän meni takaisin puhelimelle:

"Marco, onko sinulla laatikko edessäsi?... Onko siinä mitään
erikoista?... Norsunluuta mustapuureunuksissa... Niin, minä
tunnen tuollaiset kapineet... japanilaista työtä, Faubourg
Saint-Antoinesta... Ei mitään merkkiä?... Ahaa, pieni pyöreä
sinireunainen lappu ja siinä numero!... Niin, myymälän merkki...
siitä viisi. Ja onko laatikon pohja paksu? Ei kovin paksu... Hitto.
Siinä ei siis ole varapohjaa?... Kuules, Marco: tutki norsunluuta
ulkopuolelta... tai oikeammin kannesta." Hän reuhasi ihastuksissaan.
"Kannesta! Siitä juuri, Marco! Kesselbach räpäytti silmäänsä juuri
nyt... Olemme jäljillä!... Ahaa, Kesselbach veikkoseni, ettekö
huomannut minun syrjästä pitävän silmällä teitä? Te yksinkertainen
sielu!" Ja Marcolle: "No, mitä näet?... Peililasin kannen
sisäpuolella?... Liikkuuko se?... Onko se saranoilla?... No, riko
se sitten... Niin, niin, sanon, riko se... Sillä lasilla ei ole
paikkansa siinä... Se on pantu siihen jälkeenpäin!" Hän menetti
malttinsa. "Se ei ole sinun asiasi, ääliö!... Tee kuten käsken..."

Hän kuuli varmaan risauksen, kun Marco toisessa päässä rikkoi lasin,
sillä hän huusi riemuissaan:

"Sanoinhan teille, hra Kesselbach, että löytäisimme jotakin!
Halloo!... Joko teit sen?... Mitä?... Kirje? Voitto! Kaikki Kapmaan
timantit ja ukko Kesselbachin salaisuus päälle päätteeksi!"

Hän otti toisenkin kuulotorven, asetti molemmat korviinsa ja jatkoi:

"Lue se minulle, Marco, lue hiljaa... Kirjekuori ensin... Hyvä...
Kertaa!" Hän itse kertasi: "'Jäljennös mustassa sahviaanikotelossa
säilytetystä kirjeestä'. Ja sitte? Revi kirjekuori auki, Marco...
Onko minulla teidän suostumuksenne, hra Kesselbach? Tämä ei ole
oikein hienoa käytöstä, mutta silti... Jatka, Marco. Hra Kesselbach
antaa sinulle luvan... Valmis?... No, lueppas nyt."

Hän kuunteli ja puhui hykähtäen:

"Voi hiisi! Se ei ole huikaisevan selkeätä! Kuuntele. Minä kertaan
-- yksinkertainen paperiarkki, käännetty kokoon neljästä kohden,
taipeet näköjään aivan verekset... Hyvä... sivun oikeassa yläkulmassa
seuraavat sanat: 'Viisi jalkaa yhdeksän, vasen pikkusormi poikki'
j.n.e... Niin, se on kuvaus Pierre Leducista. Kesselbachin käsialaa
kaiketi?... Hyvä... Ja sivun keskellä isoilla kirjaimilla painettuna:

    "_APO ON_.

"Marco poikaseni, jätä paperi sellaiseksi kuin se on, äläkä koske
lippaaseen tai timantteihin... Selviydyn ystävästämme täällä
kymmenessä minuutissa, ja kahdenkymmenen minuutin kuluttua olen
luonasi... Niin, sivumennen sanoen, lähetitkö automobilin takaisin
minua varten? Oivallista! Hyvästi!"

Hän asetti kuulotorven paikoilleen, meni eteiseen ja sieltä
makuuhuoneeseen; otti selon siitä, että kirjuri ja palvelija eivät
olleet päässeet köysistään, ja toisekseen että suukapulat eivät heitä
tukahduttaisi, sekä palasi sitte päävankinsa luo.

Hänen kasvoillaan oli päättäväinen ja heltymätön ilme.

"Nyt emme enää laske leikkiä, hra Kesselbach. Jos ette puhu, niin
sitä pahempi itsellenne. Oletteko tehnyt päätöksenne?"

"Mistä?"

"Ei joutavia, olkaa hyvä. Puhukaa mitä tiedätte."

"En tiedä mitään."

"Valehtelette. Mitä merkitsee sana _'APO ON'_?"

"Jos sen tietäisin, niin en olisi kirjottanut sitä muistiin."

"No niin; mutta ketä tai mitä se tarkottaa? Mistä olette jäljentänyt
sen? Mistä olette sen saanut?"

Hra Kesselbach ei vastannut. Lupin jatkoi, puhuen nyt hermostuneella,
nytkähtelevällä äänenpainolla:

"Kuulkaa, Kesselbach! Minulla on teille ehdotus. Niin rikas ja
mahtava kuin olettekin, ei meillä kuitenkaan ole suurtakaan eroa.
Augsburgilaisen rautakauppiaan poika ja Arsène Lupin, murtovarkaiden
ruhtinas, voivat tehdä keskenään sopimuksen kumpaisenkaan saamatta
siitä häpeätä. Minä toimitan varastamiseni asunnoissa, te pörssissä.
Sehän on kutakuinkin yhtä ja samaa. No, siinä sitä ollaan,
Kesselbach. Olkaamme kumppanuksia tässä liikeasiassa. Tarvitsen teitä
sentähden, etten tiedä mitä asia koskee. Te tarvitsette minua, koska
ette mitenkään voi hoitaa sitä yksinänne. Barbareux on hölmö. Minä
olen Lupin. Tuleeko kauppa?"

Ei vastausta. Lupin tivasi vavahtelevalla äänellä:

"Vastatkaa, Kesselbach! Tuleeko kauppa? Jos tulee, niin haen teille
Pierre Leducinne neljässäkymmenessäkahdeksassa tunnissa. Sillä
häntähän te etsitte, vai mitä? Eikö se ole homman pohjana? No,
vastatkaahan pois! Kuka on tuo mies? Miksi etsitte häntä? Mitä
hänestä tiedätte?"

Hän tyyntyi äkkiä, laski kätensä Kesselbachin olkapäälle, ja sanoi
terävästi:

"Vain sana. Jaa... vai ei?"

"Ei!"

Hän veti muhkean kultakellon Kesselbachin sivutaskusta ja laski sen
vangin polvelle. Hän avasi Kesselbachin liivit ja paidan, paljasti
hänen rintansa, otti teräksisen, kultakahvaisen tikarin, joka oli
pöydällä hänen vieressään ja asetti sen sille kohdalle, missä sydämen
sykintä sai ihon vavahtelemaan.

"Viimeisen kerran?"

"Ei!"

"Hra Kesselbach, kello on kahdeksan minuuttia vailla kolme. Jos ette
vastaa kahdeksan minuutin kuluessa tästä hetkestä, olette kuollut
mies!"

       *       *       *       *       *

Seuraavana aamuna marssi kersantti Gourel Palace-hotelliin täsmälleen
sovitulla hetkellä. Pysähtymättä, hissistä piittaamatta, hän astui
ylös portaita. Neljännessä kerroksessa hän kääntyi oikealle, meni
pitkin käytävää, ja soitti 415. oven kelloa.

Vastausta saamatta hän soitti uudelleen. Puolikymmentä kertaa turhaan
yritettyään hän palasi alikertaan ja meni hotellin konttoriin. Sieltä
löysi hän hovimestarin.

"Hra Kesselbachia haluaisin tavata. Olen soittanut kymmenkunta
kertaa."

"Hra Kesselbach ei nukkunut täällä viime yönä. Emme ole nähneet häntä
sitte kun eilen ehtoopäivällä."

"Entä hänen palvelijansa -- kirjurinsa?"

"Emme ole heitäkään nähneet."

"Eivätkö siis hekään nukkuneet hotellissa?"

"Eivät luullakseni."

"Luullaksenne? Mutta teidän tulisi tietää se varmasti."

"Kuinka niin? Hra Kesselbach ei asu hotellissa; hän on kotonaan
täällä, omassa yksityisessä huoneustossaan. Me emme palvele häntä,
hänellä on oma palvelijansa, ja meillä ei ole mitään tietoa siitä,
mitä hänen asunnossaan tapahtuu."

"Se on totta... se on totta..."

Gourel näytti olevan ymmällä. Hän oli tullut nimenomaisesta
määräyksestä, ennakolta selitettyyn toimeen, jonka rajoissa hänen
älynsä kykeni työskentelemään. Ulkopuolella näiden rajojen hän ei
tiennyt miten menetellä.

"Jos päällikkö olisi täällä", hän mutisi; "jos päällikkö olisi
täällä..."

Hän näytti käyntikorttiansa ja ilmotti ammattinsa. Sitte hän kysyi
kaiken varalta:

"Ette siis nähnyt heidän tulevan sisälle?"

"En."

"Mutta näitte heidän lähtevän ulos?"

"Ei, sitä en voi sanoa."

"Mistä siis tiedätte, että he lähtivät ulos?"

"Kuulin eräältä herrasmieheltä, joka kävi täällä eilen ehtoopäivällä."

"Mustaviiksiseltä herrasmieheltä?"

"Niin, tapasin hänet hänen poistuessaan noin kello kolmen aikaan.
Hän sanoi: 'Asukkaat numerosta 415 ovat menneet ulos. Hra Kesselbach
jääpi yöksi Versaillesiin, Réservoisiin; voitte osottaa hänen
kirjeensä edelleen sinne!'"

"Mutta kuka oli tuo herrasmies? Millä valtuudella hän puhui?"

"Sitä en tiedä."

Gourel tunsi levottomuutta. Hänestä näytti kaikki hieman omituiselta.

"Onko teillä avainta?"

"Ei. Hra Kesselbach teetti erityiset avaimet."

"Menkäämme katsomaan."

Gourel soitti taas rajusti. Ei mitään kuulunut. Hän oli juuri
lähtemäisillään, kun äkkiä kumartui ja painoi korvansa avaimenreikää
vasten.

"Kuulkaa... Luulen kuulevani jotakin... aivan oikein... ihan
varmasti... kuulen voikerrusta..."

Hän iski tuimasti nyrkillään ovea.

"Mutta, hyvä herra, teillä ei ole oikeutta..."

"Hiiteen oikeudet."

Hän täräytti ovea uudistetulla voimalla, mutta niin vähäisellä
teholla, että heti luopui yrityksestä. "Joutuin, joutuin, lukkoseppä!"

Yksi tarjoilijoista lähti juoksujalassa. Gourel käveli ähmissään ja
epävarmana edestakaisin. Palvelijoita jo kerääntyi muista kerroksista
ryhmiksi. Väkeä saapui paikalle konttorista ja isännöitsijän
toimistosta. Gourel huusi:

"Mutta miksi emme menisi sisälle viereisten huoneiden kautta? Ovatko
ne yhteydessä tämän huoneuston kanssa?"

"Kyllä, mutta väliovet ovat aina teljetyt molemmin puolin."

"Siinä tapauksessa soitan etsivään osastoon", sanoi Gourel,
jonka mielessä ilmeisesti ei kuvastunut mitään pelastusta ilman
päällikköänsä.

"Ja poliisikomisariukselle", huomautti joku.

"Niin, jos tahdotte", vastasi hän äänellä, joka ilmaisi melkoista
välinpitämättömyyttä siitä muodollisuudesta.

Hänen palatessaan puhelimen äärestä oli lukkoseppä jo koetellut
avainkimppunsa melkein loppuun. Viimeinen avasi lukon. Gourel astui
ripeästi sisälle.

Hän kiirehti heti voikerruksia kohden ja tölmäsi sihteeri Chapmanin
ja palvelija Edwardsin ruumiisiin. Chapman oli kärsivällisellä
rynnistelyllä saanut kapulansa hiukan väljennetyksi ja päästeli
lyhyitä, tukahtuneita ähkäyksiä. Toinen näytti nukkuvan.

Heidät irrotettiin siteistänsä. Mutta Gourel oli huolissaan.

"Missä on hra Kesselbach?"

Hän meni työhuoneeseen. Hra Kesselbach istui lähellä pöytää tuolin
selkämystään köytettynä. Hänen päänsä riippui rinnalla.

"Hän on pyörtynyt", sanoi Gourel, astuen luo. "Hän on kai
ponnistellut yli voimiensa."

Hän leikkasi nopeasti poikki hartiain yli kierretyt köydet. Ruumis
retkahti eteenpäin. Gourel vastaanotti sen syliinsä, mutta hätkähti
kauhistuneesti huudahtaen taaksepäin.

"Kuollut! Tunnustelkaa... hänen kätensä ovat jääkylmät!... Ja
katsokaa hänen silmiänsä!"

Joku rohkeni arvella:

"Halvauskohtaus epäilemättä... tai sydämen herpautuminen."

"Se on totta, ei ole mitään merkkiä haavasta... hän on saanut
luonnollisen kuoleman."

He laskivat ruumiin sohvalle ja avasivat hänen vaatteensa. Mutta
valkealla paidalla ilmeni heti punaisia tahroja; ja työntäessään sen
ylös he näkivät rinnassa lähellä sydäntä pienen naarmun, josta tihkui
hieno verijuova. Ja paitaan oli kiinnitetty nuppineulalla kortti.
Gourel kumartui katsomaan. Se oli Arsène Lupinin käyntikortti, veren
tahraama sekin.

Silloin Gourel suoristausi, käskevästi ja mahtipontisesti.

"Murhattu!... Arsène Lupin!... Pois huoneustosta... Pois huoneustosta
kaikki!... Kukaan ei saa olla täällä eikä makuuhuoneessa... Vietäköön
nuo kaksi hoidettavaksi muualla!... Pois huoneustosta... älkääkä
koskeko mihinkään... _Päällikkö on tulossa!_..."




II.

"Sinireunainen lappu".


ARSÈNE LUPIN!

Gourel toisti nuo kaksi paljon merkitsevää sanaa ihan huumaantuneena.
Ne soivat hänen sielussaan kuin sanomakellot. Arsène Lupin?
Suuri peljättävä Arsène Lupin! Murtovarkaitten kuningas, mahtava
seikkailija! Oliko se mahdollista?

"Ei, ei", hän jupisi, "se ei ole mahdollista, _sillä hän on kuollut_!"

Mutta siinäpä juuri pulma... oliko hän tosiaankin kuollut?

Arsène Lupin!

Ruumiin vieressä seisten hän pysyi tyhmistyneenä ja ymmällä,
käännellen käyntikorttia jonkunlaisella kammolla, kuin olisi aave
haastanut hänet taisteluun. Arsène Lupin! Mitä pitäisi hänen tehdä?
Toimia? Käydä käsiksi työhön omin neuvoin? Ei, ei... parempi olla
toimimatta... hän tekisi ihan varmasti erehdyksiä, jos astuisi
kentälle tuollaista vastustajaa vastaan. Olihan sitäpaitsi päällikkö
tulossa!

_Päällikkö oli tulossa!_ Kaikki Gourelin älyllinen ajattelu sisältyi
siihen lyhyeen lauseeseen. Hän oli kyvykäs, uuttera virkamies,
rohkea, tottunut ja voimiltaan jättiläinen, mutta hän kuului niihin,
jotka edistyvät vain ohjeita noudattaessaan ja tekevät hyvää työtä
ainoastaan käskystä. Ja tämä alotteen puute oli käynyt vielä
huomattavammaksi sitte kun hra Lenormand oli tullut hra Dudouisin
sijalle etsivään osastoon. Hra Lenormand oli tosiaan päällikkö
kerrassaan! Hänen parissaan tiesi varmasti olevansa oikealla tolalla.

Kunhan ei vain poliisikomisarius ehtisi paikalle ensimäisenä, kunhan
ei tutkintotuomari, joka epäilemättä oli jo määrätty tähän asiaan,
tai piirilääkäri ennättäisi tekemään ennenaikaisia havaintoja ennen
kuin päälliköllä oli ollut aikaa määritellä mielessään tapauksen
pääpiirteet!

"No, Gourel, mitä uneksitte?"

"Päällikkö!"

Hra Lenormand oli vielä nuori mies, kun tarkkasi vain hänen
kasvojensa ilmettä ja silmälasien läpi hehkuvia silmiänsä. Mutta hän
oli melkein vanhus, kun näki hänen köyryisen selkänsä, kuivan ja
vahankeltaisen ihonsa, harmaahtavan tukkansa ja partansa, hänen koko
raihnaantuneen, tutisevan, sairaalloisen ryhtinsä. Hän oli viettänyt
elämänsä uutterassa työssä hallituksen asiamiehenä siirtomaissa,
hoitaen mitä vaarallisimpia tehtäviä. Siellä oli häntä kuumeet
tuon tuostakin pidelleet tautivuoteella; mutta siellä hän oli myös
kasvattanut itselleen lannistumattoman tarmon, jota ei ruumiillinen
väsymyskään tärvellyt. Hän oli siellä tottunut elelemään yksikseen,
puhumaan vähän ja toimimaan vaieten, sekä jossakin määrin vihaamaan
ihmisiä. Ja lopuksi oli hän siellä äkkiä viidenkymmenen vuoden
ikäisenä voittanut suuren ja hyvin ansaitun kuuluisuuden siinä
jutussa, jonka päähenkilöinä oli kolme Biskran espanjalaista.

Vääryys korjattiin silloin, ja hänet siirrettiin suoraa päätä
Bordeauxiin, sitte apulaiseksi Parisiin ja lopulta hra Dudouisin
kuoleman johdosta etsivän osaston päälliköksi. Ja kaikissa
näissä viroissaan hän osotti niin kummallista kekseliäisyyttä
menettelyissään, niin suurta keinokkuutta, niin uusia ja omintakeisia
kykyjä, ja oli ennen kaikkea saavuttanut niin oikeita tuloksia
viimeisissä neljässä tai viidessä tapauksessa, jotka olivat
yleistä hälyä herättäneet, että hänen nimeänsä mainittiin kaikkein
mainehikkaimpien salapoliisien rinnalla.

Gourel puolestaan oli varma arvostelustaan. Itse oli hän
päällikön suosikki, tämä kun piti hänen vilpittömyydestään ja
mutkittelemattomasta kuuliaisuudestaan, ja hän taasen asetti
päällikkönsä kaikkia muita korkeammalle. Päällikkö oli hänen
epäjumalansa -- erehtymätön ja täydellinen.

Hra Lenormand näytti sinä päivänä tavallista uupuneemmalta. Hän
istuutui väsyneesti, nojasi molemmin käsin sauvaansa (malakkalaiseen
veistellyllä norsunluuryhmyllä varustettuun ruokokeppiin, joka ei
häneltä milloinkaan puuttunut) ja sanoi:

"Lupin!"

"Niin, Lupin. Se lempo on taas pulpahtanut esille."

"Sen parempi, sen parempi", virkkoi hra Lenormard hetkisen
mietittyään.

"Sen parempi tietysti", toisti Gourel, joka mielellään lisäsi
sanan puolestaan päällikkönsä harvoihin lauseisiin, tämän ainoana
vikana kun olikin hänen silmissään ylenpalttinen vaiteliaisuus.
"Sen parempi, sillä vihdoinkin pääsette mittelemään voimianne oman
arvoisenne vastustajan kanssa... Ja Lupin kohtaa herransa... Lupin
lakkaa olemasta... Lupin..."

"Nuuskikaa!" keskeytti hra Lenormand hänet lyhyeen.

Se oli kuin urheilumiehen käsky koiralleen. Ja Gourel nuuski
kuin kelpo vainukoira, riuska ja älykäs herransa silmien edessä
työskennellessään. Hra Lenormand viittasi sauvansa kärjellä jotakin
soppea tai lepotuolia juuri kuin osotetaan pensasta tai ruohomätästä,
ja Gourel penkoi sen pensaan tai ruohomättään tunnollisella
perinpohjaisuudella.

"Ei mitään", sanoi kersantti lopetettuaan työnsä.

"Ei mitään teille!" murahti Lenormand.

"Niin minun piti sanomanikin... Minä tiedän, että esineet puhuvat
teille kuin ihmis-olennot, todellisina elävinä todistajina. Kaikessa
tapauksessa on tässä murha selkeästi lisättynä Lupin vintiön tiliin."

"Ensimäinen", huomautti hra Lenormand.

"Ensimäinen, niin... Mutta sen oli pakko tulla. Ei voi viettää
tuollaista elämää joutumatta ennemmin tai myöhemmin olosuhteiden
pakosta syypääksi vakavaan rikokseen. Hra Kesselbach tietenkin
puolustautui..."

"Ei, sillä hän oli sidottu."

"Se on totta", myönsi Gourel hiukan nolostuneena, "ja se on
jokseenkin kummallistakin... Miksi tappoi hän vastustajan, jota ei
oikeastaan enää ollutkaan?... Mutta siitä viisi. Jos olisin käynyt
häntä kauluksesta kiinni, kun seisoimme kasvoista kasvoihin eteisen
ovella..."

Hra Lenormand oli astunut ulokkeelle. Sitte hän meni hra Kesselbachin
makuuhuoneeseen, oikealle, ja koetteli ikkunain ja ovien salpoja.

"Molempien huoneiden ikkunat olivat teljetyt minun tullessani
sisälle", huomautti Gourel.

"Teljetyt vai ainoastaan lykätyt kiinni?"

"Kukaan ei ole sen koommin koskenut niihin. Ja ne ovat teljetyt, hra
päällikkö."

Äänten sorina kutsui heidät takaisin työhuoneeseen. Siellä he
tapasivat piirilääkärin tutkimassa ruumista, ja hra Formerien,
tutkintotuomarin. Hra Formerie huudahti:

"Arsène Lupin! Olenpa iloissani siitä, että onnellinen sattuma on
taas vihdoinkin toimittanut tielleni tuon roiston! Hän saa nähdä
mikä mies minä olen!... Ja tällä kertaa on asiana murha!... Nyt on
ratkaisu meidän kahden välillä, Lupin herraseni!"

Hra Formerie ei ollut unohtanut prinsessa de Lamballen otsanauhaan
liittynyttä ihmeellistä seikkailua eikä sitä merkillistä temppua,
jolla Lupin oli hänet muutamia vuosia aikaisemmin puijannut. Juttu
oli pysynyt kuuluisana tuomioistuinten aikakirjoissa. Ihmiset
naureskelivat sitä vieläkin, ja hra Formerieen se oli syystä jättänyt
katkeruuden tunteen, johon yhtyi halu saavuttaa rusentava kosto.

"Rikoksen laatu on itsestään selvä", julisti hän hyvin varmana "eikä
myöskään ole vaikea huomata sen vaikutinta. Kaikki siis hyvin... Hra
Lenormand, kuinka jaksatte?... Hauska nähdä teidät..."

Hra Formeriesta ei tuntunut vähääkään hauskalta. Päinvastoin ei
häntä hra Lenormandin läsnäolo ollenkaan miellyttänyt, sillä
salapoliisipäällikkö ei juuri huolinut salailla halveksumistansa
häntä kohtaan. Mutta tutkintotuomari oikaisi kuitenkin ryhtinsä ja
puheli juhlallisesti:

"Te siis, tohtori, arvelette kuoleman sattuneen noin kaksitoista
tuntia takaperin -- ehkä enemmänkin!... Se oli tosiaan minunkin
käsitykseni... Olemme aivan samaa mieltä... Ja murha-ase?"

"Hyvin ohutteräinen veitsi, hra tutkintatuomari", vastasi lääkäri.
"Katsokaa, terä on pyyhitty vainajan omalla nenäliinalla..."

"Aivan niin... aivan niin. Siinä näkee jäljen... Ja nyt käykäämme
kuulustelemaan hra Kesselbachin sihteeriä ja palvelijaa. Epäilemättä
heidän kyselynsä antaa jotakin lisävalaistusta asiaan."

Chapman oli Edwardsin kanssa siirretty omaan huoneeseensa,
työhuoneesta vasemmalle. Hän oli jo toipunut seikkailustaan. Hän
kuvaili yksityiskohtaisesti edellisen päivän tapahtumat, hra
Kesselbachin rauhattomuuden, everstin odotetun käynnin ja lopuksi sen
hyökkäyksen, jonka uhreiksi he olivat joutuneet.

"Ahaa!" huudahti hra Formerie. "Jutussa on siis rikostoveri! Ja te
kuulitte hänen nimensä... Marco, sanotte?... Tämä on hyvin tärkeätä.
Kun olemme saaneet käsiimme rikostoverin, niin olemme päässeet melko
askeleen eteenpäin..."

"Niin; mutta me emme ole häntä saaneet", uskalsi hra Lenormand
muistuttaa.

"Sen saamme nähdä... Asia kerrallaan... Ja sitte, hra Chapman, tämä
Marco poistui heti kun hra Gourel oli soittanut ovikelloa?"

"Niin; me kuulimme hänen menevän."

"Ja ettekö hänen mentyänsä kuulleet mitään muuta?"

"Kyllä... silloin tällöin, mutta epäselvästi... Ovi oli suljettu."

"Ja millaisia ääniä kuulitte?"

"Äänekkäitä lauseen katkelmia. Mies..."

"Kutsukaa häntä nimeltänsä, Arsène Lupiniksi."

"Arsène Lupin nähtävästi käytti puhelinta."

"Oivallista! Me otamme tutkittavaksi sen henkilön, jolla on hotellin
ulkolinja hoidettavanaan. Ja kuulitteko hänenkin jälkeenpäin
poistuvan?"

"Hän tuli katsomaan olimmeko vielä siteissä, ja neljännestuntia
myöhemmin hän läksi pois, sulkien eteisen oven perässään."

"Niin, heti kun oli rikoksensa tehnyt. Hyvä... Hyvä... Kaikki sopii
kohdalleen... Ja sen jälkeen?..."

"Sen jälkeen emme kuulleet enempää... yö kului... minä vaivuin
uupuneena uneen... Edwards samaten... ja vasta tänä aamuna..."

"Niin, minä tiedän... No niin, alku ei ole huono... kaikki sopii
kohdalleen..."

Ja luetellen tutkimuksensa eri asteita äänellä sellaisella kuin olisi
huomautellut noin monia rikollisesta saavutettuja voittoja, hän
mutisi miettivästi:

"Rikostoveri... puhelin... murhan tapahtuma-aika... kuuluviin tulleet
äänet... hyvä... varsin hyvä... Meidän on vielä vahvistettava
rikoksen vaikutin... Tässä tapauksessa, kun olemme Lupinin kanssa
tekemisissä, on vaikutin päivänselvä. Hra Lenormand, oletteko
huomannut minkäänlaista merkkiä siitä, että mitään olisi murrettu
auki?"

"En."

"Sitte on uhri itse ryöstetty. Onko hänen lompakkoansa ryöstetty?"

"Minä jätin sen hänen takkinsa taskuun", ilmotti Gourel.

He menivät kaikki työhuoneeseeen. Hra Formerie huomasi, että
lompakossa ei ollut muuta kuin käyntikortteja ja joitakuita
murhatulle kuuluvia papereita.

"Sepä omituista. Hra Chapman, voitteko sanoa, oliko hra
Kesselbachilla rahoja taskussaan?"

"Kyllä; edellisenä päivänä -- siis maanantaina, toissapäivänä -- me
menimme Crédit Lyonnaisiin, missä hra Kesselbach vuokrasi lokeron..."

"Lokeron Crédit Lyonnaisissa. Hyvä... Meidän täytyy tarkastaa sitä."

"Ja ennen lähtöämme hra Kesselbach avasi itselleen tilin ja nosti
viisi- tai kuusituhatta frangia seteleinä."

"Mainiota... se kertoo meille juuri mitä halusimme tietää."

Chapman pitkitti: "On vielä yksi asia huomattava, hra
tutkintotuomari. Hra Kesselbach, joka oli moniaita päiviä ollut
hyvin rauhaton -- olen kertonut teille syyn... asian, jota hän
piti mitä tärkeimpänä -- hra Kesselbach näytti olevan erityisesti
kahdesta kapineesta tarkka. Toinen oli _pieni mustapuu-laatikko_,
jonka hän sitte tallensikin Crédit Lyonnaisiin, ja toinen pieni musta
sahviaanikotelo, jossa hän säilytti muutamia papereita."

"Ja missä se on?"

"Ennen Lupinin tuloa hän minun saapuvilla ollessani pisti sen tuohon
matkalaukkuun."

Hra Formerie otti laukun ja tunnusteli sitä. Kotelo ei ollut siellä.
Hän hykerteli käsiään:

"Kas, kaikki sopii kohdalleen! Me tiedämme rikollisen, miten rikos
tapahtui ja mikä oli sen aiheena. Tämä juttu ei vie pitkää aikaa.
Olemmeko ihan yhtä mieltä kaikesta, hra Lenormand?"

"Emme ainoastakaan seikasta."

Syntyi tuokion ällistys. Poliisikomisarius oli juuri saapunut, ja
hänen takanaan oli, vaikka poliisikonstaapeleita oli suojelemassa
ovea, joukko sanomalehtimiehiä ja hotellin väkeä tunkeutunut sisälle,
seisoskellen eteisessä.

Vaikka vanhus olikin kuuluisa töykeydestään, joka oli jo tuottanut
hänelle satunnaisen muistutuksen korkeammista piireistä, niin
hämmästytti jokaista tuon vastauksen jyrkkyys. Ja etenkin näytti hra
Formerie hölmistyneeltä.

"Näen tässä kuitenkin vain pelkkää yksinkertaista", sopersi hän.
"Varas on Lupin..."

"Miksi teki hän murhan?" tokaisi vastaan hra Lenormand.

"Tehdäkseen varkauden."

"Suokaa anteeksi, mutta todistajain kertomus osottaa, että varkaus
tapahtui ennen murhaa. Hra Kesselbach sidottiin ja kapuloittiin
ensin, sitte ryöstettiin. Miksi olisi Lupin, joka ei ole koskaan
turvautunut murhaan, valinnut tämän hetken, surmatakseen miehen,
jonka oli tehnyt avuttomaksi ja jo rosvonnut?"

Tutkintotuomari siveli pitkää vaaleata poskipartaansa, kuten hänellä
oli tapana milloin joku kysymys tuntui hänestä mahdottomalta
ratkaista. Hän vastasi miettivällä äänellä:

"Siihen on useampia vastauksia..."

"Mitkä ne ovat?"

"Se riippuu... se riippuu monista vielä tuntemattomista seikoista...
ja sitäpaitsi koskee vastaväitteen ne ainoastaan vaikuttimien laatua.
Muusta olemme yhtä mieltä."

"Emme."

Tälläkin kertaa oli epäys jyrkkä, melkein epäkohtelias, siinä määrin,
että tutkintotuomari oli kerrassaan tyhmistyneenä, ei uskaltanut
hiiskahtaakaan mitään vastaväitettä ja jäi ihan häpeisiinsä tämän
kummallisen virkaveljensä seurassa. Vihdoin hän lausui:

"Meillä on kaikilla oletuksemme. Haluaisin kuulla teidän
käsityksenne."

"Minulla ei ole mitään."

Salapoliisipäällikkö nousi ja astui sauvansa varassa muutamia
askeleita lattialla. Kaikki olivat vaiti hänen ympärillään... Ja oli
hiukan omituista nähdä ryhmässä, jossa hänen asemansa itse asiassa
oli vain apulaisen ja käskynalaisen, tämän raihnaan vanhuksen
hallitsevan toisia pelkällä vaikutusvallan voimalla, joka heidän
oli pakko tuntea, vaikkakaan eivät olisi sitä tunnustaneet. Pitkän
vaitiolon jälkeen hän lausui:

"Haluaisin tarkastaa tämän huoneuston viereiset huoneustot."

Isännöitsijä näytti hänelle hotellin pohjakaavan. Ainoa pääsy
oikeanpuoleiseen makuuhuoneeseen, joka oli hra Kesselbachin, oli
huoneuston pikku eteisestä. Mutta vasemmanpuoleinen makuuhuone,
kirjurin huone, oli yhteydessä toisen kanssa.

"Tarkastakaamme sitä", sanoi hra Lenormand.

Hra Formerie ei voinut olla kohauttamatta hartioitaan ja
murahtamatta: "Mutta väliovi on teljetty ja ikkuna lukittu."

"Tarkastakaamme sitä", toisti hra Lenormand.

Hänet vietiin huoneeseen, joka oli ensimäinen rouva Kesselbachille
varatuista neljästä huoneesta. Sitte hänet pyynnöstä vietiin siihen
liittyviin huoneisiin. Kaikki väliovet olivat teljetyt molemmin
puolin.

"Eikö missään näistä huoneista ole asukkaita?" hän kysyi.

"Ei."

"Missä on avaimet?"

"Avaimia säilytetään aina konttorissa."

"Siis ei ole kukaan voinut päästä sisälle?..."

"Ei kukaan muu kuin huonekerran siivooja, joka tuulettaa ja tomuttaa
huoneet."

"Lähettäkäähän noutamaan hänet."

Mies, nimeltään Gustave Beudot, vastasi edellisenä päivänä
ohjeittensa mukaan sulkeneensa noiden neljän huoneen ikkunat.

"Mihin aikaan?"

"Kello viisi ehtoopäivällä."

"Ettekä huomannut mitään?"

"En, monsieur."

"Entäs tänä aamuna?"

"Tänä aamuna suljin ikkunat täsmälleen kello kahdeksan."

"Ettekä löytänyt mitään?"

Hän epäröitsi. Hänelle tehtiin uudistettuja kysymyksiä ja lopuksi hän
myönsi:

"Kyllä minä korjasin talteen savukekotelon läheltä 420:n tulisijaa...
Aijoin tänä iltana viedä sen konttoriin."

"Onko se teillä taskussanne?"

"Ei, se on huoneessani. Se on tykkimetallinen kotelo. Siinä on
toisella puolella osasto tupakkaa ja savukepapereita varten, ja
toisella puolella tulitikkujen säilytyskomero. Etupuolella on
kullasta alkukirjaimet -- L ja M..."

"Mitä sanotte? L ja M?"

Chapman oli astahtanut esiin. Hän näytti suuresti kummastuneelta ja
tiedusteli mieheltä:

"Tykkimetallinen savukekotelo, sanotte?"

"Niin."

"Ja siinä kolme osastoa, tupakkaa, savukkeita ja tulitikkuja
varten... Venäläistä tupakkaa, eikö niin? Hyvin hienoa ja vaaleata?"

"Niin."

"Käykää hakemassa se... Haluaisin nähdä sen itse... ollakseni ihan
varma..."

Etsivän osaston päällikön viittauksesta Gustave Beudot lähti.

Hra Lenormand istuutui, tähystellen terävillä silmillään mattoa,
huonekaluja ja kaihtimia. Hän kysyi:

"Tämä on 420 huone, vai mitä?"

"Niin."

Tutkintotuomari irvisti: "Tahtoisinpa kovin kernaasti tietää, mitä
yhteyttä luulette olevan tämän tapauksen ja rikoksen välillä. Neljä
lukittua ovea erottaa meidät siitä huoneesta, jossa hra Kesselbach
murhattiin."

Hra Lenormand ei alentunut vastaamaan.

Aika kului. Gustave ei palannut.

"Missä hän nukkuu?" kysyi etsivän osaston päällikkö.

"Kuudennessa huonekerrassa", vastasi isännöitsijä. "Huone on Rue
Galiléen puolella, siis tämän huoneen kohdalla. On omituista, ettei
hän ole vielä palannut."

"Lähettäisittekö ystävällisesti jonkun katsomaan?"

Isännöitsijä lähti itse, Chapmanin saattamana. Parin minuutin
kuluttua hän palasi yksinään, juosten, sanomaton kauhu kasvoillaan
kuvastuvana.

"No?"

"Kuollut!..."

"Murhattu?"

"Niin."

"Oh, sun horna, kuinka taitavia nuo riiviöt ovat!" karjui hra
Lenormand. "Liikkeelle, Gourel, ja toimittakaa kaikki hotellin ovet
lukituiksi... Kaikkia käytäviä on vartioittava... Ja viekää te, hra
isännöitsijä, meidät Gustave Beudotin makuuhuoneeseen."

Isännöitsijä näytti tietä. Mutta heidän poistuessaan huoneesta
kumartui hra Lenormand sieppaamaan käteensä pienoisen pyöreän
paperilapun, jota hän oli jo kovin tarkannut.

Se oli sinireunainen lappu, merkitty numerolla 813. Hän pisti sen
kaiken varalta taskuunsa, ja yhtyi toisiin...

       *       *       *       *       *

Pieni haava seljässä, lapaluiden välissä...

"Ihan samanlainen kuin hra Kesselbachin", selitti tohtori.

"Niin", sanoi hra Lenormand; "sama käsi sen iski ja samalla aseella."

Ruumiin asennosta päättäen oli mies tullut yllätetyksi polvillaan
vuoteensa edessä kopeloidessaan patjan alta savukekoteloa, jonka hän
oli kätkenyt sinne. Hänen käsivartensa oli jäänyt patjan ja vuoteen
pohjan väliin, mutta savukekoteloa ei löytynyt.

"Tuon savukekotelon on täytynyt olla hiton vaarallinen vihje!"
huomautti arasti hra Formerie, joka ei enää uskaltanut esittää mitään
varmaa mielipidettä.

"No, tietysti", vahvisti etsivän osaston päällikkö; "olihan siinä
alkukirjaimet."

"Ainakin tiedämme ne -- L ja M... Ilmeisesti Lupin. Ja siitä, sen
lisäksi mitä hra Chapman näyttää tietävän, me saamme helposti
tietoomme mitä ne merkitsevät."

Hra Lenormand säpsähti:

"Chapman! Missä hän on?"

He katselivat käytävään sulloutuneen väen seasta. Chapman ei ollut
siellä.

"Hra Chapman tuli minun mukanani", sanoi isännöitsijä.

"Niin, niin, sen tiedän; mutta hän ei palannut teidän mukananne."

"Ei; minä jätin hänet ruumiin luo."

"Te jätitte hänet tänne... Yksikseen?"

"Minä sanoin hänelle: 'Olkaa täällä... älkääkä liikkuko.'"

"Ja eikö ketään ollut lähettyvillä? Ettekö nähneet ketään?"

"Käytävässä? Emme."

"Entäs porrassiltamilla?... Tai muualla -- katsokaahan -- tuon
nurkkauksen takana: eikö siellä ollut ketään piilossa?"

Hra Lenormand näytti hyvin kiihtyneeltä. Hän asteli edestakaisin,
ja availi huoneitten ovia. Ja äkkiä hän kapaisi juoksemaan
ketteryydellä, jollaiseen ei kukaan olisi aavistanut hänen pystyvän.
Hän säntäsi kuuden huonekerran portaat alas, isännöitsijän ja
tutkintotuomarin etäällä saattamana. Pohjakerrassa hän tapasi pääoven
edessä Gourelin.

"Eikö kukaan ole mennyt ulos?"

"Ei, hra päällikkö."

"Entäs toinen ovi, Rue Bassanon puolella?"

"Ehdottomin määräyksin?"

"Olen asettanut sinne Diouzyn."

"Niin, hra päällikkö."

Hotellin avarassa eteisessä tungeksi tuskittelevia matkustajia,
kaikki puhellen niistä enemmän tai vähemmän tosista huhuista,
joita oli rikoksesta heidän kuuluviinsa tullut. Kaikki palvelijat
oli kutsuttu koolle puhelimella, ja he saapuivat yksitellen.
Hra Lenormand kuulusteli heitä viipymättä. Yksikään heistä ei
kyennyt antamaan mitään tietoja. Mutta eräs viidennen huonekerran
kamaripalvelijatar tuli sitten esille. Noin kymmenen minuuttia
takaperin oli hän sivuuttanut kaksi herrasmiestä, jotka tulivat alas
palvelusväen portaita viidennestä huonekerrasta neljänteen.

"He riensivät alas hyvin nopeasti. Etumainen piteli toista kädestä.
Minua kummastutti nähdä nuo kaksi herrasmiestä palvelijain portailla."

"Tuntisitteko heidät vielä?"

"En etumaista. Hän käänsi pois päänsä. Hän oli laiha ja
vaaleatukkainen. Hänellä oli pehmeä musta hattu ja musta puku."

"Entäs toinen?"

"Toinen oli englantilainen, kasvot leveät ja paljaiksi ajellut, puku
ristiraitainen. Hänellä ei ollut hattua."

Kuvaus koski ilmeisesti Chapmania.

Nainen lisäsi:

"Hän näytti... hän näytti perin oudolta... kuin olisi hän ollut
järjiltään."

Gourelin sana ei riittänyt hra Lenormandille. Hän kuulusteli noilla
kahdella ovella seisovia ali-ovenvartijoita toista toisensa jälkeen.

"Tunsitteko hra Chapmania?"

"Kyllä, monsieur; hän aina puhutteli meitä."

"Ettekö te ole nähnyt hänen menevän ulos?"

Ei; miehet olivat siitä varmat.

Hra Lenormand kääntyi poliisikomisariukseen.

"Kuinka monta miestä teillä on mukananne, hra komisarius?"

"Neljä."

"Siinä ei ole kylliksi. Pyytäkää puhelimella kirjurianne lähettämään
teille kaikki käytettävissänne olevat miehet. Ja järjestäkäähän
hyväntahtoisesti itse mitä tarkin valvonta kaikille uloskäytäville.
Piiritystila, hra komisarius..."

"Mutta kuulkaahan", intti isännöitsijä, "minun asukkaani?"

"En välitä hiventäkään teidän asukkaistanne, monsieur! Minun
velvollisuuteni käy kaiken edellä, ja velvollisuuteni on kaiken
mokomin vangita..."

"Luulette siis..." rohkeni tutkintotuomari tokaista.

"Minä en _luule_, monsieur... Minä olen varma siitä, että molempien
murhien tekijä on vielä hotellissa."

"Mutta silloin Chapman..."

"Tällä hetkellä en voi taata, että Chapman on vielä elossa. Joka
tapauksessa on kysymys vain minuuteista, sekunneista... Gourel,
ottakaa kaksi miestä ja tarkastakaa kaikki neljännen huonekerran
huoneet... Hra isännöitsijä, lähettäkää yksi kirjurinne heidän
mukaansa... Mitä muihin huonekertoihin tulee, niin ryhdyn toimiin
heti kun saamme lisävoimia. No, Gourel, liikkeelle nyt, ja pitäkää
silmänne auki... te ajatte isoa saalista takaa!"

Gourel riensi pois miehinensä. Hra Lenormand jäi itse eteiseen,
lähelle hotellin konttoria. Tällä kertaa hän ei ajatellut istuutua,
kuten hänen tapanaan oli. Hän käveli pääkäytävältä Rue Bassanon
puoleiselle ovelle ja palasi sitte lähtökohtaansa. Tuon tuostakin hän
antoi ohjeita.

"Hra isännöitsijä, toimittakaa keittiöt vartioiduiksi. He voivat
yrittää paeta sitä tietä... Antakaa puhelintytöllenne määräys olla
yhdistämättä ketään hotellin asukasta ulkolinjalle. Jos puhelu
tulee ulkoapäin, niin hän saa yhdistää pyydetylle henkilölle, mutta
hänen pitää merkitä muistiin sen henkilön nimi... Hra isännöitsijä,
teettäkää luettelo kaikista asukkaistanne, joiden nimi alkaa L:llä.
Merkittäköön muistiin sillä kirjaimella alkavat ristimänimetkin."

Jännitys piteli katselijoita kurkusta, heidän seistessään ryhmänä
keskellä eteistä äänettöminä ja hengitystään pidätellen, vapisten
vähintäkin ääntä, murhaajan kaamean kuvan herpaisemina. Missä
piileskeli hän? Näyttäytyisikö hän? Eikö hän ollut heidän omassa
joukossaan -- tämä ehkä? Tai tuo...

Ja kaikkien katseet kohdistuivat silmälaseja käyttävään
harmaatukkaiseen herrasmieheen, joka tutisevin jaloin asteli selkä
köyryssä edes takaisin.

Silloin tällöin ryntäsi esille joku kersantti Gourelin mukana
olevista tarjoilijoista.

"Mitään uutta?" kysyi hra Lenormand.

"Ei, monsieur; emme ole huomanneet mitään."

Isännöitsijä yritti kahdesti taivuttaa häntä hellittämään
ankaria määräyksiensä ovien vartioimisesta. Asema alkoi käydä
sietämättömäksi. Konttorihuoneet olivat täynnä asukkaita, joilla oli
asiaa kaupungille tai joiden piti lähteä Parisista.

"En välitä vähääkään!" toisti hra Lenormand.

"Mutta minä tunnen heidät kaikki."

"Minä onnittelen teitä."

"Te menette yli valtuuksienne."

"Sen tiedän."

"Laki varmasti päättää teitä vastaan."

"Siitä olen vakuutettu."

"Herra tutkintotuomari itse..."

"Hra Formerien on parempi olla puuttumatta asiaan. Pitäköön hän
huolta omasta toimestansa, joka on palvelijain kuulusteleminen ja
jossa hän parhaillaan työskenteleekin. Sitä paitsi ei sillä ole
mitään tekemistä tutkintotuomarin kanssa; se koskee poliiseja. Se on
siis minun asiani."

Juuri silloin ryntäsi hotelliin poliisikomennuskunta. Etsivän osaston
päällikkö jakoi heidät useaksi osastoksi, jotka lähetti kolmanteen
huonekertaan. Sitte hän lausui poliisikomisariukselle:

"Hyvä hra komisarius, minä jätän ovien vartioimisen teidän
huoleksenne. Ei mitään heikkoutta, muistakaa se. Minä otan kaiken
vastuun, mitä hyvänsä tapahtuu."

Hän astui hissiin ja kuljetutti itsensä toiseen huonekertaan.

Tarkastelu oli vaikea ja pitkällinen, sillä heidän oli avattava
komerot, kaikki kaapit, jokainen nurkka ja soppi.

Ja se oli myöskin hyödytön. Tuntia myöhemmin, kellon lyödessä
kahtatoista, oli hra Lenormand juuri suoriutunut toisesta
huonekerrasta; muut osastot eivät vielä olleet valmiit ylikerroista,
eikä mitään ollut löytynyt.

Hra Lenormand epäröitsi: oliko murhaaja palannut ullakoille päin?

Hän oli kuitenkin päättämäisillään mennä alikertaan, kun hänelle
samassa ilmotettiin, että rouva Kesselbach oli juuri saapunut
seuranaisensa keralla. Edwards, vanha uskottu palvelija, oli ottanut
toimekseen ilmottaa hänelle hra Kesselbachin kuoleman.

Hra Lenormand tapasi hänet eräässä vierashuoneessa odottamattoman
viestin järkyttämänä, silmät kuivina, mutta kasvonpiirteet
murheen vääristäminä ja ruumis kuin horkan värisyttämänä. Hän
oli kookkaanlainen, tummaverinen nainen; ja hänen mustissa ja
erinomaisen kauneissa silmissään hohteli pieniä kultaisia täpliä.
Hänen miehensä oli tutustunut häneen Hollannissa, missä Dolores oli
syntynyt vanhasta, Espanjasta polveutuvasta suvusta. Hän rakastui
ensi näkemällä; ja neljään vuoteen ei heidän onnensa ollut kokenut
ainoatakaan häiriötä.

Hra Lenormand esitteli itsensä. Toinen katsoi häneen vastaamatta;
ja Lenormand vaikeni, sillä sureva ei näyttänyt hämmennyksissään
käsittävän mitä hän puhui. Sitte hän alkoi äkkiä vuodattaa viljavia
kyyneliä ja pyysi päästä miehensä luokse.

Eteisessä Lenormand kohtasi Gourelin, joka etsiskeli häntä ja ryntäsi
hänen luokseen pidellen kädessään hattua.

"Tämän minä löysin, hra päällikkö... Senhän omistajasta ei ole
vähintäkään epäilystä, vai mitä?"

Se oli musta, pehmeä huopahattu ja vastasi annettua kuvausta.
Sisäpuolella ei ollut mitään sisustusta eikä leimaa, ainoastaan
hiuksi, jonka hra Lenormand korjasi haltuunsa.

"Mistä te tämän löysitte?"

"Palvelusväen portaiden toisen huonekerran siltamalta."

"Eikö muissa huonekerroissa näkynyt mitään?"

"Ei mitään; me olemme etsineet kaikkialta. On enää ensimäinen
huonekerta jäljellä. Ja tämä hattu osottaa, että mies meni niin
kauvas alas. Me tunnemme jo käryä, päällikkö!"

"Niin luulen."

Portaiden juurella hra Lenormand pysähtyi.

"Menkää takaisin komisariuksen luo ja antakaa hänelle määräykseni:
hänen tulee asettaa kaksi miestä jokaisen neljän porraskäytävän
alipäähän, revolveri kädessä. Ja heidän täytyy tarpeen tullessa
ampua. Ymmärtäkää asia, Gourel: jos Chapman ei pelastu, ja jos
tuo mies karkaa, niin minä otan eron virastani. Ajatukseni ovat
haihatelleet runsaasti kaksi tuntia."

Hän nousi ylös portaita. Ensimäisessä huonekerrassa hän tapasi kaksi
poliisia erään hotellin palvelijan saattamina poistumassa muutamasta
makuuhuoneesta.

Edempänä hra Lenormand näki toisen poliisiryhmän tarkastavan
kamaripalvelijattarien kaappeja ja erään pitkän käytävän päässä hän
näki joidenkuiden muiden lähenevän nurkkausta -- sitä käytävän osaa
nimittäin, joka vei Rue Lafontainen varrella oleviin huoneisiin.

Äkkiä hän kuuli näiden miesten huutavan, ja he katosivat juoksujalkaa.

Hän riensi heidän perässään.

Poliisit olivat pysähtyneet käytävän keskikohdalle. Heidän
jaloissaan, sulkien heiltä tien, makasi kasvot mattoa vasten ruumis.

Hra Lenormand kumartui alas ja kohotti hengetöntä päätä.

"Chapman", hän mutisi. "Hän on kuollut..."

Hän tutki ruumista. Kaulan ympäri oli kiedottu valkea silkistä
kudottu kääre. Hän avasi sen. Punaisia tahroja näkyi, hän huomasi
kääreen pitelevän paksua puuvillatukkoa niskakuopassa. Tukko oli
veren liottama.

Taaskin oli siinä sama pieni haava -- puhdas, selkeä ja säälitön.

       *       *       *       *       *

Hra Formerielle ja komisariukselle ilmotettiin heti, ja he riensivät
ylös.

"Eikö kukaan ole lähtenyt ulos?" kysyi etsivän osaston päällikkö.
"Eikö mitään yllätystä ole tapahtunut?"

"Ei", vastasi komisarius. "Jokaisen porraskäytävän juurella
vartioitsee kaksi miestä."

"Kenties hän on mennyt ylös jälleen?" arveli hra Formerie.

"Ei... Ei..."

"Mutta jonkun on täytynyt kohdata hänet..."

"Ei... Kaikki tämä tapahtui jo melkoinen tovi takaperin. Kädet ovat
kylmät... murhan on täytynyt tapahtua melkein heti tuon toisen
jälkeen... heti kun molemmat miehet tulivat tänne palvelusväen
portaita myöten."

"Mutta ruumis olisi nähty. Ajatelkaahan, ainakin viisikymmentä
ihmistä on varmasti kulkenut tästä ohi kahden tunnin kuluessa..."

"Ruumis ei ollut täällä."

"Missä se sitten oli?"

"Ka, mistä minä tietäisin?" kivahti etsivän osaston päällikkö.
"Tehkää kuten minä, tähyilkää omasta puolestanne! Puhelemalla ette
voi mitään löytää."

Raivokkaasti kouraisi hän vavahtelevalla kädellään sauvansa ryhmyä
ja seisoi siinä katseet ruumiiseen kiintyneinä, äänettömänä ja
mietteissään. Vihdoin hän puhui.

"Hra komisarius, siirrättäkäähän hyväntahtoisesti uhri johonkin
tyhjään huoneeseen. Toimittakaa paikalle lääkäri. Hra isännöitsijä,
avauttakaa minulle kaikkien tämän käytävän varrella olevien huoneiden
ovet."

Vasemmalla hra Lenormand tarkasti tyhjän huoneuston, johon kuului
kolme makuuhuonetta ja vierashuonetta. Kahdessa niistä oli asukas,
mutta kumpainenkin ulkona. Kolmannessa huoneessa he tapasivat
vanhemmanpuoleisen englantilaisen naimattoman rouvashenkilön vielä
makuulla, ja neljännessä lueskeli ja poltteli kaikessa rauhassa eräs
englantilainen, jota käytävässä vallitseva hälinä ei ollut vähääkään
häirinnyt.

Mikään etsiminen tai kyseleminen ei tuottanut tuloksia.

"Tämä on kummallista", mutisi tutkintotuomari -- "todellakin..." Ja
hän tunnusti nerokkaasti: "Olen yhä enemmän ja enemmän ymmällä...
Kokonainen sarja seikkoja on minulle osittain käsittämättömiä. Mitä
johtopäätöksiä te niistä teette, hra Lenormand?"

Lenormand oli ärähtämäisillään tuollaisen kärkevän vastauksen, joihin
hänellä oli tapana purkaa ainaista huonoa tuultaan. Mutta silloin
ilmestyi Gourel hengästyneenä paikalle.

"Hra päällikkö", hän läähätti, "tämä on löydetty... pohjakerrasta...
konttorista... tuolilta..."

Se oli tavallisen kokoinen mustaan sarssiin kääritty mytty.

"Avasivatko ne sen?" kysyi päällikkö.

"Avasivat; mutta sisällön nähdessään he sitoivat sen ihan
entiselleen... hyvin tiukalle, kuten näette..."

"Avatkaa solmut."

Gourel irrotti kääreen. Mytyssä oli päällimäisenä musta takki ja
housut, jotka nähtävästi oli kiireisesti sullottu kasaan, kuten
vaatteiden rypyt osottivat. Keskessä oli veren tahrima pyyhinliina,
jota oli kostutettu vedessä, varmaankin siihen kuivattujen käsien
jälkien häivyttämiseksi. Pyyhinliinan sisällä oli teräksinen
kullatulla kahvalla varustettu tikari. Sekin oli punainen verestä,
kolmen miehen verestä, jotka oli muutaman tunnin kuluessa syössyt
surmaan näkymätön käsi kolmensadan isossa hotellissa liikehtivän
ihmisen joukosta.

Palvelija Edwards heti tunsi tikarin hra Kesselbachin omaksi. Hän oli
nähnyt sen pöydällä murhapäivän aattona.

"Hra isännöitsijä", sanoi etsivän osaston päällikkö, "pidätys
on päättynyt. Gourel, menkää antamaan käsky, että ovet jätetään
vapaiksi."

"Luulette siis Lupinin kyenneen luikahtamaan ulos?" kysyi Formerie.

"Näiden kolmen murhan tekijä on jossakin hotellin huoneessa,
tahi pikemmin on hän eteisessä odottelevan yleisön joukossa tai
vastaanottohuoneissa. Minun luullakseni hän asui hotellissa."

"Mahdotonta! Sitä paitsi, missä hän olisi pukuansa vaihtanut? Ja mitä
vaatteita olisi hänellä nyt yllänsä?"

"Sitä en tiedä; mainitsen vain tosiasian."

"Ja aijotteko antaa hänen mennä? Hänhän tietenkin kävelee kädet
taskuissa rauhallisesti pois."

"Se, joka sillä tavoin lähtee ilman matkatavaroitansa eikä tule
takaisin, on rikollinen. Hra isännöitsijä, tulkaahan mukanani
konttoriin. Minä tahtoisin tarkoin tutkia päiväkirjanne."

Konttorissa näytettiin Lenormandille muutamia hra Kesselbachille
osotettuja kirjeitä. Hän ojensi ne tutkintotuomarille. Siellä
oli myöskin vast'ikään Parisin pakettipostissa saapunut käärö.
Käärepaperi oli osittain repeentynyt, ja Lenormand näki sen sisällä
pienen mustapuu-laatikon, johon oli kaiverrettu Rudolf Kesselbachin
nimi. Uteliaana avasi hän käärön. Laatikossa oli säpäleitä
peililasista, joka oli nähtävästi ollut kiinnitettynä kannen
sisäpuolelle. Siinä oli myöskin Arsène Lupinin käyntikortti.

Mutta eräs seikka hätkähdytti etsivän osaston päällikköä.
Ulkopuolella oli laatikon pohjassa pieni sinireunainen lappu,
samanlainen kuin se lappu, jonka hän oli ottanut lattialta siinä
neljännen huonekerran huoneessa, josta savukekotelo oli löytynyt, ja
tässä lapussa oli sama numero: "813".




III.

Tuntematon mies.


"Auguste, kutsukaa sisälle hra Lenormand."

Lähetti astui ulos ja ilmotti joitakuita sekunteja myöhemmin etsivän
osaston päällikön.

Pääministerin yksityisessä huoneessa Place Beauvaun varrella oli
kolme miestä -- kuuluisa Valenglay, radikaalisen puolueen johtaja
kolmenkymmenen vuoden ajalta ja nyt ministeriön presidentti
sekä sisäasiain ministeri; prokuraattori, monsieur Testard; ja
poliisiprefekti Delaume.

Poliisiprefekti ja prokuraattori eivät nousseet tuoleiltaan, joilla
olivat istuneet pääministerin pitkällisen puhuttelun aikana. Mutta
pääministeri nousi seisaalleen, puristi etsivän osaston päällikön
kättä ja lausui mitä sydämellisimmin:

"Varmaankin, hyvä herra Lenormand, tiedätte syyn, miksi kutsutin
teidät."

"Kesselbachin juttu?"

"Niin."

       *       *       *       *       *

Kesselbachin juttu! Jokainen meistä muistaa ei ainoastaan tuon hälyä
herättäneen jutun pääpiirteitä, jonka sotkuista vyyhtiä olen ottanut
tässä selvitelläkseni, vaan sen kaikkein pienimmätkin tapaukset,
sillä niin suuresti kiinnitti se äskeisinä vuosina meidän kaikkien
huomiota. Eikä kukaan meistä unohda, millaista tavatonta kohua
se sai aikaan sekä Ranskassa että sen ulkopuolella. Ja kuitenkin
iski yleisöön yksi seikka vielä voimallisemmin kuin nuo kolme
niin salaperäisesti tehtyä murhaa, kuin tuon teurastuksen hirveä
tunnottomuus, kuin mikään muu -- ja se seikka oli Arsène Lupinin
jälleen ilmestyminen, voisipa sanoa ylösnousemus.

Arsène Lupin! Kukaan ei ollut kuullut hänestä puhuttavan neljään
vuoteen, siitä asti kuin oli tullut päivänvaloon uskomaton,
hämmästyttävä Onton Neulan salaisuus ["Ontto neula." Kirj. Maurice
Leblanc. Suom. V. Hämeen-Anttila. Arvi A. Kariston kustannuksella,
1909.], siitä päivästä asti, jona hän oli hävinnyt pimeään Sherlock
Holmesin ja Isidore Beautreletin silmistä, seljässään kantaen
rakastamansa naisen hengetöntä ruumista ja vanhan palvelijattarensa
Victoiren saattamana.

Siitä lähtien oli häntä yleensä pidetty kuolleena. Tätä puhuivat
poliisit, jotka kadottaessaan vastustajansa näkyvistään tyytyivät
muitta mutkitta hautaamaan hänet.

Jotkut kuitenkin uskoivat hänen pelastuneen ja päättelivät hänen
viettävän rauhallista tavallisen kansalaisen elämää. Heidän
oletuksensa mukaan hän eleli vaimonsa ja lastensa kanssa jossakin
maatilkkuansa viljellen; toiset taasen väittivät, että hän oli
murheen painamana ja maailman turhuuksiin kyllästyneenä sulkeutunut
luostarin yksinäisyyteen.

Ja tässä hän taas kookkaana kohosi yleisön näkyviin, jälleen ryhtyen
hellittämättömään taisteluunsa yhteiskuntaa vastaan! Arsène Lupin oli
taaskin Arsène Lupin, oikullinen, tapaamaton, häiritsevä, julkea,
nerokas Arsène Lupin! Mutta tällä kertaa nousi kauhun huuto. Arsène
oli riistänyt ihmishenkiä! Ja rikoksen kataluus, julmuus, raaka
häikäilemättömyys olivat niin suuret, että myötätuntoa herättävän
sankarin, ritarillisen ja toisinaan tunteellisen seikkailijan kuvan
sijalle oitis tuli epäinhimillinen, verenjanoinen ja hillitön hirviö.
Ihmiset inhosivat ja kammosivat nyt entistä epäjumalaansa kiihkeämmin
kuin olivat häntä sorean käytöksensä ja hauskan hyväntuulisuutensa
vuoksi ihailleet.

Ja pian kääntyi peljästyneen lauman suuttumus poliiseja vastaan.
Ennen oli yleisö nauranut. He olivat antaneet hävinneelle
poliisikomisariukselle anteeksi sen lystikkään tavan tähden, jolla
hän oli antanut itsensä puijata. Mutta pilaa oli kestänyt liian
kauvan, ja hirmustumisensa ja raivonsa puuskassa he nyt vaativat
viranomaisia tilille noista pöyristyttävistä veritöistä, joita nämä
olivat voimattomat ehkäisemään.

Sanomalehdistössä, julkisissa kokouksissa, kaduilla, vieläpä
edustajakamarin puhujalavallakin kajahteli sellainen raivo, että
hallitus tunsi levottomuutta ja koetti kaikin mahdollisin keinoin
tyynnytellä yleistä kiihtymystä.

Valenglay, pääministeri, sattui suuresti harrastamaan kaikkia
tuollaisia poliisikysymyksiä ja oli useasti huvikseen syventynyt eri
tapauksiin etsivän osaston päällikön keralla, jonka hyviä lahjoja
ja itsenäistä luonnetta hän piti suuressa arvossa. Hän kutsutti
luoksensa keskusteluun prefektin ja prokuraattorin, neuvotteli heidän
kanssaan ja lähetti sitte hakemaan hra Lenormandia.

"Niin, hyvä hra Lenormand, asia koskee Kesselbachin juttua. Mutta
ennen kuin käymme siitä puhumaan, täytyy minun mainita teille seikka,
joka erityisesti painaa ja voinpa sanoa kiusaa hra poliisiprefektiä.
Hra Delaume, tahtoisitteko selittää hra Lenormandille?"

"Oh, hra Lenormand tietää varsin hyvin, miten on asian laita", sanoi
prefekti äänellä, jossa ei sointunut suurtakaan suopeutta hänen
käskynalaistaan kohtaan. "Olemme siitä jo keskenämme puhuneet,
ja minä olen hänelle lausunut mielipiteeni hänen sopimattomasta
käyttäytymisestänsä Palace-hotellissa. Ihmiset ovat yleisesti
suutuksissaan."

Hra Lenormand nousi, otti taskustaan paperin ja laski sen pöydälle.

"Mikä tämä on?" kysyi Valenglay.

"Eronhakemukseni, hra ministeripresidentti."

Valenglay hypähti:

"Mitä! Teidän eronhakemuksenne! Hyvää tarkottavasta huomautuksesta,
jonka hra poliisiprefekti katsoo sopivaksi tehdä teille ja jota hän
muuten ei pidä vähääkään tärkeänä, te otatte heti suutahtaaksenne!
Teidän täytyy tunnustaa, hyvä hra Lenormand, olevanne hiton herkkä!
No, pistäkää tuo paperipalanen takaisin taskuunne ja puhelkaamme
vakavasti."

Etsivän osaston päällikkö istuutui jälleen ja Valenglay sanoi,
vaientaen prefektin, joka ei yrittänytkään salata tyytymättömyyttään:

"Sanalla sanoen, Lenormand, asiana on se, että Lupinin ilmestyminen
taas näyttämölle häiritsee meitä. Se roisto on uhmaillut meitä kyllin
kauvan. Hänen seikkailemisensa oli tavallisesti huvittavaa, sen
tunnustan, ja minä puolestani olin ensimäinen sille nauramaan. Mutta
nyt ei ole enää siitä kysymys. On kysymys murhista. Saatoimme kärsiä
Lupinia niin kauvan kuin hän hauskutteli lehteri-yleisöä. Mutta kun
hän ottaa surmatakseen ihmisiä, niin ei mitenkään!"

"Mitä siis pyydätte, hra ministeripresidentti?"

"Mitäkö pyydämme? Sehän on aivan selvää! Ensiksikin hänen
vangitsemistaan, ja sitte hänen päätänsä!"

"Voin luvata teille hänen vangitsemisensa, ennemmin tai myöhemmin,
vaan en hänen päätänsä."

"Mitä! Jos hänet vangitaan, niin hänhän joutuu tutkittavaksi
murhista, tuomittavaksi ja mestauslavalle."

"Ei!"

"Ja miksi ei?"

"Siksi että Lupin ei ole murhannut."

"Kuinka? Tehän olette järjiltänne, Lenormand! Palace-hotellin ruumiit
ovat keksintöä, tiemmä! Eikä noita kolmea murhaa ole kukaan tehnyt!"

"Kyllä, mutta ei Lupin."

Päällikkö lausui nämä sanat hyvin vakavasti, vaikuttavan tyynesti ja
varmasti. Prokuraattori ja prefekti ryhtyivät väittämään vastaan.

"Varmaankaan, Lenormand", sanoi Valenglay, "ette ilman vakavia syitä
esitä tuota oletusta?"

"Oletus ei se ole."

"Mitä todistuksia on teillä?"

"Aluksi kaksi siveellistä, jotka heti esitin tutkintotuomarille
ja joita sanomalehdet ovat painostaneet. Ihan ensinnä, Lupin ei
surmaa ihmisiä. Toiseksi, miksi olisi hän tappanut ketään, kun oli
jo saavuttanut tarkotuksensa, saaliin, eikä hänellä ollut mitään
peljättävää kapuloidun ja köytetyn vastustajansa taholta?"

"Varsin hyvä. Mutta entäs tosiseikkoja?"

"Tosiseikat eivät järkeä ja johdonmukaista ajattelua vastassa
merkitse mitään; ja sitä paitsi ovat tosiseikatkin puolellani.
Mitä tarkotusta olisi Lupinin läsnäololla siinä huoneessa, josta
savukekotelo löytyi? Toiselta puolen, ne mustat vaatteet, jotka
löydettiin ja jotka ilmeisesti kuuluivat murhaajalle, eivät mitaltaan
lähestulkoonkaan sovi Lupinille."

"Tunnette hänet siis, vai mitä?"

"Minä? En. Mutta Edwards näki hänet, Gourel näki hänet; ja se mies,
jonka he näkivät, ei ole sama mies, jonka kamaripalvelijatar näki
palvelusväen portailla laahaamassa Chapmania kädestä."

"Teidän käsityksenne siis..."

"Tarkotatte sanoa totuus, hra presidentti. Tällainen se on tahi
ainakin sikäli kuin minä sitä tunnen. Tiistaina huhtikuun 16. p:nä
eräs mies -- Lupin -- murtautui hra Kesselbachin huoneeseen noin
kello kaksi ehtoopäivällä..."

Hra Lenormandin keskeytti naurun remakka. Nauraja oli poliisiprefekti.

"Sallikaa minun sanoa teille, hra Lenormand, että teillä on
hiukan kiire tosiseikkojenne latelemiseen. On todistettu, että
hra Kesselbach sinä päivänä kello kolme saapui Crédit Lyonnaisiin
ja laskeutui holvikerrokseen. Hänen nimikirjotuksensa luettelossa
osottaa sen."

Hra Lenormand odotti kunnioittavasti, kunnes hänen ylempänsä oli
lopettanut. Sitte hän pitkitti, huolimatta vastata hyökkäykseen:

"Noin kello kaksi ehtoopäivällä Lupin erään Marco-nimisen kätyrinsä
avulla köytti hra Kesselbachin, ryösti häneltä kaikki käteiset varat
ja pakotti hänet ilmaisemaan Crédit Lyonnaisissa vuokraamansa lokeron
salakirjaimet. Heti kun salaisuus oli saatu tietoon, läksi Marco.
Hän yhtyi erääseen toiseen rikostoveriin, joka käyttäen edukseen
jonkunlaista yhdennäköisyyttä hra Kesselbachin kanssa -- jota
yhdennäköisyyttä hän sinä päivänä lisäsi ottamalla ylleen samanlaisen
puvun kuin Kesselbachilla oli ja hankkimalla kultapuitteiset
silmälasit -- meni Crédit Lyonnaisiin, jäljensi hra Kesselbachin
nimikirjotuksen, tyhjensi lokeron sisällön ja käveli Marcon
saattamana pois. Marco oitis ilmotti puhelimella Lupinille. Heti kun
Lupin oli varma siitä, ettei hra Kesselbach ollut häntä pettänyt ja
että hänen käyntinsä tarkoitus oli saavutettu, poistui hänkin."

Valenglayn mieli näytti horjuvan:

"Niin, niin -- myöntäkäämme se. Mutta minua kummastuttaa, että
Lupinin lainen mies olisi pannut alttiiksi niin paljon aivan
mitättömän hyödyn tähden -- muutamien setelien ja lokeron luulotellun
sisällön takia."

"Lupin tavoitteli enempää. Hän tahtoi saada joko sahviaanikotelon,
joka oli matkalaukussa, tahi sitte mustapuu-lippaan, joka oli
lokerossa. Hän on saanut mustapuu-lippaan, sillä hän on lähettänyt
sen takaisin. Senvuoksi hän tähän mennessä tietää tahi on kelpo
määrässä saamassa tietoonsa sen kuuluisan suunnitelman, jota hra
Kesselbach hautoi ja josta hän puheli kirjurinsa kanssa hiukan ennen
kuolemaansa."

"Mikä suunnitelma se oli?"

"En tunne sitä lähemmin. Barbareuxin toimiston johtaja, jolle hän oli
puhunut asiasta, oli saanut tehtäväkseen etsiä hra Kesselbachille
jonkun miehen, joka käyttää nimeä Pierre Leduc ja joka arvatenkin
on ennen rappiolle joutumistansa nähnyt parempia päiviä. En osaa
sanoa, mitä merkitystä tuon henkilön löytämisellä oli suunnitelman
menestymiselle."

"Hyvä niin", sanoi Valenglay. "Sen verran Arsène Lupinista. Hänen
osansa on näytelty. Hra Kesselbach on köytetty, kapuloittu ja
rosvottu, mutta hengissä! Mitä tapahtuu siihen asti kun hänet
löydetään ruumiina?"

"Useampaan tuntiin ei mitään, ei ennen yötä. Mutta yöllä joku
tunkeutui sisälle."

"Millä tavalla?"

"420. huoneen kautta -- se oli hra Kesselbachin varaamia huoneita.
Tuolla henkilöllä ilmeisesti oli väärä avain."

"Mutta", huudahti poliisiprefekti, "kaikki ovet sen huoneen ja hra
Kesselbachin huoneuston välillä olivat teljetyt -- ja niitä oli
neljä?"

"Olihan ainakin uloke käytettävissä."

"Uloke!"

"Niin; uloke kiertää koko huonekertaa, Rue Galiléen puolella."

"Entäs väliaukot?"

"Riuska mies voi astua niiden ylitse. Meidän miehemme teki sen. Minä
olen löytänyt jälkiä."

"Mutta kaikki huoneuston ikkunat olivat salvatut; rikoksen jälkeen on
todettu, että ne olivat vielä salvassa."

"Kaikki paitsi yksi, kirjuri Chapmanin ikkuna, joka oli ainoastaan
työnnetty kiinni. Minä koetin sitä itse."

Tällä kertaa näytti pääministeri hiukan taipuvan, niin
johdonmukaiselta tuntui Lenormandin selitys, niin täsmälliseltä
ja niin selvien tosiseikkojen tukemalta. Hän kysyi kasvavalla
mielenkiinnolla:

"Mutta mikä oli miehen tulolla tarkotuksena?"

"Minä en tiedä."

"Vai niin, te ette tiedä?"

"Yhtä vähän kuin hänen nimeänsäkään."

"Mutta miksi tappoi hän Kesselbachin?"

"En tiedä. Se kaikki on salassa. Meillä on enintään oikeus otaksua,
ettei hän tullut murhan aikeissa, vaan halusi, hänkin, anastaa
sahviaanikotelossa ja mustapuu-lippaassa säilytetyt asiapaperit,
ja että hän havaitessaan sattumalta joutuneensa avuttomaan tilaan
nujerretun vihamiehen eteen surmasi hänet."

Valenglay mutisi:

"Niin, täytyyhän sanoa, että se on mahdollista... Ja onko hänellä
luullaksenne nuo asiapaperit?"

"Hän ei löytänyt lipasta, syystä että se ei ollut siellä, mutta hän
löysi mustan sahviaanilompakon. Siten Lupin ja... tuo toinen ovat
samassa asemassa. Kumpainenkin tietää Kesselbachin suunnitelmasta
yhtä paljon."

"Se merkitsee", huomautti presidentti, "että he joutuvat taisteluun
keskenään."

"Aivan. Ja taistelu on jo käynnissä. Murhaaja löysi Arsène Lupinin
käyntikortin ja kiinnitti sen ruumiiseen. Siten kääntyisi kaikki
epäluulo Arsène Lupiniin... ja Arsène Lupinista tehtäisiin murhaaja."

"Totta... totta", vahvisti Valenglay. "Laskelma näytti hyvinkin
varmalta."

"Ja sotajuoni olisi onnistunut", pitkitti Lenormand, "ellei murhaaja
toisen ja vähemmän suotuisan sattuman johdosta olisi joko tullessaan
tai mennessään pudottanut savukekoteloaan 420. huoneeseen ja
ellei huonekerran siivooja Gustave Beudot olisi sitä korjannut.
Siitä hetkestä asti, tietäen tulleensa ilmi tahi olevansa ilmi
tulemaisillaan..."

"Mistä hän sen tiesi?"

"Mistäkö? No, itseltänsä hra Formerielta, tutkintotuomarilta.
Tutkimus toimitettiin avoimin ovin. On varmaa, että murhaaja piileksi
väkijoukon seassa, niiden hotellihenkilöiden ja sanomalehtimiesten
joukossa, jotka olivat kuulemassa Gustave Beudotin todistusta; ja kun
tutkintotuomari lähetti hänet ullakostansa noutamaan savukekoteloa,
niin mies lähti perässä ja löi iskunsa. Toinen uhri!"

Kukaan ei nyt inttänyt vastaan. Murhenäytelmä kuvastui heidän
silmissään aivan totuudenmukaisena.

"Entäs kolmas uhri?" kysyi Valenglay.

"Hän itse antoi roistolle tilaisuuden. Kun Beudotia ei kuulunut
takaisin, niin Chapman, uteliaana näkemään savukotelon, meni ylös
hotellin isännöitsijän kanssa. Murhaaja yllätti hänet, laahasi hänet
pois, vei hänet johonkin makuuhuoneeseen ja teki lopun hänestäkin."

"Mutta miksi antoi hän tuolla tavoin laahata itseänsä pois, tekemättä
vastarintaa miehelle, jonka tiesi hra Kesselbachin ja Gustave
Beudotin murhaajaksi?"

"Sitä en tiedä, enkä myöskään missä huoneessa rikos tapahtui tai
millä tosiaan ihmeellisellä tavalla pahantekijä pelastui."

"Jotakin on sanottu kahdesta sinisestä lapusta."

"Kyllä; toinen oli kiinnitetty sen lippaan pohjaan, jonka Lupin
lähetti takaisin, ja toisen löysin minä. Jälkimäinen epäilemättä oli
pudonnut murhaajan varastamasta sahviaanikotelosta."

"No?"

"En luule niiden merkitsevän mitään. Jotakin merkitystä voi olla
ainoastaan numerolla 813, jonka hra Kesselbach oli kirjottanut niihin
molempiin. Hänen käsialansa on tunnettu."

"Ja tuo numero 813?"

"On salaisuus."

"Siis?"

"Voin taaskin vain vastata, että minä en tiedä."

"Eikö teillä ole mitään epäluuloja?"

"Ei minkäänlaisia. Kaksi miestäni asustaa eräässä Palace-hotellin
huoneessa samassa huonekerrassa, mistä Chapmanin ruumis löydettiin.
Nämä kaksi miestä pitävät silmällä kaikkia hotellin asukkaita.
Pahantekijä ei ole niitä, jotka ovat muuttaneet pois."

"Eikö kukaan käyttänyt puhelinta murhien tapahtuessa?"

"Kyllä; joku soitti ulkoa päin majuri Parburylle, eräälle niistä
neljästä henkilöstä, joilla oli huoneusto ensimäisen huonekerran
käytävän varrella."

"Ja tämä majuri Parbury?"

"Olen kuulustellut häntä, ja mieheni pitävät häntä silmällä. Tähän
asti ei ole ilmaantunut häntä vastaan mitään."

"Ja mihin suuntaan aijotte ohjata tutkistelunne?"

"Etsintäni ala on hyvinkin rajotettu. Luullakseni täytyy murhaajan
olla Kesselbach-pariskunnan ystäviä tai tuttavia. Hän seurasi heidän
jälkiään, tunsi heidän tapansa, tiesi mitä varten hra Kesselbech
oli Pariisissa ja ainakin aavisteli hra Kesselbachin suunnitelmien
tärkeyttä."

"Hän ei siis ollut ammattirikollinen?"

"Ei, ei; eipä suinkaan. Murha tehtiin erinomaisen taitavasti ja
rohkeasti, mutta se johtui asianhaaroista. Toistan vielä, että meidän
on etsiskeltävä hra ja rouva Kesselbachin lähimmästä seurapiiristä.
Ja todistuksena siitä on, että Kesselbachin murhaaja surmasi Gustave
Beudotin yksistään syystä että tällä oli savukekotelo hallussaan
ja Chapmanin yksistään syystä että kirjuri tiesi sen seikan.
Muistakaa Chapmanin kiihtymystä; pelkästä savukekotelon kuvauksesta
Chapman äkkiä sai käsityksen murhenäytelmän laadusta. Jos hän olisi
savukekotelon nähnyt, niin me olisimme saaneet riittävät tiedot.
Tuntematon mies ymmärsi sen -- hän tekin lopun Chapmanista. Emmekä me
tiedä mitään, emme mitään muuta kuin alkukirjaimet L.M."

Hän mietti tuokion ja jatkoi:

"On toinenkin todistus, joka on vastauksena erääseen kysymykseenne,
hra presidentti: Luuletteko, että Chapman olisi saattanut tuota
miestä pitkin hotellin käytäviä ja portaita, ellei hän olisi miestä
ennestään tuntenut?"

Tosiseikkoja kertyi. Totuus tai ainakin otaksuttava totuus lujittui.
Monet ratkaisevat piirteet, enimmin mielenkiintoiset ehkä, pysyivät
hämärinä. Mutta millaista valaistusta olikaan saatu asialle!
Lenormandin kuulijat käsittivät nyt selvästi, missä järjestyksessä
tapaukset olivat toisiansa seuranneet.

Oltiin hetken aikaa vaiti. Jokainen mietiskeli, etsi vastasyitä,
vaihtoehtoisia väitteitä. Viimein Valenglay huudahti:

"Hyvä Lenormand, tämä kaikki on varsin oivallista. Te olette saanut
minut vakuutetuksi... mutta emmepä silti lopulta ole sen edempänä
kuin äskenkään."

"Mitä tarkotatte?"

"Mitä sanon. Meidän kohtauksemme tarkotuksena ei ole saada selville
osa salaisuutta, jonka te jonakuna päivänä varmasti kokonaan
selvitätte, vaan tyydyttää yleistä vaatimusta niin täydellisesti kuin
meille vain mahdollista on. Olkoonpa murhaajana Lupin taikka joku
muu; olkoon rikollisia kaksi tai kolme, taikka yksi ainoa, siitä emme
vielä saa rikollisen nimeä tietoomme, emmekä häntä vangituksi. Ja
yleisöllä pysyy se onneton käsitys, että laki on voimaton."

"Mitä voin minä tehdä?"

"Antakaa yleisölle se nimenomainen tyydytys, jota se pyytää."

"Mutta minusta tuntuu, että tämän selityksen pitäisi jo kyetä..."

"Sanoja! Yleisö vaatii tekoja! Yksi ainoa toimenpide voi sitä
tyydyttää -- vangitseminen."

"Perhana! Hitto! Emme voi vangita ensimäistä vastaantulijaa!"

"Sekin olisi parempi kuin olla vangitsematta ketään", sanoi Valenglay
naurahtaen. "No, silmätkäähän tarkoin ympäristöä. Oletteko varma
Edwardsista -- Kesselbachin palvelijasta?"

"Ihan varma. Sitä paitsi... Ei, hra presidentti, se olisi vaarallista
ja naurettavaa, ja olen varma siitä, ettei hra prokuraattori
itsekään... On vain kaksi henkilöä, jotka meillä on oikeus vangita:
murhaaja -- minä en tiedä kuka hän on -- ja Arsène Lupin."

"No?"

"Ei ole puhettakaan Arsène Lupinin vangitsemisesta, tahi ainakin
se vaatii aikaa, moninaista toimenpiteiden valmistelua, jonka
suorittamiseen minulla ei ole ollut aikaa, koska olin arvellut
Lupinin vetäytyneen lepoon... tai kuolleen."

Valenglay polki jalkaansa kärsimättömänä kuten mies, joka haluaisi
nähdä toivomustensa paikalla toteutuvan.

"Ja kuitenkin... ja kuitenkin, hyvä Lenormand, täytyy jotakin tehdä
-- vaikkapa vain oman itsenne vuoksi. Tiedätte yhtä hyvin kuin
minäkin, että teillä on voimallisia vihamiehiä... ja että ellei minua
olisi... Sanalla sanoen, Lenormand, teidän ei voida sallia päästä
asiasta tällä tavoin. Mitä teette apureihin nähden? Onhan muitakin
kuin Lupin juttuun sekaantunut. On Marco, ja on se konna, joka hra
Kesselbachiksi tekeytyneenä pistäytyi Crédit Lyonnaisin holviin."

"Olisitteko tyydytetty, jos saisitte hänet, hra presidentti?"

"Olisinko tyydytetty? Toden totta, olisinpa toki!"

"No, antakaa minulle seitsemän päivää."

"Seitsemän päivää! Eihän tässä ole puhettakaan päivistä, hyvä
Lenormand! Voimme puhua vain tunneista!"

"Kuinka monta annatte minulle, hra presidentti?"

Valenglay otti esille kellonsa ja nauraa hykähteli.

"Minä annan teille kymmenen minuuttia, hyvä Lenormand!"

Etsivän osaston päällikkö otti käteensä oman kellonsa ja sanoi
tyynesti, pannen painoa jokaiselle tavulle:

"Myönnätte minulle aikaa neljä minuuttia enemmän kuin tarvitsen, hra
presidentti."

Valenglay katseli häntä hämmästyneenä.

"Neljä minuuttia enemmän kuin tarvitsette? Mitä sillä tarkotatte?"

"Tarkotan, hra presidentti, että kymmenessä minuutissa on minulle
liikaa. Tarvitsen kuusi, enkä minuuttiakaan enempää."

"Oh, mutta kuulkaahan, Lenormand: jos hetki mielestänne sopii
pilantekoon..."

Etsivän osaston päällikkö astui ikkunan luo ja viittasi kahdelle
miehelle, jotka kävelivät pihalla.

Sitte hän palasi.

"Hra prokuraattori, allekirjottaisitteko hyväntahtoisesti
vangitsemiskäskyn Auguste Maximin Philippe Daileronia vastaan,
ijältään neljäkymmentäseitsemän vuotta? Ammatin voitte jättää
merkitsemättä."

Hän astui ovelle.

"Tulkaa sisälle, Gourel. Te myös, Dieuzy."

Gourel astui sisälle poliisitarkastaja Dieuzyn saattamana.

"Onko teillä käsiraudat, Gourel?"

"On, hra päällikkö."

Hra Lenormand astui Valenglayn eteen.

"Hra presidentti, kaikki on valmiina. Mutta minä pyydän mitä
hartaimmin, että jättäisitte tämän vangitsemisen sikseen. Se sekottaa
kaikki suunnitelmani; se voi tehdä ne turhiksi. Tyydytyksen takia,
joka lopultakin on hyvin mitätön, joutuu koko hankkeen menestys
vaaraan."

"Hra Lenormand, sallikaa minun huomauttaa, että teillä on enää
kahdeksankymmentä sekuntia jäljellä."

Etsivän osaston päällikkö hillitsi harmistuneen liikkeen, astui
lattian poikki ja istuutui suuttuneesti sauvaansa nojaten, ikäänkuin
olisi päättänyt olla puhumatta. Sitte hän virkahti päätöksensä tehden:

"Hra presidentti, ensimäinen henkilö, joka astuu tähän huoneeseen, on
se mies, jonka vangitsemista pyysitte... vastoin minun toivomustani,
kuten vielä kerran teille huomautan."

"Viisitoista sekuntia, Lenormand!"

"Gourel... Dieuzy... ensimäinen henkilö, ymmärrättehän? Hra
prokuraattori, oletteko allekirjoittanut vangitsemiskäskyn?"

"Kymmenen sekuntia, Lenormand!"

"Hra presidentti, soittaisitteko kelloa?"

Valenglay soitti.

Sanansaattaja ilmestyi oviaukkoon ja odotti.

Valenglay kääntyi etsivän osaston päällikköön:

"No, Lenormand, hän odottaa määräyksiänne. Kenen saa hän osottaa
sisälle?"

"Ei ketään!"

"Mutta se veitikka, jonka vangitsemisen lupasitte meille! Nuo kuusi
minuuttia ovat jo kuluneet."

"Kyllä, mutta veitikka on täällä!"

"Täällä? En ymmärrä nyt. Kukaan ei ole tullut huoneeseen."

"Siinä erehdytte."

"Oh, mitä joutavia... Kuulkaahan, Lenormand: te teette pilaa meistä.
Sanon toistamiseen, ettei kukaan ole tullut huoneeseen."

"Ja minä sanon toistamiseen, hra presidentti, että joku on tullut
huoneeseen."

"Mutta kuka, hitto vieköön?"

"Meitä oli tässä huoneessa kuusi; nyt on seitsemän -- hrat Valenglay,
Delaume, Testard, Lenormand, Gourel, Dieuzy, Auguste Maximin Philippe
Daileron. On siis joku tullut."

Valenglay hätkähti.

"Ah! Mutta tämä on hulluutta! Mitä! Aijotte sanoa..."

Nuo kaksi salapoliisia olivat livahtaneet sanansaattajan ja oven
väliin. Hra Lenormand astui sanansaattajan luo, laski kätensä hänen
olalleen ja sanoi kovalla äänellä:

"Lain nimessä, Auguste Maximin Philippe Daileron, sisäasiain
ministeriön ensimäinen sanansaattaja, minä vangitsen teidät."

Valenglay purskahti nauramaan.

"Oh, millainen pila! Tuota riivattua Lenormandia! Ei vähempi
riittänyt! Hyvin tehty, Lenormand! Enpä ole pitkään aikaan niin
makeasti nauranut."

Hra Lenormand kääntyi prokuraattoriin:

"Hra prokuraattori, ettehän unohda täyttää hra Daileronin ammattia
vangitsemiskäskyyn? Sisäasiain ministeriön ensimäinen sanansaattaja."

"Oh, oivallista!... Oh, mainiota!... Sisäasiain ministeriön
ensimäinen sanansaattaja!" hykähteli Valenglay kylkiänsä pidellen.
"Oh, tämä ihmeellinen Lenormand keksii aatoksia, joita ei juolahtaisi
kenenkään muun mieleen! Yleisö rähisten vaatii jotakin vangitsemista.
Hän paiskaa sen kitaan minun ensimäisen sanansaattajani, Augusten,
mallikelpoisen palvelijani! Niin, Lenormand, hyvä mies, kyllä minä
tiesin teillä mielikuvitusta olevan, mutta enpä olisi aavistanut sen
näin pitkälle ulottuvan! Jopa oli julkea kolttonen!"

Kohtauksen alusta asti ei Auguste ollut liikauttanut jäsentäkään,
eikä hän näyttänyt ymmärtävän mitään siitä mitä hänen ympärillään
tapahtui. Hänen kasvonsa, hyvän, uskollisen palvelusmiehen
luonteenomaiset kasvot, kuvastivat äärimäistä ällistystä. Hän katseli
huoneessa olijoita toista toisensa jälkeen ilmeisesti yrittäen
käsittää heidän sanojensa merkitystä.

Valenglay astui hänen eteensä.

"Suo minulle anteeksi, Auguste, hyvä mies. Hra Lenormand vain tekee
meistä pikku pilaa. Sinä olet niin hyvänsävyinen mies, että kyllä
itsekin yhdyt meidän nauruumme."

Prokuraattori ja poliisiprefekti nauroivat... kenties. Mutta
Lenormandin tavallinen totisuus pysyi järkähtämättömänä. Hän lausui
joitakuita sanoja Gourelille, ja tämä meni ulos. Sitte hän virkkoi
äänekkäästi Dieuzylle:

"Pitäkää silmänne auki, poikani. Hänen vain liikahtaessaan käykää
kiinni."

Hän palasi Valenglayn luo.

"Hra presidentti, pyydän huomiotanne pariksi kolmeksi minuutiksi.
Istuutukaahan, hra presidentti. Sallitteko minun hiukan avata
ikkunaa? Täällä on jokseenkin lämmin. Kiitos, hra presidentti.
Ja nyt muutamin sanoin... Sen vuoden kuluessa, jonka olen teidän
suosiostanne hoitanut virkaani, on sattuma... ja etsiskelyni antanut
minulle Lupinista ja hänen joukkueensa entisestä järjestelmästä
joitakuita tietoja, joita ensimältä tuskin otin vaivakseni seuloa,
koska Lupin pysyi toimettomana; mutta niitä olen Palace-hotellin
tapausten jälkeen todentanut ja täydentänyt, toisin sanoen sen
jälkeen kun Lupin ryhtyi jälleen työskentelemään."

Lenormandin tyyneyden voittamana Valenglay istuutui. Lenormand jatkoi:

"Näiden taattujen tietojen pääsisältönä on, että Lupinin joukkueeseen
kuuluu kahdenlaisia aineksia. Siinä on ensinnäkin toimivia
toveruksia. Nämä ovat harvalukuiset -- heitä on viidentoista tai
kahdenkymmenen vaiheilla. He ovat Lupinin luutnantteja. He liikkuvat,
he työskentelevät, ja he antautuvat vaaraan. Lupin uskoo tai on
uskovinaan heille salaisimmatkin suunnitelmansa. Hän jakaa saaliin
heidän kanssaan, sen jakoperusteen mukaan, otaksutaan, että he saavat
neljänneksen ja hän itse kolme neljännestä. He ovat sanalla sanoen
liikekumppanuksia. Marcon arvellaan olevan yksi niitä."

"Auguste epäilemättä on myöskin", naureskeli Valenglay. "Auguste,
joka ei juuri koskaan poistu virastosta ja nukkuu täällä."

"Hra presidentti, saanko kutsua toisen sanansaattajan, joka on
odotushuoneessa?"

Valenglay soitti. Sanansaattaja astui sisälle.

"Me haluamme eräitä tietoja", puheli etsivän osaston päällikkö.
"Olitteko tällä viikolla joka päivä virantoimituksessa?"

"Olin, joka päivä."

"Ette ollut lomalla tiistaina ehtoopäivällä?"

"En, monsieur."

"Entäs te, Auguste?" ensimäiseen sanansaattajaan kääntyen.

"En minäkään, monsieur."

"Olitpahan", tokaisi toinen. "Etkö muista, Auguste? Olit kaupungilla
kaiken päivää."

"Se riittää. Saatte mennä", sanoi Lenormand.

Toisen sanansaattajan mentyä syntyi vaitiolo. Valenglay ei enää
naureskellut, vaan kävi äkkiä tarkkaavaiseksi ja odotti, mitä etsivän
osaston päällikkö edelleen puhuisi.

Lenormand astui jälleen Augusten eteen ja puheli hänelle säyseästi:

"Näette, ettei tästä ole pelastumisen mahdollisuutta -- olette
kiikissä. Parasta on pelin hävittyänsä nakata korttinsa pöytään. Mitä
teitte tiistaina?"

Auguste intti:

"No, en mitään. En ymmärrä tätä. Minulla oli maalaisystävä käymässä
luonani. Me läksimme kävelylle."

"Ystävänne nimi oli Marco. Ja te läksitte kävelylle Crédit Lyonnaisin
holveihin..."

"Minäkö? Mitä ihmeitä! Marco? En tunne ketään sen nimistä."

"Entäs näitä? Tunnetteko näitä?" huudahti etsivän osaston päällikkö,
työntäen parin kultapuitteisia silmälaseja hänen nenänsä alle.

"En; totisesti en. Minä en käytä silmälaseja."

"Käytättepä kyllä. Te käytätte niitä silloin kun pistäydytte Crédit
Lyonnaisiin ja esiinnytte hra Kesselbachina. Nämä ovat kotoisin
teidän huoneestanne, huoneesta jonka te olette hra Jérômen nimellä
vuokrannut Rue du Coliséen n:o 5:stä."

"Minun huoneestani? _Minun_ huoneestani? Minä nukun täällä
virastossa."

"Mutta te vaihdatte vaatetustanne siellä, näytelläksenne osianne
Lupinin joukkueessa."

Toinen pyyhkäisi kädellään otsaansa, jolle oli kihoillut hikihelmiä.
Hän oli käynyt kalvakaksi. Hän sopersi:

"Minä en ymmärrä... Te puhutte... puhutte..."

"Haluatteko kuulla jotakin, mitä voitte ymmärtää paremmin? Katsokaa,
tämän olemme löytäneet paperikoristanne eteisessä, täällä, tässä
samassa rakennuksessa."

Ja Lenormand levitti auki paperiarkin, jossa oli sisäasiain
ministeriön otsake, ja jolle oli moneen kohtaan huolellisesti
harjoteltu kirjottamaan sanat "Rudolf Kesselbach".

"No, mitä sanotte tästä, te hyvä ja uskollinen palvelija? Uutteraa
harjottelua hra Kesselbachin nimen kirjottamisessa -- riittääkö se jo
todistukseksi teille?"

Isku rintaan sai hänet horjahtamaan taaksepäin. Auguste saavutti
ikkunan yhdellä loikkauksella, kiipesi ulokkeen yli ja hyppäsi
pihalle.

"Pentele!" huusi Valenglay. "Sitä vintiötä!"

Hän soitti kelloa, ryntäsi ikkunaan, tahtoi huutaa. Lenormand
virkahti aivan tyynesti:

"Älkää kiihtykö, hra presidentti."

"Mutta tuo ilkiö Auguste!"

"Malttakaa silmänräpäys. Minä otin lukuun tällaisen lopun. Minä
todella annoinkin niin käydä. Parempaa tunnustusta emme olisi voineet
saada..."

Tämän tyyneyden taivuttamana Valenglay istuutui jälleen. Hetkisen
kuluttua astui sisälle Gourel, pidellen kauluksesta Auguste Maximin
Philippe Daileronia, toiselta nimeltään Jérômea, sisäasiain
ministeriön ensimäistä sanansaattajaa.

"Tuo hänet, Gourel!" sanoi Lenormand, kuten metsästäjä otusta
hampaissaan kantavalle hyvälle vainukoiralle sanoo: "Hae! Tänne!"

"Tuliko hän rauhallisesti?"

"Se puri minua pikkuisen, mutta minä pitelin tiukasti", vastasi
kersantti, näyttäen isoa jäntevää kättään.

"Hyvä, Gourel. Ja nyt saatte mennä."

Gourel läksi kuin koppiinsa palaava koira. Dieuzy poistui hänen
mukanaan, ja Lenormand alkoi puhutella sanansaattajaa:

"Rupeammeko olemaan siivolla, Auguste Jérôme? Tajuammeko asemamme
vakavuuden? Kyllä, hä? Me puremme hammasta... mutta asiat eivät silti
näytä aivan tukalilta. Siinä tapauksessa, Auguste Jérôme, seiskää
siinä missä olette, ihan alallanne -- te ette ole tiellämme."

Valenglayta huvitti äärettömästi. Hän hykerteli kämmeniään ja
nauroi. Ajatus, että hänen ensimäinen sanansaattajansa oli Lupinin
liittolaisia, tuntui hänestä oivalliselta pilalta. Prokuraattori
ja poliisiprefekti istuivat vaiti, vasten tahtoansakin Lenormandin
käskevän ryhdin valtaamina; ja he kaikki kolme kuuntelivat
äänettöminä, mitä tuo lemmon mies nyt lähinnä taas aikoi.

Lenormand alkoi jälleen sauvansa nojassa astella edestakaisin ja
jatkoi selontekoansa:

"Arsène Lupinin joukkueeseen kuuluu siis toinenkin luokka jäseniä,
hra presidentti. Ne ovat lisäjäseniä, eivät vakinaisia. Nämä eivät
ole varsinaisia työntekijöitä. Heillä on omat ammattinsa, lääkäreinä,
virkamiehinä, kauppiaina, poliiseina, ja nämä ammatit määräävät
miten suurta hyötyä he kykenevät tuottamaan Lupinille. Hän käyttää
heitä oppaina, tiedonantajina, ei säännöllisesti, vaan milloin
tarvista sattuu ja mikäli kukin mihinkin tehtävään kelpaa. Yhdellä on
väärien rahojen liikkeelle laskeminen erikoisalanansa, toinen korjaa
puoleensa varastettuja automobileja, jollakulla on läheisiä välejä
vanhojen esineiden keräilijöihin, toisella papiston keskuudessa. Ja
siitä johtuu, että Auguste sattuu olemaan pääministerin ensimäinen
sanansaattaja ja väärennettyjen nimikirjotusten taituri. Hänen
huoneestaan Rue du Coliséen varrella löydätte albumin, joka sisältää
useiden satojen kuuluisuuksiemme ja rikkaiden pankkimiestemme
nimikirjotukset."

"Ja minkä johtopäätöksen saamme tehdä tästä kaikesta, hyvä
Lenormand?" kysyi Valenglay, hänet keskeyttäen.

"Tämän johtopäätöksen, hra presidentti: että Lupinin lähimpään
piiriin kuuluvat toverit ovat kiintyneet häneen kuolemaan asti,
kiintyneet rakkaudella ja ihailulla ja kiintyneet osuudella
saaliiseen, kun taas toiset eivät ole hänen suoranaisen toimintansa
ja vaikutuksensa alaisina, vaan ainoastaan saavat apurahoja --
luultavasti eivät kovinkaan suuria, -- ja kun näillä ei ole mitään
osuutta saaliin jaossa, niin he ehkä eivät ole karaistuja kiusausta
vastaan. Heidän kanssaan voisi päästä sopimukseen, jos tarvis tulisi.
Eikö niin ole asian laita, Auguste?"

Sanansaattaja seisoi kuin patsas. Lenormand astui hänen eteensä.

"Kuinka paljon tahdotte?"

"Mitä tehdäkseni?"

"Ahaa, te alatte jo älytä! Näen, ettei meille tule pitkällistä
hierontaa. Teidän tehtävänne olisi sanoa minulle mitä tiedätte..."

"Kenestä?"

"Lupinista."

"En tiedä mitään."

"Valehtelette."

"En. Minä en ole milloinkaan häntä nähnyt. En tunne häntä."

"Se on lopultakin mahdollista. Mutta millä tavalla asetutte yhteyteen
hänen kanssaan?"

Sanansaattaja oli vaiti.

"Oh, tietysti; mehän emme ole vielä sopineet ehdoista. Mitä tahdotte?"

"Vapauteni."

"Älkää puhuko joutavia. Te olette kiikissä, ja teidän on käytävä
läpi myllyn, kuten kenen hyvänsä toisenkin, ja te saatte istua
aikanne -- viisi vuotta, kymmenen vuotta, -- se ei kuulu minuun. Ei;
ajatelkaa tulevaisuutta ja vanhuuttanne. Vapaalle jalalle päästyänne
te ette paljoonkaan kelpaa, ja kuitenkin täytyy teidän elää. Paljonko
tahdotte?"

"Viisikymmentätuhatta frangia."

"Oletteko järjiltänne?"

"En ole järjiltäni. Marcon kautta pääsette käsiksi Lupiniin; ja Lupin
on hyvästi viidenkymmenentuhannen frangin arvoinen."

"Minä tarjoan teille kymmenen; en penniäkään enempää."

"Viisikymmentä; ei penniäkään vähempää."

"Hra presidentti, ratkaisu on teidän."

Valenglay vastasi:

"Kymmenentuhatta Marcon vangitsemisen jälkeen; neljäkymmentä Lupinin."

"Se sopii", suostui sanansaattaja.

"No, jos se sopii", vastasi Lenormand, "niin laukaiskaa kielenne ja
puhukaa suunne puhtaaksi. Millä tavoin olette yhteydessä keskenänne?"

"Erään ystäväni välityksellä."

"Marcon kait?"

"Niin."

"Hänen osotteensa?"

"Sitä en tiedä."

"Mutta teillä on keinoja saada se?"

"Ei. Kun Marco tarvitsee minua, soittaa hän minulle puhelimella."

"Minne?"

"Tänne virastoon."

"Hyvin valittu. Ja mitä te teette silloin kun vuorostanne tarvitsette
häntä?"

"Minä lähetän hänelle kirjeen."

"Minne?"

"Poste restante, Rue Milton."

"Mille nimimerkille?"

"T.L.B.N."

"Ja siinäkö kaikki mitä tiedätte?"

"Niin."

"Ja te pidätte sitä viidenkymmenentuhannen frangin arvoisena?
Olettepa te aika miekkonen!"

"Teidän tarvitsee vain vartioida postikonttoria. Marco käy siellä
joka aamu."

"Kiitos neuvosta. Gourel! Dieuzy!"

Hän avasi oven molemmille salapoliiseille.

"Viekää tämä mies vaunuilla poliisiasemalle. Ja koko asiasta ei
hiiskahdustakaan! Älkää antako sanomalehtien saada mitään vihiä."

"Mutta virastossa jokainen jo tietää, mitä on tapahtunut, hra
päällikkö", huomautti Gourel.

"Ei väliä. Tehkää kuten sanon. Ja olkaa te siivona, Auguste!"

Sanansaattaja läksi molempien poliisitarkastajien välissä
rauhallisesti pois.

Sitten Valenglay huudahti:

"Hyvin tehty, hyvä Lenormand! Tämä on kerrassaan ihmeellistä, ja
täydellisesti teidän arvoistanne! Mutta kertoisitteko minulle, kuinka
saitte kaiken aikaan?"

"Juttu on aivan yksinkertainen! Minä tiesin, että hra Kesselbach
oli käyttänyt Barbareuxin toimistoa, ja että Lupin oli käynyt
häntä tapaamassa, ilmeisesti toimiston puolesta muka. Ryhdyin
tiedustelemaan siltä suunnalta ja havaitsin, että Kesselbachin ja
Barbareuxin vahingoksi tapahtunut kieliminen oli saattanut olla
eduksi yhdelle ainoalle miehelle nimeltä Jérôme, joka oli toimiston
erään kirjurin ystäviä."

"Mistä sen tiesitte?"

"Se on ammattisalaisuus, hra presidentti. Mutta tosiasia on, että jos
te ette olisi määrännyt minua jouduttamaan asiain kehitystä, niin
minä olisin pitänyt silmällä sanansaattajaa, päässyt käsiksi Marcoon
ja sitte Lupiniin, tuhlaamatta penniäkään."

"Hyvä Lenormand, julkisella politiikalla on hätätilansa", sanoi
Valenglay.

"Mahdollista kyllä. Mutta koko sisäasiain ministeriö tietää Augusten
vangitsemisen -- kuulitte, mitä Gourel sanoi. Kaikki sanomalehdet
julistavat sen huomenna. Lupin pujahtaa piiloon, emmekä me saa
Marcoakaan kiinni."

"Siihen pahaan on yksi ainoa apu, Lenormand."

"Mikä niin, hra presidentti?"

"Marcon pistäminen tyrmään tänä yönä."

"Se on mahdotonta. En voi saada häntä käsiini ennen kuin huomenna tai
ylihuomenna, hänen käväistessään postikonttorissa."

"Mutta se täytyy kuitenkin tehdä."

"Voi, hra presidentti, olemme jo tehneet virheen, vangitessamme
Jérômen. Älkää pakottako minua toiseen."

"Se täytyy tehdä. On ehdottomasti välttämätöntä, että Jérômen ja
Marcon -- Lupinin Kesselbachin jutussa käyttämien molempien apurien
-- vangitseminen julkaistaan huomis-aamuna."

"Hyvä on, hra presidentti, Marco pannaan lukkojen taakse tänä iltana
ennen kahtatoista."

Valenglay ei voinut salata hämmästystään.

"Joutavia! Tiedättekö hänen oikean nimensä? Hänen asuntonsa?"

"Tiedän."

"Taivasten tekijä! Mutta miten?"

"Sen saatte kuulla myöhemmin, hra presidentti."

       *       *       *       *       *

Pienessä ravintolassa Rue Demoursin varrella, melkein Rue Bayenin
kulmassa, istui savunkarvaisia silmälaseja käyttävä herrasmies
lopettamassa päivällistänsä pöydän ääressä, joka oli lähinnä
ikkunakomeroa.

Hänen vieressään oleva kaihdin on vedetty hiukan taaksepäin, ja tuon
tuostakin hän vilkaisee kadun toisella puolella olevaa kulmataloa
kohti. Se on sievä asuntorakennus, ja avoimesta ajoportista näkee
pihalle, jota ikkunain valot hämärästi valaisevat.

Ravintolan seinäkello lyö yhdeksän, kymmenen minuuttia, kaksikymmentä
minuuttia kuluu mitään tapahtumatta. Mutta puoli kymmeneltä tulee
joku sisälle ja istuutuu vastapäätä vanhaa herrasmiestä.

"Tehty on, hra päällikkö."

"Ja mitä muuta kuuluu?"

"Ei mitään."

"Kertokaa minulle kaikki alusta asti."

"Minä alotin lähettämällä kirjelmän Rue Miltonille osotteella
'T.L.B.N.' Kirjelmän sisältö kuului: 'Tulen klo kymmeneltä tänä
iltana. Jérôme'."

"Se oli järjetöntä, sillä sanoinhan, että Jérôme ei tiedä Marcon
osotetta; ja jos Marco olisi saanut kirjelmän, niin hän olisi heti
arvannut, ettei Jérômella ollut voinut olla mitään osuutta sen
lähettämiseen. Mutta sillä ei kuitenkaan ole väliä. Marco ei tullut,
vai mitä?"

"Ei. Minä viivyin postikonttorissa kello kuudesta yhdeksään. Olin
ilmaissut asian postimestarille ja hän asetti minut kirjurien
joukkoon, ristikon taakse."

"Eikä kukaan käynyt kysymässä kirjelmää?"

"Ei."

"Sitä en ihmettele, koskapa Marco on kaksi tuntia ollut kotona."

"Oh, herra päällikkö! Ja te olette pannut minut puhumaan! Missä hän
on?"

"Katsokaa ajoporttia tuolla vastapäätä. Portinvartijan kojun takana
on ovi -- pohjakerran huoneuston ovi."

"Niin, minä näen sen."

"Hän meni siitä sisälle."

"Mutta mistä tiesitte sen häneksi?"

"Chapmanin ja Palace-hotellin väen antamasta kuvauksesta."

"Ja asuuko hän siinä huoneustossa?"

"Asuu. Ikkunat ovat kadun puolella. Ne ovat nuo neljä. Yksi on
valaistu."

"Mutta oletteko varma siitä, että hän asuu siellä?"

"Te puhutte liian paljon, Gourel. Pitäkää silmällä katua. Tästä;
kumartukaa, jos on tarvis."

"Entäs ravintolan omistaja?"

"Kaikki on hyvin; olen ilmottanut hänelle asian."

Ravintola muuten olikin sillä hetkellä tyhjä. Paitsi Lenormandia ja
Gourelia ei siellä ollut ketään muita kuin eräs mies, joka poltteli
piippua viereisen pöydän ääressä. Ulkona vilahteli kadulla kulkijoita
harvassa, ja kaasulampun valo sattui heidän kasvoillensa ohi
kulkiessa.

"Näettekö, Gourel?"

"Kyllä, hra päällikkö, kerrassaan erinomaisen hyvin. Kukaan ei pääse
sisälle eikä ulos minun häntä huomaamattani."

Hän hätkähti ja painoi kasvonsa lasia vasten.

"Oh, tämä on liikaa! Hra päällikkö!"

"Mitä?"

"No, varmasti. Voin vannoa, että se on hän!"

"Puhukaa, hupelo! Mitä näette?"

"Lupinin!"

"Valehtelette!"

Hän vuorostaan ryntäsi ikkunaan. Kadun tuonpuoleista jalkakäytävää
pitkin tuli mies. Hän seisahtui apteekin valaistun ikkunan eteen ja
meni sisälle.

"Lupin!" kertasi Gourel kiihtyneenä.

He näkivät miehen seisovan myymälässä tuokion. Hän oli levittänyt
auki paperisuikaleen, epäilemättä lääkemääräyksen, ja selitteli
proviisorille jotakin pitkään ja yksityiskohtaisesti. Sitte hän tuli
ulos, poikkesi ajoportista sisälle, astui pikku ovelle, otti taskusta
avainkimpun, avasi oven ja katosi.

Gourel hoki:

"Lupin! Minä tunnen hänet."

"Oletteko varma?"

"Totisesti, hra päällikkö, olihan minulla kylliksi aikaa katsella
häntä ensimäisenä päivänä käydessäni Palace-hotellissa, hra
Kesselbachin huoneuston eteisessä... muistattehan, noin tuntia ennen
rikosta."

"Onko erehtyminen mahdoton?"

"Aivan mahdoton. Otan sen valalleni!"

Hra Lenormand näytti hyvin kiihtyneeltä hänkin. Hän sanoi matalalla
äänellä:

"Lupin! Hänkö siis itse!"

"Niin, hra päällikkö, eikö mieltänne riemastuta, saadessanne hänet
näkyviinne?"

Lenormand seisoi vaiti ja mietteissään, katse tyhjään ilmaan
tähdättynä, kuin olisi hän pohtinut lähestyvää taisteluansa tuon
omituisen ja karttelevan henkilön kanssa, joka tunnettiin Arsène
Lupinina, ja kuin olisi hän punninnut tämän ensimäisen odottamattoman
kohtauksen suotuisia ja epäsuotuisia mahdollisuuksia.

"Matkaan!" sanoi hän viimein Gourelin suureksi iloksi.

Hän otti käyntikortin taskustaan:

"Tässä, viekää tämä komisariuksen virastoon Rue Dumoursille. Sinnehän
on vain parisataa metriä alas katua."

"Mutta komisarius ei ole nyt siellä."

"Kyllä hän on. Minä annoin hänelle vihiä asioista. Pyytäkää häntä
tulemaan silmänräpäystäkään siekailematta, ja tuomaan kaikki
miehensä mukanaan. Tarvitsen kerrassaan kymmenen; kaksitoista, jos
mahdollista."

"Kuulkaahan, herra päällikkö, emmehän toki käyne valtaamaan taloa
rynnäköllä? Se olisi vakava juttu tähän aikaan yöstä!"

"Minulla on täydet valtuudet, Gourel. Valenglay on takanani. Häntä
ei pelota mennä hiukan lain rajojen yli, kun on ratkaiseva käänne
kysymyksessä! Kiirehtikää!"

Gourel tuli vajaassa kymmenessä minuutissa takaisin, mukanaan Temesin
korttelin komisarius Arnoult.

"Missä ovat miehenne, Arnoult?"

"Kadulla, hajallaan."

"Montako teillä on?"

"Kahdeksan."

"Eipä ole paljon."

"Minun täytyi lähettää kaksi toisaanne ja jättää konttoriin kaksi."

"Kiusan paikka!" nurkui etsivän osaston päällikkö. "Kahdeksan miestä!"

"Niin, mutta ne ovat oikeita verikoiria; ja meitä on kolme --
yhteensä yksitoista."

"Hyvä on. Kaksi niistä jääköön porttikäytävään."

"Pohjakerran huoneuston pikku oven edustalle kait?"

"Ei, vaan portinvartijan kojun eteen. En kummastelisi, jos se asunto
olisi yhteydessä pohjakerran huoneuston kanssa."

"Luuletteko portinvartijaa rikostoveriksi?"

"Täytyy olla valmistautunut kaiken varalle. Hyvä. Sitte kaksi miestä
pohjakerran ikkunain alle. Muiden neljän keralla menemme sisälle."

"Menemme sisälle... menemme sisälle, jos ne avaavat oven!"

"Jos eivät avaa, niin menemme sisälle kuitenkin."

"Silloin tarvitsisimme lukkosepän."

"Minulla on se hankittuna, tuo piippua polttava mies tuolla. No,
oletteko valmis?"

Oli välttämätöntä toimia nopeasti ja epäröimättä. Komisariuksen
antaessa ohjeitansa poliiseille astui etsivän osaston päällikkö
apteekkiin. Minuuttia myöhemmin hän tuli ulos. Kuului heikko
vihellys, ja he kaikki astuivat porttikäytävään. Gourel ja yksi
poliisi meni portinvartijan asuntoon.

"Kaksi miestä palvelusväen portaille", määräsi Lenormand. "Te kaksi
katu-ikkunain alle... Ja jos joku yrittää luikkia tiehensä, niin
ampukaa hänet!... Nyt siis, revolverit käteen!"

Ja nousten ylös ne kolme porras-astuinta, jotka johtivat pikku
ovelle, hän soitti ovikelloa. Sen kilinä kaikui hiljaisuudessa.

"Hitto!" sanoi komisarius matalalla äänellä. "Ensi kertaa elämässäni
tunnen sydämeni pamppailevan. Lupin voi kerskua..."

"Ei sanaakaan!" kuiskasi etsivän osaston päällikkö. "Joku
kuuntelee..."

Hän soitti uudestaan ja sanoi ääneensä: "Hei, eikö siellä ole ketään?
Minut lähetettiin apteekista."

Hiljaa, hitaasti avautui pienen kurkistusreijän messinkinen luukku,
ja siihen ilmestyi vanhan vaimon pää. Lenormand työnsi kumppaninsa
ojennettujen käsivarsiensa liikkeellä taaksepäin. Sisältä ärisi akan
ääni:

"Mikä nyt on hätänä?"

"Apteekista... Asia koskee herranne juuri äsken jättämää
lääkemääräystä. Meillä ei ole sitä lajia kreosoottia... Annammeko
teille toista lajia, vai odotatteko huomiseen?"

"Missä on lääkemääräys?"

"Tässä", sanoi etsivän osaston päällikkö, näyttäen paperia.

Kuului irtautuvan ketjun kalinaa ja ovi avautui puolittain.

"Mukaan!" huusi Lenormand.

Hän sysäsi akan nurin. Tämä alkoi säikähdyksissään kirkua. Kynttilä
kieri hänen kädestään lattialle. Tuli pimeä, ja ääniä kuului käytävän
päässä olevasta valaistusta huoneesta. Joku haamu vilahti ohi. Mutta
kaasu nähtävästi sammutettiin, sillä sielläkin tuli pimeä.

Silloin Lenormand ja hänen toverinsa ottivat esille sähkölyhtynsä,
ripustivat ne takkinsa napinläpeen ja juoksivat huoneeseen, josta
olivat kuulleet ääniä. Se oli tyhjä.

"Ruokakaappia on siirretty, Arnoult!" huusi Lenormand. "Katsokaa, sen
takana on verho... nostakaa sitä!"

Mutta he kuulivat seinän toiselta puolelta huudahduksia, rynnistelyjä
ja huonekalujen viskaantumista nurin. Samassa keksi etsivän osaston
päällikkö hyvin matalan oven:

"Sitä ajattelinkin; tämä viepi portinvartijan kojuun... Ne
painiskelevat siellä... Ja tätä ovea ei saa millään auki! Pian,
Arnoult! Kiertäkää sinne kadunpuoleisen eteisen kautta..."

Nähden ison salvan, hän työnsi sen kiinni, estääkseen ketään
palaamasta huoneeseen käytävästä. Sitte hän kiireisesti jatkoi
huoneuston tarkastusta jäljelle jääneiden poliisien kanssa:

"Te kaksi menette takaisin eteiseen... Minä näin makuuhuoneen oven.
Menkää sinne, niin näette palvelusväen käytävän varrella olevat
huoneet. Te kolmas tulkaa minun kanssani."

Hän meni toiseen kadunpuoleiseen huoneeseen -- isoon, melkein
kalustamattomaan vierashuoneeseen, ja tutki sen nopeasti.

"Ei ketään!" mutisi hän. "Kenties he molemmat pujahtivat ulos
portinvartijan kojusta."

Hän tunsi jonkun verran levottomuutta mielessään ja oli
lähtemäisillään huoneesta, mutta samassa sanoi häntä seurannut
poliisikonstaapeli:

"Hra päällikkö, matolla on sikaarinpätkä -- se palaa vielä. Jonkun on
täytynyt mennä tätä tietä."

Merkki oli ehdottoman selvä.

Kaikki huoneet avautuivat toinen toiseensa käytävän ympärillä, ja
toisesta toiseen kulkien he tulivat huoneuston takaosaan. Mutta
kun Lenormand ryhtyi avaamaan ensimäistä ovea siellä, niin hän ei
voinutkaan. Se oli lukossa.

"Kirottua!" sadatti hän. "Me emme pääse eteenpäin."

Äkkiä kajahti laukaus...

Hän hyppäsi käytävään. Siellä hän epäröitsi, tietämättä minne
päin kääntyä. Mutta kaksi poliisikonstaapelia tuli juoksujalkaa
palvelusväen käytävää pitkin.

"Kuului revolverinlaukaus", sanoi päällikkö. "Niin, mutta me emme
tiedä mistä..."

"Teitä oli kolme. Missä on kolmas..."

Silloin kuului toinen laukaus. Tämä tuli selvästi käytävästä. He
ryntäsivät sille suunnalle. Samassa ilmestyi puolipimeään mies, joka
tuli eräästä makuuhuoneesta ja karjui tuskasta.

Se oli poliisi, kolmas konstaapeli. Hän paiskasi oven takanansa
kiinni:

"Sitä lurjusta! Mutta annoinpa minä sille vietävälle. Leuan silti
musersin." Hän itse piteli veristä nenäliinaansa kasvoillaan ja
väänteli kivusta.

"Menkää hankkimaan itsellenne hoitoa", kehotti Lenormand, reutoen
lukon kädensijaa. "Naapuritalossa on apteekki. Lempo soikoon, eikö
tämä koje toimi?" Kahva kääntyi ympäri ja ympäri, tarttumatta lukon
koneistoon.

"Lukkoseppä!" huusi hän. "Hän jäi ulkopuolelle, porttikäytävään...
Pian, pian, kaiken hyvän nimessä!"

Sillä hetkellä saapui Gourel.

"Kaikki hyvin, hra päällikkö; olemme saaneet yhden niistä."

"Kenen?"

"Marcon."

"Oh, Marcosta minä viisi! Minä olen saanut toisen."

"Kenen?"

"Lupinin. Hän on tässä huoneessa, haavotettuna."

"Istu ja pala! Mutta entäs ikkunat?"

"Siellä ei mitään vaaraa. Ne ovat pihan puolella luullakseni."

"Niin, mutta Lupin...?"

"Kuunnelkaahan... kuuletteko häntä?"

Huoneesta kuului hillittyä voikerrusta -- ähkäyksiä.

"Hei, Gourel, olemme saaneet hänet, sen sanon; olemme saaneet hänet
tällä kertaa!"

Lukkoseppä juoksi paikalle. Kaasun valossa, joka oli jälleen
sytytetty, hän tutki ovea ja selitti:

"Kyllä tunnen tämän rakenteen -- se on uusi. Oven ollessa suljettuna
ei saa lukkoa toimimaan, ellei tiedä mikä siinä on temppuna. Sitä saa
työntää ja vääntää... eikä mikään tehoa."

"Miten siis on meneteltävä?"

"Tulee päin vastoin vetää, vetää kahvaa itseensä päin. Se tarttuu...
Sitte väännetään... noin."

Hän heitti oven auki. Lenormand ryntäsi huoneeseen. Lyhtynsä valossa
hän näki miehen liikkumattomana makaamassa. Hän heittäysi kaatuneen
ylitse, tunnusteli häntä, laski korvansa hänen rinnalleen.

"Hän on hengissä! Olemme saaneet hänet elävänä! Lupin on minun!"

"Hyvä päivän työ!" huudahti Gourel. "Lupinin kolme apuria,
portinvartijapariskunta ja Lupin itse... Kuusi kiikkiin yhdellä
apajalla."

"Seitsemän", sanoi komisarius. "Yksi on sairaana, löysimme hänet
vuoteen omana."

Hän vei Lenormandin erääseen lähellä vierashuonetta olevaan
huoneeseen, jossa päällikkö ei ollut käynyt. Siellä makasi vuoteella
vaaleatukkainen, hirveästi laihtunut mies, jolla oli valjut
kasvonpiirteet ja isot mustat renkaat silmien ympärillä. Hänen
vieressään oli pöydällä lääkepulloja ja pulvereita. Ja koko huoneessa
oli sairaalan haju.

"Hän ei ole kuollut, vai mitä?" kysyi päällikkö.

"Ei, mutta ei paljoakaan puutu!"

"Haavottunut?"

"Ei; hän on ankarassa kuumeessa... Kuulkaa, hän hourii."

Mies sopersi joitakuita käsittämättömiä sanoja. Sitte hän huokasi
syvään ja vaipui jälleen uneen.

Naulakossa riippui vaatteita, likaisia, kuluneita, risareunaisia.

"Tutki ne, Gourel", käski päällikkö.

Taskut olivat tyhjät. Ei lompakkoa, ei mitään papereita.

"En näe mitään", sanoi Gourel.

"Sisustassa?"

"Ei mitään."

"Eikö takissa ole mitään merkkiä?"

"Ei minkäänlaista. Hei, onpa sentään; kauluksen alle on ommeltu
liinavaatetilkku, johon on musteella kirjotettu numero."

"Mikä numero?"

"813!"

       *       *       *       *       *

Portinvartijan kojussa kolme poliisikonstaapelia vartioitsi Marcoa,
joka oli nuoritettu liikahtamattomaksi.

Arsène Lupin laskettiin vuoteelle. Kuuluisa seikkailija oli saanut
miekan nupista iskun päähänsä ja makasi tajuttomana.

Portinvartija, hänen vaimonsa ja vanha palvelijatar oli lukittu kojun
takaosaan, jota käytettiin sekä keittiönä että makuuhuoneena.

"Arnoult", sanoi Lenormand, "voitte soittaa etsivään osastoon
ja palatessanne tuoda kahdet vaunut. Me viemme nämä miekkoset
poliisiasemalle."

Heti komisariuksen mentyä päällikkö lyhyesti kuulusteli
portinvartijaa ja tämän vaimoa. Hän pääsi varmaksi siitä, että
he olivat pelkkiä ylimääräisiä joukkueessa, tietämättänsä Marcon
avustajina. He kyllä tiesivät kojuunsa johtavan salaoven, koskapa
tämä oli heidän suostumuksellaan tehtykin, mutta he pitivät sitä
hätävarana, jonka Marco oli hankkinut vältelläkseen velkojiansa.

Mitä vanhaan palvelijattareen ja Marcoon tulee, niin ei päällikkö
saanut paljoakaan tietää heistä. Marco oli asunut huoneustossa kuusi
vuotta, hra Marc Dalisin nimisenä. Hän oleskeli siellä hyvin vähän,
meni ulos joka aamu eikä palannut ennen iltaa. Missä viettikään hän
päivänsä?

Lenormand ei ottanut vaivakseen kuulustella häntä. Hän kysäisi vain:

"Sana teille. Kuka on se mies, jota isäntänne hoiteli ja jonka
tapasin puoli kuolleena huoneustosta?"

"Minä en tiedä."

Tämä ainoa ongelma näytti herättävän todellista mielenkiintoa
Lenormandissa. Murhenäytelmän alusta asti oli tämä numero 813 jo
kolmasti sattunut hänen silmiinsä: ensi kerran kirjotettuna lapulle,
jonka hän oli ottanut sen huoneen lattialta, josta savukekotelo oli
löytynyt; toisen kerran kirjotettuna lappuun, joka oli kiinnitetty
Lupinin postipakettina palauttamaan mustapuu-lippaaseen; ja lopuksi
kiinnitettynä sairaan takkiin.

Kaksi ensimäistä tapausta olisivat saattaneet olla pelkkää
yhteensattumaa, mutta tämän kolmannen havainnon jälkeen ei voinut
olla sattumasta puhettakaan. Tämä saman numeron salaperäinen
kertaaminen viittasi tosiasiaan, jota oli ehdottomasti kaikella
huolella pohdittava. Mitä merkitsivät nuo kolme numeroa? Olivatko
ne joku tunnussana? Olivatko ne avain johonkin salaiseen kieleen,
jonka keskenänsä kirjeenvaihdossa olevat henkilöt olivat omaksuneet?
Vastasivatko ne joitakin kirjaimia?

Nämä kysymykset olivat mahdottomat ratkaista, ja hän teki niitä vain
koneellisesti mietteissään. Mutta yksi seikka ainakin oli ehdoton,
selvä ja heti selville saatavissa, nimittäin sairaan miehen oleskelu
Marcon asunnossa. Mitä teki hän siellä? Oliko hän rikostoveri vai
vanki?

Lenormand meni potilaan huoneeseen. Lääkäri oli juuri toimittanut
tutkimuksensa.

"No, hra tohtori", kysyi päällikkö, "mitä sanotte?"

"Samaa kuin jo kahtena päivänä."

"Kahtena päivänä?"

"Niinpä tietenkin; toissapäivänähän naapurini, hra Marc Dalis,
lähetti hakemaan minut ottamaan hoitooni erään hänen ystävänsä, jonka
hän sanoi saapuneen samana aamuna. Tämä on kolmas käyntini."

"Tämä lääkemääräys on siis teidän, hra tohtori?"

"Niin on."

"Oliko tuo Marc Dalis teidän käynneillänne saapuvilla?"

"Oli, erään toisen herrasmiehen seurassa."

"Ja näyttivätkö he molemmat ottavan suurta osaa potilaan
terveydentilaan?"

"Tavatonta. He pyytelivät minua tekemään kerrassaan kaikkeni hänen
pelastamisekseen."

"Hän on siis vaarassa?"

"On ja ei. Hänellä on pitkälle kehittynyt sydäntauti, ja keuhkotkin
ovat kehnossa kunnossa. On peljättävissä äkillinen menehtyminen;
mutta toiselta puolen hän voipi vielä kitua joitakuita viikkoja,
jopa -- kuka tietää? -- kokonaan toipuakin taudistaan. Hänen
pelastuksenaan olisi ilmanalan muutos -- ennen kaikkea tekisi
vuori-ilmasto hänelle hyvää -- ja erittäinkin elämäntapojen muutos,
pois Parisista täydelliseen lepoon."

"Hän siis asuu Parisissa?"

"Niin, ja viettää renttuilevaa elämää. Hra Dalis kertoi
löytäneensä hänet tajuttomaksi päihtyneenä eräästä La Villetten
pahamaineisimmasta pesästä."

Lenormand säpsähti hänet vallanneen mieleenjuohtuman johdosta, ja
jatkoi:

"Siinäkö kaikki, mitä hänestä tiedätte, hra tohtori?"

"Niin."

"Eikö potilaalla koskaan ollut tilaisuutta puhutella teitä kahden
kesken?"

"Ei. Sitä paitsi olisi hän voinut puhua vain houreita. Kuume oli
käynyt häneen kovin ankarasti käsiksi. Vasta tänä iltana alkoi
lämpömäärä aleta."

"Häntä ei kait voida siirtää muuanne?"

"Parempi olisi odottaa. Minä tulen takaisin huomenna aamulla; silloin
saamme nähdä. Mutta älkää missään tapauksessa antako hänen jäädä
yksikseen."

"En, en. Siitä olkaa huoletta, hra tohtori", vakuutti Lenormand. "Ja
kiitos."

Hän saattoi lääkäriä ulos ilmeisen innokkaasti, riensi takaisin
sairaan luo, veti miehen vasemman käden esille peitteen alta ja
kumartui katselemaan kättä.

"Niinpä tietysti, hän se on!"

"Kuka 'hän'?" kysyi Gourel.

"Pierre Leduc!"

"Mies, jota etsimään hra Kesselbach palkkasi Barbareuxin toimiston?"

"Sama juuri! Vasemman käden pikkusormen pää puuttuu. Ja katsokaa
tuota heikosti näkyvää arpea oikeassa poskessa!"

"Miten sen selitätte, hra päällikkö?"

"No, sehän on peräti yksinkertaista: Lupin tiesi noita tiedusteluja
tehtävän, pani omasta puolestaan toimeen ajon, pääsi jäljille ja
anasti saaliin, saadakseen sitä rauhassa käyttää."

"Hän siis tuntee miehen... tietää, kuka hän on?"

"Kenties ei. Luulisin hra Kesselbachin pitäneen salassa syyt, miksi
hän niin itsepintaisesti tavotteli Leducia, ja oletan sen vuoksi,
ettei Lupin tiedä enempää kuin mekään. Toisin sanoen, hän tietää
Leducin olemassaolon, sen tärkeyden ja kaiketi myöskin sen seikan,
että numero 813 näkyy merkitsevän tässä jutussa paljon."

Hän kumartui potilaan yli ja tuijotteli häntä tiukan uteliaasti,
kiihkeästi toivotellen voivansa noista valjuista kasvoista, noista
näivettyneistä poskista lukea läpitunkemattoman menneisyyden
salaisuuden. Mistä oli mies lähtöisin? Mihin kansallisuuteen hän
kuului? Mitä kieltä hän puhui?

Mies nukkui tyynesti. Hänen rintansa nousi säännöllisesti. Hänen
kasvonsa näyttivät hivutuksen ja voimattomuuden merkeistä huolimatta
arvokkailta levossaan.

Puhuen hyvin matalalla äänellä, ikäänkuin suostutellen häntä
vastaamaan, Lenormand virkkoi hänelle:

"813. Mitä merkitsevät nuo kolme numeroa? 813."

Sairas avasi silmänsä ja katseli Lenormandia.

"813", toisti etsivän osaston päällikkö. "Voitteko selittää? Teidän
tulee puhua minulle täydellä luottamuksella..."

Toinen yhä tuijotteli häntä ilmeettömin silmin, jotka eivät mitään
ymmärtäneet. Mutta kuitenkin tuntui Lenormandista, kuin olisi
jokainen numeron mainitseminen hiukan herätellyt uinuvaa tajuntaa tai
ainakin aiheuttanut ponnistelua, tuskallista ja ohimenevää. Useampaan
kertaan toisti päällikkö numeron ja lisäsi:

"Älkää arkailko puhua. Minä olen ystävä. Minä tahtoisin vain suojella
teitä, pelastaa teidät. Vastatkaa minulle! Teidän tulee vastata
minulle."

Jokaisella sanalla kävi sairaan ponnistelu ilmeisemmäksi. Hän
kohottausi käsivarsiensa varaan, jotka hänen äkkiä onnistui
jäykistää, ja sopersi käsittämättömiä sanoja, jotka pikemmin
tuntuivat kankeilta sanojen yrittelyiltä, sanojen joita hän koetteli
ennen kuin tapaisi määrättyjä lauseita, joita hänen herpoutunut
tahtonsa pyrki ilmoille saamaan.

Kaikella jännityksen voimalla vaani Lenormand noita haihattelevia
sanoja, väijyi niitä, tarttuen niihin kuin saaliiseen:

"Puhukaa... puhukaa... teidän pitää puhua... Näettehän, minä olen
ystävä... minä tiedän numeron... 813..."

"813", kertasi ääni heikosti, kuin etäinen kaiku. Mutta tuskin oli
sairas lausunut nuo kolme numeroa, kun hän vavahteli kauheasti ja
ääretön tuska väänsi hänen kasvojansa. Silmät ummistuivat, ruumis
huojui puolelta toiselle, ja äkkiä putosi hänen päänsä voimattomana
takaisin pieluksille.

"Kuollut!" huusi Gourel.

"Ei... ei", sanoi Lenormand, joka oli laskenut kätensä miehen
rinnalle. "Ei; sydän tykkii."

Hän seisoi hievahtamatta muutamia minuutteja ja lopetti:

"Niin; sydän tykkii... hän voipi paremmin... hänelle ei vaan nyt
mitään mahda. Hän ei puhu."

"Meidän täytyy..."

"Ei. Jättäkää minut rauhaan, Gourel..."

Hän nousi ja alotti tavanmukaisen pikku kävelynsä sauvansa varassa
edes takaisin lattialla. Tuon tuostakin hän pysähtyi ikkunan tai
jonkin huonekalun luo ja mietiskeli. Vihdoin hän astui kersantin
eteen ja sanoi:

"Kuunnelkaahan minua huolellisesti, Gourel. Minä lähden pois. Te
jäätte tänne."

"Kyllä, hra päällikkö."

"Minä jätän hänet teidän hoteisiinne. Hän nukkuu... älkää millään
tavalla melutko... älkää kajotko häneen... mutta vartioitkaa
häntä hyvin. Tämä mies on minulle hyödyllisempi kuin kaikki minun
käytettävissäni olevat voimat."

"Minä vastaan hänestä, hra päällikkö."

Gourelin tehdessä valmistuksiansa yön viettämiseen sairaan seurassa
lähti Lenormand huoneesta, meni portinvartijan kojuun, käski
noiden kolmen konstaapelin vartioida taloa, kielsi heitä millään
verukkeella päästämästä ketään ulos tahi ilman pätevästi todistettua
syytä laskemasta ketään sisälle, ja ajoi pääpoliisiasemalle näihin
varokeinoihin ryhdyttyänsä.

       *       *       *       *       *

Kun etsivän osaston päällikkö seuraavana aamuna kello yhdeksältä
palasi Rue Demoursille, näki hän siellä tutkintotuomarin parhaillaan
alottamassa tiedustelujansa portinvartijan kojussa. Hra Formerie
näytti pöyhistelevän ilon ja tärkeytensä tunnossa ja sanoi,
puhutellen Lenormandia kuin kertoen hänelle tapauksesta, jossa
tällä ei ollut mitään osuutta, vaan jossa hän, Formerie, oli suuria
suorittanut:

"Lupin! Lupin on meidän! Ette voi aavistaakaan, millaista suunnatonta
huomiota se on herättänyt! Ihmiset eivät puhu mistään muusta. Lupin
vangittu! Lupin tyrmässä! Siinäpä mainio kosto minulle!"

Hän astui kojuun ja kumartui vangin yli:

"Hei, hra Lupin, minua kovin suuresti ilahuttaa tavata teidät!"

Lenormand ei ollut häntä huomaavinaankaan, vaan kysyi eräältä
poliisikonstaapelilta:

"Kaikki kunnossa?"

"Kaikki hyvin, hra päällikkö."

"Veittekö kersantti Gourelille hänen kahvinsa tänä aamuna?"

"Kyllä, mutta..."

"Mutta mitä? Sehän oli sovittu!"

"Minä vein kahvin, hra päällikkö, mutta vaikka kuinka soitin, niin
kersantti Gourel ei vastannut."

"Mahdotonta! Tunnenhan minä toki Gourelin."

"Kenties on uni hänet pettänyt", huomautti tutkintotuomari.

Lenormand kohautti hartioitaan ja juoksi pohjakerran huoneuston
ovelle. Hän oli muistanut edellisenä iltana ottaa vanhan palvelijan
kimpusta avaimen. Hra Formerien seuraamana hän astui kiireisesti
huoneustoon ja riensi palvelusväen käytävän kautta suoraa päätä
sairaan miehen huoneeseen. Hän seisahtui kynnykselle kuin naulittu.

"Huh!" huudahti Formerie. "Täälläpä on kaunista! Totta tosiaan!"

Vuode oli tyhjä. Lepotuolissa istuen, kaksin kerroin, pää polvien
välissä, veteli Gourel sikeätä unta.

Formerie tunsi koston suloisuutta. Hämmästyksestään tointuen hän
huudahti:

"Hei, mallikelpoinen palvelija nukkuu! No, mitä nyt sanotte? Hän
uinailee niin sikeästi, että hänen vankinsa pääsi häipymään kuin
unennäkö, toivottaen meille kaikille hyvää yötä." Ja hän lisäsi
äkillisellä totisuudella: "On vahinko, hra Lenormand, että te ette
ryhtynyt vakavampiin toimenpiteisiin."

Etsivän osaston päällikkö ei kuunnellut. Äänettömänä tutkien huoneen
jokaista soppea terävillä katseillaan hän hieroi sauvansa ryhmyä
nyrkissään.

"Silti", vakuutti Formerie, "on tässä kerrassaan yliluonnollisen
tapaista."

"Tässä ei ole mitään yliluonnollista."

"Hitto vieköön, kyllä sellaiselta näyttää, kun tullaan tarkoin
lukittuun huoneeseen ja viedään pois sairas henkilö häntä
vartioitsevan poliisin mitään kuulematta."

"Gourel on nukutettu huumaavalla aineella."

"Senhän luonnollisesti huomaan! Mutta jonkun on täytynyt antaa
hänelle se unijuoma. Kuinka pääsi se joku sisälle? Kuinka pääsi hän
ulos? Potilasta ei voida viedä seinien läpi... siitä olisi jälkiä,
jotakin näkyvissä. Sitä minä sanon yliluonnolliseksi!"

Tuntia myöhemmin heräsi Gourel. Hän ei muistanut mitään selvästi.
Kuitenkin muisti hän juoneensa vettä karahvista, joka oli ollut
yöpöydällä lääkepullojen joukossa.

He hakivat karahvia ja hänen käyttämäänsä pikaria. Kumpaakaan ei
löytynyt.

Sairaan vaatteetkin olivat kadonneet. Mutta seinään oli nuppineulalla
kiinnitetty Arsène Lupinin käyntikortti ja kortin alle seuraava
kirje, joka oli painettuna saman päivän iltalehtiin ja herätti peräti
tavatonta huomiota:

    _Avoin kirje HRA LENORMANDille, etsivän osaston päällikölle._

    Hyvä hra Lenormand:

    Teidän täytyy alottaa uudestaan alusta asti. Selitän tarkotukseni
    muutamin sanoin, tapani mukaan.

    Huhtikuun 16. p:nä eräs henkilö -- huomatkaa sanovani: eräs
    henkilö -- astui toverin keralla Kesselbachin huoneustoon ja
    sai häneltä kiristetyksi hänen pankkilokeronsa avaimen sekä
    salakirjaimet sen lukkoon. Seuraavana päivänä hra Kesselbach
    löydettiin kuoliaaksi puukotettuna; ja tätä ensimäistä murhaa
    seurasi kaksi muuta.

    Tuon henkilön tahallaan jättämän käyntikortin perusteella pantiin
    ensinnäkin murtovarkaus Arsène Lupinin tiliin; toiseksi pidettiin
    Lupinia noiden kolmen murhankin tekijänä.

    Minä panen vastalauseeni näitä molempia erehdyksiä vastaan.

    Teidän älykkäisyytenne on epäilemättä käsittänyt jälkimäisen:
    minä en surmaa ihmisiä.

    Mutta minun täytyy saada julkisesti oikaistuksi edellinenkin:
    _minä en ole se henkilö, joka saapui hra Kesselbachin
    huoneustoon_. Tämä henkilö, osottaen hienotunteisuuden puutetta,
    jota minun tekee mieleni huomauttaa jokaiselle kunnon miehelle,
    varasti minun nimeni, käytti minun menetelmiäni ja häpäisi
    minua kömpelyydellään sekä rikollisella kevytmielisyydellään,
    luovuttaessaan salamurhaajan tikarille miehen, joka hänellä oli
    ollut kunnia rosvota.

    Se sai minut punehtumaan häpeästä.

    Ja eilis-iltana tämä kykenemätön johtaja, jonka täten leimaan
    sellaiseksi, viitsiikin antaa Jérômen, Marcon ja Marcon
    palvelijan joutua teidän käsiinne: kolmen uskollisen apulaisen,
    jotka entisinä aikoina olivat minun tovereitani ja jotka hän
    keräsi ympärilleen ainoastaan tuhotakseen heidät kompasteluillaan.

    Ja lisäksi hän antaa itsensä joutua vangiksi minun nimelläni:
    Arsène Lupinin nimellä!

    Tämä on jo aivan liikaa. Minä tyhmästi vedettynä nenästä? Minä
    tarttuneena ansaan kuin koulupoika! Minä tehtynä naurettavaksi,
    ivattavaksi, halveksituksi, inhotuksi, vihatuksi!

    Ei, tuhat kertaa ei! Minä en voi tyytyä tällaiseen lankeemukseen.

    Lähden sen vuoksi liikkeelle yksinäisyydestäni, jossa
    olen viettänyt viimeiset neljä vuotta kirjojeni ja hyvän
    Sherlock-koirani seurassa; kutsun aseisiin kaikki ystäväni ja
    heittäydyn vielä kerran taistelun tuoksinaan.

    Teen sen sitäkin innokkaammin, kun Kesselbachin juttu heti ensi
    silmäyksellä näyttää minusta mitä mielenkiintoisimmalta ja
    tosiaan ponnistuksieni arvoiselta. Saanko lisätä, hra Lenormand,
    että päätökseeni jonkun verran vaikuttaa se hupi, jota tuottaa
    peitsen tai parin katkaiseminen teidän kanssanne?

    Ensi aluksi minä korjaan haltuuni hra Leducin.

    Ja koska toiselta puolen ei ole soveliasta, että ne, joilla
    on ollut kunnia taistella minun lippuni alla, viruvat teidän
    vankilainne oljilla, niin varotan teitä kunniallisesti, että minä
    täten annan heille anteeksi ja että minä viiden viikon kuluttua,
    perjantaina ensi toukokuun 31. p:nä, vapautan väärän Arsène
    Lupinin, sekä ystäväni Jérômen, Marcon j.n.e.

    Pyydän teitä suomaan minulle anteeksi, hyvä hra Lenormand, että
    julkaisen tämän kirjeen eri sanomalehdissä, ja vastaanottamaan
    syvimmän kunnioitukseni.

                                               _Arsène Lupin_.




IV.

Ruhtinas Sernine työssä.


Pohjakerran huoneustossa Boulevard Haussmannin ja Rue de Courcellesin
kulmassa asui ruhtinas Sernine, venäläisen siirtokunnan loistavimpia
jäseniä Parisissa, ylhäinen muukalainen, jonka nimi tuon tuostakin
mainittiin sanomalehtien "Saapuneita ja lähteneitä"-palstalla.

Kello yksitoista aamupäivällä astui ruhtinas työhuoneeseensa.
Hän oli kolmenkymmenenkahdeksan tai neljänkymmenen ikäinen;
kastanjanruskeassa tukassa näkyi ohimoilla muutamia hopeisia hapsia.
Hänellä oli kaunis terveenvärinen iho, ja hän käytti isoa leukapartaa
ja niin tavattoman lyhyiksi leikattuja viiksiä, että niitä tuskin
näkikään huulien punakkaa taustaa vastaan.

Hän oli aistikkaasti puettu ihonmukaiseen hännystakkiin ja valkoisiin
liiveihin, jotka näkyivät avoimesta rintamuksesta.

"No niin!" virkahti hän itsekseen. "Minulla lienee kova päiväntyö
edessäni."

Hän avasi isoon huoneeseen johtavan oven, missä istui joitakuita
odottelijoita, ja sanoi:

"Onko Varnier siellä? Tulkaa sisälle, Varnier."

Pikku kauppiaalta näyttävä mies, koukistunut, vanttera,
raskasjalkainen, noudatti kutsua. Ruhtinas sulki oven hänen jälkeensä.

"No, Varnier, kuinka pitkällä olette?"

"Kaikki on valmista täksi illaksi, isäntä."

"Hyvä! Kertokaa minulle muutamin sanoin!"

"Asia on tällä tavoin: Miehensä murhan jälkeen rouva Kesselbach
niiden ilmotuslappujen perusteella, joita määräsitte hänelle
lähetettäväksi, valitsi asunnokseen Naisten Lepolaksi nimitetyn
laitoksen Garchesissa. Hänellä on hallussaan puutarhan perällä
viimeinen niistä neljästä pikku talosta, joita johtokunta vuokraa
rouvashenkilöille, jotka mieluummin asuvat ihan erillään toisista --
se talo, jonka nimenä on Pavillon de l'Impératrice."

"Mitä palvelijoita hänellä on?"

"Hänen seuralaisensa, Gertrude, jonka kanssa hän saapui
muutamia tunteja rikoksen jälkeen, ja Gertruden sisar Suzanne,
jota hän lähetti hakemaan Monte Carlosta ja joka toimii hänen
kamarineitsyeenänsä. Sisarukset ovat suuresti kiintyneitä häneen."

"Entäs Edwards, kamaripalvelija?"

"Hän ei pitänyt Edwardsia. Tämä on palannut omaan maahansa?"

"Tapaileeko hän ihmisiä?"

"Ei. Hän viettää aikansa sohvalla maaten. Hän näyttää hyvin heikolta
ja sairaalta. Hän itkee paljon. Eilen oli tutkintotuomari hänen
luonansa kaksi tuntia."

"Hyvä on. Ja nyt pikku neidistä."

"Mlle. Geneviève Ernemont asuu tien toisella puolella... kujan
varrella, joka johtaa avoimelle maaseudulle, kolmannessa talossa
oikealla. Hän pitää vapaata koulua lapsille ja kehittymättömille
oppilaille. Hänen isoäitinsä, rouva Ernemont, asuu hänen kanssansa."

"Ja sikäli kuin minulle kirjotitte ovat Geneviève Ernemont ja rouva
Kesselbach tutustuneet toisiinsa?"

"Niin. Tyttö meni pyytämään rouva Kesselbachilta avustusta
koululleen. He lienevät mieltyneet toisiinsa, sillä he ovat
viimeisinä neljänä päivänä tehneet yhteisiä kävelyjä Villeneuven
puistossa, josta Lepolan puutarha on vain ositettu erilleen."

"Mihin aikaan ovat he kävelyllä?"

"Viidestä kuuteen. Täsmälleen kello kuudelta menee nuori neiti
takaisin kouluunsa."

"Olette siis järjestänyt homman?"

"Kello kuudeksi tänään. Kaikki on valmiina."

"Eikö ketään ole saapuvilla?"

"Puistossa ei koskaan ole sillä tunnilla ketään."

"Varsin hyvä. Minä tulen paikalle. Saatte mennä."

Hän lähetti vieraansa pois eteiseen avautuvasta ovesta ja huusi
odotushuoneen ovelle palaten:

"Veljekset Doudeville."

Sisälle astui kaksi nuorta miestä, hiukan liian räikeästi puettuja,
mutta teräväsilmäisiä ja miellyttävän näköisiä.

"Hyvää huomenta, Jean. Hyvää huomenta, Jacques. Mitään uutisia
poliisiasemalta?"

"Eipä paljoa, isäntä."

"Luottaako hra Lenormand teihin vielä täydellisesti?"

"Kyllä. Lähinnä Gourelia olemme me hänen suosituimmat apulaisensa.
Siitä on todistuksena se, että hän on asettanut meidät
Palace-hotelliin pitämään silmällä ihmisiä, jotka Chapmanin murhan
tapahtuessa asuivat ensimäisen huonekerran käytävän varrella. Gourel
tulee joka aamu, ja me annamme hänelle saman selostuksen kuin
teillekin."

"Oivallista. On tärkeätä, että minulle ilmotetaan kaikki mitä
tapahtuu ja mitä poliisiasemalla sanotaan. Niin kauvan kuin Lenormand
pitää teitä omina miehinään on asema minun vallassani. Ja oletteko
saaneet minkäänlaista vihiä hotellissa?"

Jean Doudeville, veljeksistä vanhempi, vastasi:

"Englantilainen nainen, jolla oli yksi makuuhuoneista hallussaan, on
lähtenyt."

"Siitä minä en välitä. Hänestä tiedän kylliksi. Mutta hänen
naapurinsa, majuri Parbury?"

He näyttivät olevan hämillään. Viimein vastasi toinen:

"Majuri Parbury määräsi tänään matkatavaransa vietäväksi Gare du
Nord-asemalle, 12.50:n junaa varten, ja ajoi itse automobililla pois.
Me olimme siellä junan lähtiessä. Majuri ei tullut."

"Entäs matkatavarat?"

"Hän haetutti ne asemalta."

"Kenellä?"

"Jollakulla asiamiehellä."

"Hänen jälkensä ovat siis kadonneet?"

"Niin."

"Vihdoinkin!" huudahti ruhtinas riemastuneena.

Toiset katselivat häneen kummastuneina.

"No tietysti", hän sanoi, "siinähän on lähtökohta!"

"Niinkö luulette?"

"Ilmeisesti. Chapman on voitu murhata ainoastaan jossakin tuon
käytävän varrella olevassa huoneessa. Hra Kesselbachin murhaaja
vei hänet sinne, rikostoverin luo, tappoi hänet siellä, muutti
vaatteitansa siellä; ja murhaajan livahdettua tiehensä asetti
rikostoveri ruumiin käytävään. Mutta mikä rikostoveri? Se tapa, millä
majuri Parbury nyt katosi, tuntuu osottavan, että hän tietää siitä
jutusta jotakin. Pian! Ilmottakaa puhelimella tämä hyvä uutinen
Lenormandille tai Gourelille. Poliisiviraston tulee saada siitä tieto
niin pian kuin mahdollista. Järjestysvalta ja minä käymme tällähaavaa
käsi kädessä."

Hän antoi heille muutamia lisäohjeita heidän kaksinaista osaansa
varten poliisitarkastajina ruhtinas Serninen palveluksessa ja antoi
heidän poistua.

Odotushuoneessa oli vielä kaksi henkilöä. Hän kutsui toisen heistä
sisälle.

"Pyydän tuhannesti anteeksi, hra tohtori", sanoi hän. "Nyt olen
kokonaan teidän käskettävissänne. Kuinka jaksaa Pierre Leduc?"

"Hän on kuollut!"

"Vai niin!" sanoi Sernine. "Sitä jo tiesin tämän-aamuisen kirjeenne
jälkeen odottaakin. Mutta eipä ole poloinen kauvan..."

"Hän oli kuihtunut varjoksi. Pyörtymyskohtaus -- ja kaikki oli
lopussa."

"Eikö hän puhunut?"

"Ei."

"Oletteko varma siitä, että aina siitä päivästä lähtien, jona me
kaksi korjasimme hänet pöydän alta tuosta Bellevillen paheenpesästä,
oletteko varma siitä, että hoitolassanne ei kukaan epäillyt häntä
siksi Pierre Leduciksi, jota poliisit etsiskelivät, salaperäiseksi
Pierre Leduciksi, jota Kesselbach oli koettanut kaikin mokomin
löytää?"

"Ei kukaan. Hänellä oli oma huone. Sitäpaitsi panin minä hänen
vasemman kätensä siteisiin, jotta käden vammaa ei voinut nähdä.
Posken arpea taasen peitti parta."

"Ja te hoitelitte häntä itse?"

"Niin tein; ja ohjeittenne mukaan kuulustelin häntä milloin ikinä hän
tuntui olevan vähänkään tajullaan. Mutta hän kykeni vain epäselvästi
sopertelemaan."

Ruhtinas jupisi miettivästi:

"Kuollut... Pierre Leduc siis kuollut... Koko Kesselbachin jutussa
oli hän ilmeisesti keskuksena, ja nyt hän katoaa... ilman selvitystä,
sanaakaan hiiskumatta itsestään, entisyydestään... Pitäisikö minun
ryhtyäkään tähän seikkailuun, joka on minulle vielä ihan pimeä? Se on
vaarallista... Voin joutua pälkääseen..."

Hän pohti tovin ja huudahti:

"Oh, mitäpä välitän? Minä jatkan silti. Pierre Leducin kuolema ei
ole mikään syy pelini lopettamiseen. Päin vastoin! Päin vastoin! Ja
tilaisuus on liian houkutteleva! Pierre Leduc on kuollut! Eläköön
Pierre Leduc! Menkää, hra tohtori -- menkää kotiinne! Minä soitan
teille ennen päivällistä."

Lääkäri poistui.

"No niin, Philippe", sanoi Sernine viimeiselle vieraallensa, pienelle
harmaatukkaiselle miehelle, joka oli puettu kuin hotellin tarjoilija
-- kovin kehnon hotellin kuitenkin.

"Sallikaa minun muistuttaa teille, isäntä", alotti Philippe, "että te
viime viikolla panitte minut menemään kengänkiillottajaksi Hôtel des
Deux-Empereursiin Versaillesiin, pitääkseni silmällä erästä nuorta
miestä."

"Kyllä muistan... Gérard Baupréta. Miten ovat hänen asiansa?"

"Hän on koettanut viimeisimmätkin keinonsa."

"Yhä synkkiä mielikuvia täynnä?"

"Niin. Hän tahtoo surmata itsensä."

"Oikeinko vakain aikein?"

"Aivan. Löysin tämän lyijykynällä kirjotetun lapun hänen
papereistaan."

"Ahaa!" sanoi Sernine, lukiessaan kirjelmän. "Hän ilmottaa
itsemurhansa... vieläpä täksi illaksi."

"Niin, isäntä; hän on ostanut narun ja kiertänyt lakeen kiinni
koukun. Sitte puhuttelin häntä ohjeittenne mukaan. Hän mainitsi
hätäänsä ja minä neuvoin häntä kääntymään teidän puoleenne. 'Ruhtinas
Sernine on rikas', sanoin; 'hän on antelias, kenties hän auttaa
teitä'."

"Tämä on mainiota. Hän siis on tulossa?"

"Hän on nyt ulkopuolella."

"Mistä sen tiedätte?"

"Minä seurasin häntä. Hän tuli junalla Parisiin, ja kävelee
parhaillaan edes takaisin bulevardilla. Hän koettaa tehdä
päätöstänsä."

Juuri silloin toi palvelija käyntikortin. Ruhtinas vilkaisi siihen ja
sanoi miehelle:

"Ohjatkaa hra Gérard Baupré sisälle."

Ja Philippeen kääntyen:

"Te menette tänne pukuhuoneeseen. Kuunnelkaa, älkääkä liikahtako."

Yksikseen jäätyänsä ruhtinas mutisi:

"Miksi epäröitsisin? Kohtalo hänet lähettää luokseni..."

Muutaman minuutin kuluttua astui sisälle kookas nuori mies. Hän oli
vaaleaverinen ja solakka, kasvot riutuneet ja silmät kuumeiset, ja
hän seisoi kynnyksellä hämillään, empien, kerjäläisen asennossa, joka
haluaisi ojentaa kätensä pyytääkseen almua eikä uskalla.

Keskustelu oli lyhyt:

"Oletteko te hra Gérard Baupré?"

"Olen... olen... se on nimeni."

"Minulla ei ole kunniaa..."

"Asia on tällainen, hra ruhtinas. Joku kertoi minulle..."

"Kuka?"

"Eräs hotellinpalvelija... joka sanoi olleensa teidän
palveluksessanne."

"Käykää asiaan, olkaa hyvä."

"No..."

Nuori mies vaikeni, ruhtinaan omaksuman ylpeän ryhdin torjumana ja
säikyttämänä. Tämä huudahti:

"Mutta, hyvä herra, täytyyhän olla jotakin..."

"Niin, hra ruhtinas, mies sanoi teitä hyvin rikkaaksi... ja hyvin
jalomieliseksi... ja minä ajattelin, että te mahdollisesti..."

Hän keskeytti sammaltelunsa äkkiä, kykenemättömänä lausumaan
rukouksen ja nöyrtymyksen sanoja.

Sernine astui hänen eteensä:

"Hra Gérard Baupré, ettekö te julkaissut runokokoelmaa nimeltä
'Kevään hymy'?"

"Kyllä, kyllä!" huudahti nuori mies kirkastuvin kasvoin. "Oletteko
lukenut sen?"

"Olen... Aika sieviä, ne teidän runonne, aika sieviä... Mutta
luuletteko kykenevänne elämään niiden tuottamilla tuloilla?"

"Varmasti... ennemmin tai myöhemmin."

"Toden totta, kuinka omituinen nuori mies te olette! Ja viatonta
vakaumusta täynnä myöskin! Tulkaahan luokseni jälleen ensi vuonna!
Puhumme silloin kaikesta... se on niin eriskummallista, niin
mielenkiintoista... ja ennen kaikkea niin huvittavaa! Ha, ha, ha, ha!"

Ja naurusta hytkyen, teeskennellyin kumarruksin ja liikkein, hän
osotti vieraansa ovelle.

"Philippe", hän sanoi, päästäen sisälle hotellinpalvelijan,
"kuulitteko?"

"Kyllä, isäntä."

"Gérard Baupré odottaa tänään ehtoopäivällä sähkösanomaa, avun
lupausta."

"Niin; se on hänen viimeinen toivonsa."

"Hän ei saa sitä sähkösanomaa saada. Jos sellainen tulee, niin
siepatkaa se ja repikää."

"Hyvä on, isäntä."

"Oletteko yksinänne hotellissa?"

"Olen, kokin keralla, joka ei nuku siellä yötänsä. Omistaja on
poissa."

"Hyvä. Me olemme siis herroina. Täksi illaksi, klo yhdeksitoista.
Menkäähän."

Ruhtinas Sernine meni huoneeseensa ja soitti palvelijaansa:

"Hattuni, hansikkaani ja keppini. Ovatko vaunut varalla?"

"Ovat, teidän ylhäisyytenne."

Hän vaihtoi pukuansa, läksi ulos ja vaipui isoon, mukavaan
limousiniin, joka vei hänet Bois de Boulogneen markiisi
ja markiisitar de Gastynelle, missä hän oli luvannut olla
puolipäivällisellä.

Puoli kolme hän jätti hyvästi isäntäväelleen, seisahtui Avenue
Kleberillä, otti vaunuihinsa kaksi ystäväänsä ja erään lääkärin, ja
saapui viittä vailla kolme Parc des Princesiin.

Kello kolme hän kävi ratsuväen miekoilla kaksintaisteluun
italialaisen majuri Spinellin kanssa, halkaisi vastustajansa
korvan ensimäisessä ottelussa ja ryhtyi neljännestä vailla
neljä pitämään pankkia korttipelissä Rue-Cambon-klubissa,
lähtien sieltä kaksikymmentä minuuttia yli viiden, voitettuansa
neljäkymmentäseitsemäntuhatta frangia.

"Octave", sanoi hän automobilinsa kuljettajalle, "viekää Garchesiin."

Kymmentä vailla kuusi hän astui alas vaunuista Villeneuven puiston
vanhojen muurien edustalla. Vaikka Villeneuven maaomaisuus nykyään on
ositeltu ja raastettu, niin on sillä kuitenkin vielä osaksi säilynyt
sitä loistoa, josta se oli tunnettu keisarinna Eugenien siellä
asustellessa. Sen vanhat puut, sen järvi ja Saint-Cloudin metsien
lehtevät puitteet antavat maisemalle kaihotuntuista viehätystä.

Tilasta luovutettiin tärkeä osa Pasteur-laitokselle. Yleisölle
varattu alue erottaa sen eräästä pienemmästä osasta, joka silti on
jokseenkin laaja tilus, ja tämän muurien sisäpuolella on Lepola sekä
sen neljä erillistä puutarharakennusta.

"Tuolla siis asuu rouva Kesselbach", sanoi prinssi itsekseen, etäältä
nähdessään päärakennuksen ja puutarhatalojen katot.

Hän käveli puiston poikki ja lähestyi järveä. Äkkiä hän pysähtyi
erään puuryhmän taakse. Hän oli nähnyt kahden naisen nojailevan
järven yli vievän sillan kaiteeseen.

"Varnierin ja hänen miestensä täytyy olla jossakin lähistöllä. Mutta
kylläpä osaavat piileskellä taitavasti!"

Naiset alkoivat sitten astella nurmikkojen yli isojen, kunnioitusta
herättävien puiden katveessa. Sininen taivas kuvastui oksien lomitse,
joita tuulenhenki hiljakseen huojutteli, ja kevään ja nuoren
kasvullisuuden tuoksu leijui ilmassa.

Tyynelle vedenpinnalle päin viettävillä ruohoisilla rinteillä
kukkivat satakaunot, orvokit, narsissit, kielot, kaikki huhti- ja
toukokuun hennot kukkaset, siellä täällä muodostaen loistavia
yksivärisiä päiviä. Aurinko kallistui taivaanrantaa kohti.

Ja yht'äkkiä ryntäsi tiheästä pensaikosta kolme miestä naisia kohden.

He puhuttelivat heitä. Muutamia sanoja vaihdettiin. Naiset osottivat
näkyviä kauhun merkkejä. Yksi miehistä astui lyhyemmän luo ja yritti
siepata kukkaroa, joka tällä oli kädessään. He huusivat apua, ja
ahdistajat kävivät heihin käsiksi.

Ruhtinas hyökkäsi esille. Kymmenessä sekunnissa hän pääsi melkein
vesirajaan. Hänen lähestyessään miehet pakenivat.

Hän syöksyi ajamaan heitä takaa. Mutta toinen naisista pyyteli häntä:

"Voi, hyvä herra, minä pyydän teitä... ystäväni voi pahoin!"

Lyhyempi nainen oli pyörtyneenä kaatunut nurmikolle. Sernine pyörsi
takaisin.

"Eihän hän liene haavottunut?" hän kysyi. "Saattoivatko nuo
roistot..."

"Ei... ei... vain säikähdystä... kiihtymystä. Sitäpaitsi... te
ymmärrätte kyllä... hän nimittäin on rouva Kesselbach..."

"Vai niin, todellakin?" sanoi ruhtinas.

Hän tarjosi hajusuolapulloa, jonka nuorempi nainen heti asetti
ystävättärensä sieraimien eteen. Ja ruhtinas lisäsi:

"Nostakaa tulppana olevaa ametystiä. Näette pienen laatikon, jossa on
joitakuita pastilleja. Antakaa madamelle yksi... yksi, ei enempää...
ne ovat hyvin voimakkaita."

Hän katseli miten nuori nainen autteli ystävätärtänsä.

Hän oli vaaleatukkainen, hyvin yksinkertaisesti puettu, ja hänen
kasvonsa olivat lempeät ja totiset, samalla kun niitä kuitenkin
kirkasti myhäily silloinkin kun hän ei hymyillyt.

"Tuo on Geneviève", ajatteli ruhtinas. Ja hän toisteli itsekseen:
"Geneviève... Geneviève..."

Sillävälin rouva Kesselbach vähitellen pääsi tajulleen. Hän oli
ensimältä kummissaan eikä näyttänyt käsittävän. Sitte hän muistinsa
palatessa kiitti pelastajaansa päänsä liikkeellä. Ruhtinas sanoi
syvään kumartaen:

"Sallikaa minun esitellä itseni... Olen ruhtinas Sernine..."

Toinen vastasi heikolla äänellä:

"En tiedä miten ilmaista kiitollisuuttani."

"Olemalla sitä laisinkaan ilmaisematta, madame. Teidän pitäisi
kiittää sattumaa, joka askeleeni tälle suunnalle ohjasi. Saanko
tarjota teille käsivarteni?"

Tovin kuluttua rouva Kesselbach soitti Lepolan ovikelloa ja sanoi
ruhtinaalle:

"Pyydän teiltä vielä yhtä palvelusta, monsieur: Älkää puhuko tuosta
hyökkäyksestä."

"Ja kuitenkin, madame, olisi se ainoa keino saada selville..."

"Kaikki selville saamisen yrittäminen merkitsee tutkistelua, ja
se tuottaisi yhä lisää hälinää ympärilleni, lisää kyselyjä, lisää
rasitusta, ja minä olen jo kylliksi voipunut."

Ruhtinas ei enää väittänyt vastaan. Kumartaen kysyi hän:

"Sallittehan minun käydä tiedustelemassa vointianne?"

"Oi, mielelläni..."

Rouva Kesselbach suuteli Genevièveä ja meni sisälle.

Yö teki tuloansa. Sernine ei tahtonut antaa Genevièven palata
yksinänsä. Mutta he eivät olleet vielä ehtineet polulle, kun hämystä
joku riensi heitä kohti.

"Isoäiti!" huudahti Geneviève.

Hän heittäysi vanhan rouvashenkilön syliin, joka kiihkeästi suuteli
häntä.

"Voi, rakkaani, rakkaani, mitä on tapahtunut? Olet myöhästynyt,
vaikka aina olet niin säntillinen!"

Geneviève esitteli ruhtinaan:

"Ruhtinas Sernine... madame Ernemont, isoäitini..."

Sitte hän kertoi tapauksen, ja madame Ernemont toisti:

"Oi, rakkaani, kuinka sinun onkaan täytynyt säikähtyä!... En
milloinkaan unohda ystävällisyyttänne, monsieur, sen vakuutan. Mutta
kylläpä sinun on täytynyt säikähtyä, poloinen rakkaani!"

"No, mummoseni, tyynnyhän, koska kerran olen tässä."

"Niin, mutta peljästys on voinut tehdä sinulle vahinkoa. Ei voi
tietää mitä sellaisesta seurannee. Voi, se on kamalaa!"

He astelivat pitkin pensas-aitaa, jonka läpi näkyi puita ja muutamia
lyhyiksi leikattuja pensaita kasvava piha, leikkikenttä ja hyvin
hauskan näköinen valkea rakennus. Rakennuksen taustalla oli pieni
veräjä lehtimajaksi istutetun seljapuuryhmän suojassa.

Vanha rouva pyysi ruhtinas Sernineä sisälle ja osotti heidät pikku
vierashuoneeseen eli saliin. Geneviève pyysi saada hetkeksi poistua,
mennäkseen katsomaan oppilaitaan, joiden illallis-aika nyt oli.
Ruhtinas ja madame Ernemont jäivät kahden kesken.

Vanhalla rouvalla oli murheelliset ja kalpeat kasvot, ja hänen
hopeiset hapsensa päättyivät kahteen pitkään, irralliseen suortuvaan.
Hän oli liian pyylevä, hänen käyntinsä oli raskasta ja ulkomuodostaan
ja rouvashenkilön puvusta huolimatta oli hänessä jotakin hiukan
rahvaanomaista, mutta hänen silmänsä olivat äärettömän lempeät.
Ruhtinas Sernine astui hänen luokseen, otti hänen päänsä käsiensä
väliin ja suuteli häntä molemmille poskille:

"No, muoriseni, kuinka jaksat?"

Vanhus seisoi sanattomaksi hämmästyneenä, silmät suurina, auki suin.

Ruhtinas nauraen suuteli häntä uudestaan.

Hän sopersi:

"Sinä! Sinä se oletkin! Voi taivasten tekijä!"

"Rakas vanha Victoireni!"

"Älä sano minua siksi!" huudahti toinen vavahtaen. "Victoire on
kuollut... vanhaa palvelijaasi ei ole enää olemassa. ['Ontto neula',
kirj. Maurice Leblanc. Ilmestynyt suomeksi 1909.] Minä kuulun
kokonaan Genevièvelle." Ja ääntänsä alentaen: "Hyvä Jumala! Minä näin
nimesi sanomalehdissä. On siis totta, että sinä olet jälleen ryhtynyt
pahuuteen?"

"Niinkuin näet."

"Ja kuitenkin vannoit minulle, että se oli lopussa, että olit
lähdössä ainiaaksi pois, että tahdoit tulla kunnialliseksi mieheksi!"

"Yrittänyt olen. Yrittänyt olen neljä vuotta... et voi sanoa, että
olen antanut itsestäni puheenaihetta näinä neljänä vuonna!"

"No?"

"No, se elämä ikävystyttää."

Vanhus huoahti ja kysyi:

"Oletko Kesselbachin jutussa?"

"Olenpa tietenkin! Olisinko muutoin viitsinyt järjestää hyökkäystä
rouva Kesselbachia vastaan kello kuudeksi, saadakseni tilaisuuden
viittä minuuttia myöhemmin pelastaa hänet omien miesteni kynsistä?
Pitäen minua hyväntekijänänsä on hän pakotettu vastaanottamaan
minut. Minä olen nyt linnotuksen sydämessä ja leskeä suojellessani
voin pitää koko ympäristöä silmällä. Näethän, sellainen elämä, jota
minä vietän, ei salli minun kuljeskella haaskaamassa aikaani pikku
kohteliaisuuskysymyksiin ja muihin muotoseikkoihin. Minun täytyy
käydä suoraan asian ytimeen, rajusti, raa'asti, toimekkaasti!"

Vanhus katseli häntä surkeissaan ja voihki: "Minä näen... minä
näen... hyökkäys on kaikki valhetta... Mutta silloin... Geneviève...?"

"Kaksi kärpästä yhdellä iskulla. Oli yhtä helppo pelastaa kaksi kuin
yksi. Ajattelehan, kuinka pitkän ajan olisivat vaatineet yritykseni
-- kenties lopultakin hyödyttömät -- luikerrella tuon lapsen
ystävyyteen! Mitä olin minä hänelle? Mitä olisin nyt? Tuntematon
henkilö... vieras. Nyt sitä vastoin olen pelastaja. Tunnin kuluttua
olen... lähin ystävä."

Vanhus alkoi vapista:

"Ja siis... sinä et pelastanut Genevieveä?... Siis aijot sekottaa
meidät asioihisi?" Ja äkkiä hän kapinallisena tarttui toista
hartioihin: "Ei; minä en salli sitä! Ymmärrätkö? Sinä toit lapsen
eräänä päivänä minulle, sanoen: 'Tässä, minä uskon hänet sinulle...
hänen isänsä ja äitinsä ovat kuolleet... ota hänet suojelukseesi.'
No, hän on nyt minun suojeluksessani; ja minä tiedän miten puolustaa
häntä sinua ja kaikkia temppujasi vastaan!"

Seisten suorana, päättäväisessä asennossa, madame Ernemont näytti
olevan valmistautunut kaikkeen.

Verkalleen ja hiljaisesti Sernine irrotti hänen kätensä, ensin toisen
ja sitten toisen, ja tarttui vuorostaan vanhusta hartioihin, pakotti
hänet istuutumaan lepotuoliin, kumartui hänen ylitseen ja sanoi
tyynellä äänellä:

"Joutavia!"

Tämä alkoi itkeä ja rukoili käsiänsä väännellen:

"Rukoilen sinua jättämään meidät rauhaan! Me olimme niin onnellisia!
Luulin sinun unohtaneen meidät ja siunasin taivasta aina kun oli
päivä illaksi ehtinyt. Niin... rakastanhan sinua silti. Mutta
Geneviève, näetkös... tekisin sen lapsen hyväksi mitä tahansa. Hän on
ottanut sinun paikkasi sydämessäni."

"Sen huomaan", sanoi toinen nauraen. "Mielihyvällä lähettäisit minut
hiiteen. No, älkäämme nyt enää joutavoitse! Minulla ei ole aikaa
hukattavana. Minun täytyy puhutella Genevièveä."

"Aijot puhutella häntä?"

"No, onko sekin rikos?"

"Ja mitä on sinulla kerrottavana hänelle?"

"Eräs salaisuus... hyvin vakava salaisuus... ja hyvin liikuttava..."

Vanhus säikähti:

"Ja tuottaa hänelle surua kenties? Oi, minä pelkään kaikkea -- minä
pelkään kaikkea, mikä koskee häntä..."

"Tässä hän tuleekin", huomautti toinen.

"Ei; ei vielä."

"Tulee, tulee, minä kuulen hänet. Pyyhi silmäsi ja ole järkevä."

"Kuule", puheli madame Ernemont kiihkeästi. "Kuule. Minä en tiedä,
mitä aijot sanoa, minkä salaisuuden tahdot ilmaista tälle lapselle,
jota sinä et tunne; mutta minä, joka hänet tunnen, sanon sinulle:
Genevièvellä on hyvin ripeä, hyvin urhea, mutta hyvin herkkä
luonne. Valitse sanasi varovasti. Voisit loukata tunteita... joiden
olemassaolosta sinulla ei voi olla aavistustakaan."

"Ja miks'ei?"

"Syystä että hän kuuluu toiseen rotuun kuin sinä, eri maailmaan.
Tarkotan, eri moraaliseen maailmaan. On asioita, joiden ymmärtäminen
on nykyisin kiellettyä. Sinun ja hänen välillä on este ylipääsemätön.
Genevièvellä on mitä puhtain ja herkin omatunto... ja sinä..."

"Ja minä?"

"Ja sinä et ole kunniallinen mies!"

Geneviève astui huoneeseen säihkyvänä ja ihastuttavana.

"Kaikki lapsukaiseni ovat käyneet levolle; minulla on kymmenen
minuuttia aikaa. Mutta, isoäiti, mikä nyt on tullut? Näytät niin
kiihtyneeltä. Vieläkö sinua vaivaa tuo tapaus?"

"Ei, mademoiselle", sanoi Sernine; "luullakseni on minulla ollut onni
saada isoäitinne tyynnytetyksi. Me vain puhelimme teistä, teidän
lapsuudestanne; ja siihen puheenaiheeseen ei isoäitinne nähtävästi
voi liikutuksetta kajota."

"Lapsuudestani?" sanoi Geneviève punehtuen. "Oh, isoäiti!"

"Älkää toruko häntä, mademoiselle. Keskustelu kääntyi sattumalta
sille suunnalle. Olen nimittäin useasti matkustanut sen kauppalan
läpi, jossa teidät kasvatettiin."

"Aspremontin?"

"Niin, Aspremontin, lähellä Nizzaa. Te asuitte uudessa, kauttaaltaan
valkeassa talossa."

"Niin", sanoi Geneviève; "kauttaaltaan valkeassa, ikkunain ympärillä
vain pieni sininen viiru. Olin vasta seitsemän vuoden vanha, kun
jätimme Aspremontin, mutta muistan pienimmätkin seikat siltä ajalta.
Enkä ole unohtanut auringon kimmellystä rakennuksen valkeata
julkipuolta vasten, enkä kumipuun siimestä puutarhan taustalla."

"Puutarhan taustalla, mademoiselle, oli öljypuulehto, ja erään puun
alla työskenteli äitinne kuumina päivinä pöydän ääressä."

"Se on totta, se on totta!" huudahti tyttö kiihkoissaan. "Minä
leikittelin hänen vieressään."

"Ja siellä", jatkoi ruhtinas, "tapasin äitiänne monet kerrat.
Tunsin hänen kuvansa heti kun teidät näin... mutta kirkkaamman,
onnellisemman kuvan."

"Niin; äiti parkani ei ollut onnellinen. Isäni kuoli juuri
syntyessäni, eikä mikään voinut konsanaan lohduttaa häntä. Hän itki
paljon. Minulla on vieläkin pikku nenäliina, jolla siihen aikaan
kuivailin hänen kyyneleitänsä."

"Pieni vaaleanpunaisilla ompeleilla kirjailtu nenäliina."

"Mitä!" huudahti tyttö hämmästyneenä. "Te tunnette..."

"Olin saapuvilla eräänä päivänä, kun te lohduttelitte häntä... ja te
lohduttelitte häntä niin kauniisti, että kohtaus painui muistiini."

Geneviève loi häneen terävän katseen ja mutisi melkein itsekseen:

"Niin, niin... minusta tuntuu... Silmienne ilme... ja äänenne
sointu..."

Hän laski silmäluomensa hetkeksi alas ja mietiskeli, kuin turhaan
yrittäen tavotella häipynyttä muistoa. Ja hän jatkoi:

"Te siis tunsitte hänet?"

"Minulla oli ystäviä lähellä Aspremontia, ja minä tapailin häntä
heidän luonansa. Viimeisen kerran hänet nähdessäni hän näytti minusta
vielä murheellisemmalta... kalpeammalta... ja jälleen palatessani..."

"Oli kaikki lopussa, eikö niin?" sanoi Geneviève. "Niin, hän menehtyi
nopeasti... muutamassa viikossa... ja minä jäin yksikseni naapurien
seuraan, jotka olivat valvoneet hänen vuoteensa ääressä... ja eräänä
aamuna he veivät hänet pois. Mutta sen päivän iltana saapui joku
minun nukkuessani, nosti minut ylös ja kietoi minut vaippoihin..."

"Mies?" kysyi ruhtinas.

"Niin; mies. Hän puheli minulle, ihan hiljaisella äänellä, hyvin
lempeästi... hänen äänensä viihdytti minua... ja kantaessaan minut
yön selkään alas tietä ja vaunuihin hän tuuti minua sylissään ja
kertoi minulle satuja... samalla äänellä... samalla äänellä..."

Tyttö vaikeni vähitellen ja katseli häntä entistä terävämmin ja yhä
selvemmin ponnistellen tarttuakseen kiitävään kuvitelmaan, joka
tuolloin tällöin vilahti hänen sielussaan.

Ruhtinas kysyi:

"Ja sitte? Minne vei hän teidät?"

"En voi selvästi muistaa... on ihan kuin olisin nukkunut useampia
päiviä. En voi muistaa mitään ennen kuin pikku Montégutin kaupungin
Vendéessä, missä vietin lapsuuteni toisen jakson isä ja äiti Izereaun
luona. Tämä arvoisa pariskunta hoiti ja kasvatti minua, enkä
konsanaan unohda heidän rakkauttaan ja hellyyttään."

"Ja kuolivatko hekin?"

"Kuolivat molemmat", kertoi tyttö, "seudulla levinneeseen
lavantautiin... mutta sen minä sain tietää vasta myöhemmin... Heti
heidän sairastuttuansa vei minut pois, kuten edelliselläkin kerralla
ja samanlaisissa olosuhteissa, yöllä joku, joka samaten kääri
minut vaippoihin... Mutta minä olin nyt isompi, minä rynnistelin
vastaan, koetin huutaa... ja hänen täytyi tukita suuni silkkisellä
nenäliinalla."

"Kuinka vanha olitte silloin?"

"Neljäntoista vuoden... se tapahtui neljä vuotta takaperin."

"Silloinhan kait näitte minkä näköinen oli mies?"

"En; hän kätki kasvonsa paremmin eikä puhunut minulle ainoatakaan
sanaa... Kuitenkin olen aina uskonut hänet samaksi... sillä minä
muistan saman hellävaraisuuden, samat tarkkaavaiset, huolelliset
liikkeet."

"Ja sen jälkeen?"

"Sen jälkeen tuli unohdus, uni, kuten ennenkin... Tällä kertaa olin
nähtävästi sairas; olin kuumeinen... Ja minä heräsin valoisassa,
hauskassa huoneessa. Valkotukkainen rouva kumartui hymyillen
ylitseni. Se oli isoäiti... ja huone oli sama, jossa nyt nukun
ylikerrassa."

Hän oli saanut kasvojensa onnellisen ilmeen, säihkyvän suloisuutensa
takaisin; ja hän lopetti hymyillen:

"Madame Ernemont oli eräänä iltana löytänyt minut nukkuvana ovensa
kynnykseltä; hän nosti minut sisälle, hänestä tuli isoäitini ja
muutamien yrittelyjen jälkeen tuli pieni Aspremontin tyttö tuntemaan
rauhallisen ja uurastavan elämän riemut."

Ruhtinas kysyi:

"Ettekö koskaan sen koommin ole kuullut tuosta miehestä?"

"En koskaan." Tyttö säpsähti. "Tiedättekö... tiedättekö te mitään?"

"En... en... minä vain..."

Ruhtinas nousi ja asteli edes takaisin huoneessa. Tuon tuostakin
hänen katseensa osuivat Genevièveen ja näytti siltä kuin olisi
hän ollut antamaisillaan täsmällisemmän vastauksen tytön tekemään
kysymykseen. Puhuisiko hän?

Madame Ernemont odotti tuskalla sen salaisuuden paljastusta, josta
tytön vastainen mielenrauha saattaisi riippua.

Ruhtinas istuutui Genevièven viereen, tuntui epäröitsevän ja virkkoi
viimein:

"Ei ei... juuri nyt... juolahti mieleeni aatos... muisto...
mutta minä tahdoin ensin..." Hän veti tuolinsa lähemmä ja jatkoi
vakavammalla äänellä: "Minä tahdoin ensin tuntea teidät paremmin,
tuntea teidän elämänne. En ole huomannut kenessäkään teidän
ikäisessänne niin suurta tyyneyttä, vakavuutta, miehuutta tai niin
tervettä ja tasasuhtaista sielua. Te näytätte niin onnelliselta,
että niiden, jotka rakastavat teitä, täytyy peljätä joskus
aavistamattansakin häiritsevänsä teidän onneanne."

"Se on totta... se on totta", jupisi madame Ernemont.

"He ovat väärässä", sanoi Geneviève hymyillen, "sillä minun
onnellisuuteni on minussa itsessäni."

"Ja se on kieliopin ja laskennon opettamista pikku tyhmyrien
liudalle? No, selittäkäähän minulle, miksi olette omistanut elämänne
tähän epäkiitolliseen, työlääseen toimeen."

"Kutsumus..."

"Voisinpa juuri ja juuri ymmärtää kutsumuksen opettamiseen... mutta
ei... tämä on toista... teidän oppilaanne eivät ole säällisiä
oppilaita."

"Ja sen tähden ei kutsumuksenikaan ole säällinen kutsumus", vastasi
Geneviève nauruun helähtäen. "Se on aivan erikoinen ja ilmeni
jo lapsena, minun sitä tietämättäni, luonnollisesti. Ollessani
ihan pieni, Aspremontin koulussa ja myöhemmin Montégutin, oli
minulla tapana hakea seuraani tovereitani, jotka olivat vähemmän
älykkäitä kuin toiset, vähemmän nopeita, jotka eivät ymmärtäneet
eivätkä yrittäneet ymmärtää koulun johtajattaren antamia läksyjä...
Nämä herättivät mielenkiintoani. Koulun päätyttyä yrittelin minä
vuorostani selittää heille läksyä... ja minuapa he ymmärsivät.
Oh, ei heti, mutta vähin erin... Epäilemättä riippui tulos
kärsivällisyydestä. Minä olen hyvin kärsivällinen; se ei ole minulle
väkinäistä, ei ollenkaan koske hermoihini... päin vastoin on minulle
hupaista tuntea sanojeni vajoavan aivoihin, jotka ovat -- miten
sanoisin? -- hiukan sakeat. On kuin minun kauttani syttyisi pimeässä
valo... ja leviäisi... ja loistaisi..."

Hän puhui verkalleen, miettiväisellä äänellä, ja hänen vielä
hymyilevät silmänsä saivat kostean kiillon, kuin olisivat
vuotamattomat kyyneleet ilmaisseet hänen innostuksensa ja hänessä
kytevän luottamuksen.

Sernine oli kuunnellut häntä yltyvällä hämmästyksellä, eikä hän
yrittänyt salata liikutustansa. Hän mutisi:

"Minä ihailen teitä..."

"Oi", sanoi tyttö, "se on liian suuri sana!"

"Ei, ei; minä vakuutan teille, että työnne on ihailtava ja että te
antaudutte siihen sellaisella kiintymyksellä ja uljuudella..."

Geneviève keskeytti hänet hilpeästi kysäisten:

"Oletteko rikas, monsieur?"

"Miksi?"

"Oletteko rikas?" hän toisti.

"Olen."

"Mutta minäpä en ole. Isoäidillä on hiukan varoja, joiden avulla sain
kootuksi ensimäiset oppilaani. Sitä paitsi on muutamien perheillä
varaa maksaa, mutta useimmat ovat köyhiä; ja näille minä en anna
ainoastaan asuntoa, vaan myöskin ruuan ja vaatteet... ja mieleni
tekisi saada vielä enemmän lapsia hoitooni ja ottaa avukseni pari
kolme ystävää, joille maksaisin palkkaa. Mutta tähän puuttuu minulta
kannattajia. Koska ihailette työtäni, monsieur, niin ettekö antaisi
kannatusmaksua siihen?"

Ruhtinas veti esille lompakkonsa, otti siitä viisi tuhannen frangin
seteliä ja ojensi ne hänelle.

"Oi", sanoi hän aivan hämillään, "tässä on liian paljon!"

"Kannatusmaksuni täytyy olla ihailuni tasalla", sanoi ruhtinas
nauraen. "Ettekä tiedä, kuinka suurella mielihyvällä minä otan osaa
työskentelyynne."

"Hyvä on. Minä otan vastaan rahat, mutta lähetän teille tilit."

"Sitä minäkin haluaisin."

"Ja lisäksi", sanoi tyttö sievän itsepintaisesti, "täytyy teidän heti
ilmaista mielenkiintonne syy."

"Teitä kohtaan tuntemani, mademoiselle? No, ainahan ne ihmiset
herättävät mielenkiintoa, joille on tullut tehneeksi palveluksen."

"Eikö ole mitään muuta syytä?"

"Ei", väitti ruhtinas huomaamattomasti epäröiden.

"Ja kuitenkin, kun juuri äsken kerroin teille lapsuudestani, oli
teillä joku aatos -- muisto..."

"Minä erehdyin."

"Oh", huoahti tyttö hyvin pettyneenä. "Olin puolittain arvaillut...
että se mies, jonka kahdesti näin... että te tunsitte hänet...
että..."

Hän ei lopettanut lausettaan, vaan odotti vastausta kysymykseen,
jonka oli ruhtinaalle tehnyt rohkenematta sitä sommitella selvemmäksi.

Tämä oli vaiti. Sitte, yrittämättä itsepintaisemmin, tyttö kumartui
madame Ernemontin yli.

"Hyvää yötä, isoäiti. Lapseni ovat kyllä jo kaikki levolla, mutta he
eivät saa unta ennen kuin minä suutelen heitä."

Hän ojensi kätensä ruhtinaalle:

"Kiitän teitä vielä kerran..."

"Joko poistutte?" kysyi ruhtinas nopeasti.

"Jo, suokaa anteeksi; isoäiti saattaa teidät ulos."

Ruhtinas kumarsi syvään ja suuteli hänen kättänsä. Avatessaan oven
hän vielä kääntyi katsomaan ja hymyili. Sitte hän katosi. Ruhtinas
kuuli hänen askeleittensa kaiun häipyvän etäisyyteen ja seisoi
hievahtamatta, kasvot liikutuksesta kalpeina.

"No", sanoi vanha rouva, "sinä et siis puhunutkaan?"

"En..."

"Se salaisuus..."

"Myöhemmin... Tänään, kumma kyllä, en voinut."

"Oliko se niin vaikeata? Eikö hänestä itsestänsäkin tuntunut, että
sinä olit se vieras, joka vei hänet kahdesti pois? Sana olisi
riittänyt."

"Myöhemmin, myöhemmin", kertasi hän saaden entisen ryhtinsä. "Voithan
ymmärtää... lapsi tuskin tunteekaan minua. Minun täytyy ensin voittaa
oikeus hänen hellyyteensä, hänen rakkauteensa. Annettuani hänelle sen
elämän, jonka hän ansaitsee, ihmeellisen elämän, jollaisesta saduissa
kerrotaan, puhun hänelle."

Vanha rouva keikautti niskojaan.

"Pelkäänpä tekeväsi suuren erehdyksen. Geneviève ei kaipaa
ihmeellistä elämää. Hän pitää yksinkertaisesta."

"Hänellä on kaikkien naisten aisti; ja rikkaus, ylellisyys ja mahti
suovat iloja, joita ei yksikään heistä halveksi."

"Kyllä... Geneviève. Ja sinä voisit tehdä paljoa paremmin."

"Saammehan nähdä. Toistaiseksi anna minun kulkea omaa tietäni. Ja ole
ihan huoletta. Minulla ei ole vähintäkään aikomusta, kuten sanot,
sekottaa häntä temppuihini. Hän saa tuskin koskaan nähdä minua...
Mutta meidän piti joutua kosketukseen, tiedä se... Se on tehty...
Hyvästi."

Hän lähti koulusta ja käveli paikalle, missä hänen automobilinsa
odotteli. Hän oli hyvin mielissään.

"Hän on ihastuttava... ja niin leppeä, niin vakava! Hänen äitinsä
silmät, silmät jotka viihdyttävät." Ja hän sanoi ääneensä: "Totisesti
pidän huolta hänen onnestaan! Ja heti! Jo tänä iltana! Oikein! Jo
tänä iltana saakoon hän lemmityn! Eikö rakkaus ole jokaisen nuoren
tytön onnen pääehto?"

Hän tapasi automobilinsa valtamaantieltä.

"Kotiin", hän sanoi Octavelle.

Kotiin tultuansa hän soitti Neuillyyn ja ilmotti puhelimella ohjeensa
sille ystävälle, jota hän kutsui tohtoriksi. Sitte hän muutti pukua,
söi päivällistä Rue-Cambon-klubissa, vietti tunnin oopperassa ja
nousi taas voimavaunuihinsa.

"Neuillyyn, Octave. Lähdemme noutamaan tohtorin. Paljonko kello on?"

"Puoli yksitoista."

"Pentele! Nyt joutuin!"

Kymmentä minuuttia myöhemmin pysähtyi automobili Boulevard
Inkermannin päässä erään aidatun huvilan edustalle. Lääkäri tuli ulos
kuullessaan toitottajan törähdykset. Ruhtinas kysyi:

"Onko 'yksilö' valmis?"

"Kääritty, sidottu, sinetitetty."

"Hyvässä kunnossa?"

"Oivallisessa. Jos kaikki käy kuten puhelimessa kerroitte, niin
poliisit joutuvat aivan harhaan."

"Sitähän varten he ovatkin. Nostetaanpa hänet tänne."

He kantoivat automobiliin jonkinlaisen pitkulaisen säkin, joka oli
ihmis-olennon muotoinen ja näköjään jokseenkin raskas. Ja ruhtinas
sanoi:

"Aja Versaillesiin, Octave -- Rue de la Vilainelle. Pysäytä Hôtel des
Empereursin edustalle."

"Hei, sepä viheliäinen majala!" huomautti lääkäri. "Minä tunnen sen
hyvin -- oikea kurjuuden pesä!"

"Sen kyllä tiedän. Ja siellä koituu kova työ -- minulle ainakin...
Mutta toden totta en möisi tätä hetkeä kokonaisesta omaisuudestakaan.
Kuka uskaltaa väittää, että elämä on yksitoikkoista?"

He saapuivat Hôtel des Deux Empereursin luo. Astuen pitkin lokaista
kujaa ja painuen kaksia portaita alas pääsivät he käytävään, jota
lekutteleva lamppu valaisi.

Sernine kopautti nyrkillään erääseen oveen.

Huoneesta ilmestyi kengänkiillottaja Philippe, sama mies, jolle
Sernine oli aamulla antanut ohjeita Gérard Bauprésta.

"Onko hän täällä vielä?" kysyi ruhtinas.

"On."

"Naru?"

"Solmu on tehty."

"Eihän hän liene saanut toivomaansa sähkösanomaa?"

"Minä sieppasin sen. Se on tässä."

Sernine otti tuon sinisen paperiliuskaleen ja luki sen.

"Hyvä!" sanoi hän tyytyväisellä äänellä. "Juuri parahiksi. Tässä
on lupaus tuhannen frangin lähettämisestä huomenna. Hei, onni on
puolellani. Neljännestä vailla kaksitoista... Neljännestunnin
kuluttua tuo poloinen tekee hyppäyksen ijankaikkisuuteen. Näyttäkää
minulle tietä, Philippe. Te, tohtori, jäätte tänne."

Kengänkiillottaja otti kynttilän. He kiipesivät kolmanteen
huonekertaan ja hiipivät varpaisillaan pitkin matalaa ja
pahanhajuista käytävää, jonka varrella oli ullakkokammioita. Se
päättyi puisiin portaisiin, joita peittivät lahonneet matonriekaleet.

"Eikö kukaan voi kuulla minua?" kysyi Sernine.

"Ei. Nuo kaksi huonetta ovat aivan erillään muista. Mutta varokaa
erehtymistä: hän on vasemmanpuoleisessa."

"Hyvä on. Menkää nyt alikertaan. Kello kaksitoista tulee teidän
kantaa käärö tänne missä nyt seisomme ja odottaa kunnes kutsun teitä."

Portaissa oli kymmenen askelmaa, jotka ruhtinas kapusi äärettömän
varovasti. Porrassiltamalla oli kaksi ovea. Sernineltä meni
kokonaista viisi minuuttia oikeanpuoleisen avaamiseen siten, ettei
kitkuva sarana pienimmälläkään risahduksella häirinnyt hiljaisuutta.

Huoneen pimennossa kiilui valoa. Hän hapuili valoa kohti
ympäristöänsä tunnustellen, karttaakseen tuoleja. Se tunkeusi
viereisestä huoneesta lasioven läpi, jota peitti resuinen verho.

Ruhtinas nykäisi nöyhtäytyneen rääsyn syrjään. Ruudut olivat
himmennettyä lasia, mutta paikotellen raappiutunutta, niin että oli
helppo yhdellä silmällä seurata kaikkea, mitä toisessa huoneessa
tapahtui.

Sernine näki miehen istuvan pöydän ääressä vastapäätä. Se oli Gérard
Baupré. Hän kirjotti kynttilän valossa.

Hänen päänsä yläpuolella riippui kattoon kiinnitetyssä koukussa naru.
Narun päässä oli juoksusilmukka.

Heikko kajahdus kuului tornista ulkoa.

"Viisi minuuttia vailla kaksitoista", ajatteli Sernine. "Viisi
minuuttia vielä."

Nuori mies kirjotti. Tovin kuluttua hän laski pois kynänsä, keräsi
kyhäämänsä kymmenen tahi kaksitoista paperiarkkia ja alkoi tarkastaa
niitä.

Lukemansa ei näyttänyt häntä miellyttävän, sillä hänen kasvoilleen
sävähti tyytymätön ilme. Hän repi käsikirjotuksensa ja poltti palaset
kynttilän liekissä.

Sitte hän kuumeisella kädellä piirsi muutamia sanoja puhtaalle
paperiarkille, vetäisi vimmastuneesti nimensä rivien alle ja
nousi tuoliltaan. Mutta nähdessään narun kymmenen tuuman päässä
yläpuolellaan istuutui hän taas äkkiä kauhusta väristen.

Sernine näki selvästi hänen kalpeat kasvonpiirteensä, hänen laihat
poskensa, joita hän tuki nyrkeillään. Kyynel solui verkalleen alas
poskea, yksinäinen, karvas kyynel. Hänen silmänsä tuijottivat
tyhjyyteen, sanomattomassa kaihossaan kammottavat silmät, silmät
jotka jo näyttivät tähyilevän tuntematonta hirmua.

Ja niin nuoret kasvot! Posket niin sileät, puhtoiset, viattomat! Ja
siniset silmät, siniset kuin itäinen taivas... Keskiyö... keskiyön
kaksitoista kumeata lyöntiä, joihin moni toivoton mies on kätkenyt
olemassa olonsa viimeisen silmänräpäyksen!

Kahdennellatoista lyönnillä hän nousi jälleen seisaalleen ja
silmäili kolkkoa narua tällä kertaa urheasti, vapisematta. Koettipa
hän hymyilläkin, vaivaista hymyä, tuomitun, kuoleman jo omakseen
anastaman miehen surkeata irvistystä.

Nopeasti kapusi hän tuolille ja otti narun toiseen käteensä.

Hetkisen seisoi hän liikkumattomana, ei tosin empien tai rohkeutta
vailla, mutta tämä oli se äärimäinen hetki, se viimeinen armon
minuutti, jonka mies itselleen sallii ennen kuolon saaliiksi
antautumistansa.

Hän tuijotteli kurjaa kammiota, johon hänen tunnoton kohtalonsa oli
hänet saattanut, rumia seinäpapereita, perskaantunutta vuodetta.

Pöydällä ei ollut ainoatakaan kirjaa -- kaikki myyty. Ei valokuvaa,
ei kirjettä: hänellä ei ollut isää, ei äitiä, ei omaisia. Mikä olisi
saanut hänet pitämään kiinni elämästä?

Nopealla liikkeellä pujotti hän päänsä silmukkaan ja veti sen
kireälle.

Ja potkaisten tuolin altansa hyppäsi hän tyhjyyteen!

       *       *       *       *       *

Kymmenen sekuntia, viisitoista sekuntia kului; kaksikymmentä
peloittavaa, ikuista sekuntia...

Ruumis nytkähti pariin kolmeen kertaan. Jalat olivat vaistomaisesti
tavottaneet tukikohtaa. Sitten ei enää liikahdusta.

Vielä muutamia sekunteja. Pieni lasitettu ovi avautui. Sernine astui
sisälle.

Vähääkään kiirehtimättä hän otti paperiarkin, johon nuori mies oli
piirtänyt nimensä ja luki:

    'Väsynyt elämään, sairas, pennitön, toivoton! Minä lopetan
    elämäni. Älköön ketään syytettäkö kuolemastani. 30. p:nä
    huhtikuuta.

                                           _Gérard Baupré_.'

Hän laski paperin takaisin pöydälle, näkyvälle paikalle, otti tuolin
ja asetti sen nuoren miehen jalkojen alle. Hän itse nousi pöydälle,
otti ruumiin kainaloonsa, kohotti sitä, hellitti juoksusilmukkaa ja
pujotti pään siitä pois.

Ruumis vaipui hänen syliinsä. Hän antoi sen lipua pitkin pöydän
viertä, hyppäsi maahan ja laski sen vuoteelle. Sitte hän yhä yhtä
kylmäverisenä avasi käytävään johtavan oven.

"Oletteko siellä kaikki kolme?" hän kuiskasi. Joku vastasi puisten
portaiden juurelta: "Täällä olemme. Nostammeko sinne käärömme?"

"Tehkää niin."

Hän otti kynttilän ja valaisi heille. Nuo kolme miestä kompuroitsivat
ylös portaita, kantaen säkkiä, johon "yksilö" oli sidottu.

"Laskekaa se tuohon", sanoi ruhtinas pöytää osottaen. Hän katkoi
taskuveitsellä säkin ympäri kiedotut köydet. Näkyviin tuli valkea
hursti, jonka hän työnsi syrjään. Hurstissa oli ruumis -- Pierre
Leducin ruumis.

"Pierre Leduc parka!" puheli Sernine. "Et saa koskaan tietää mitä
menetit noin nuorena kuollessasi. Minä olisin auttanut sinua
pitkälle, veikkonen. Mutta meidän täytyy nyt tulla toimeen ilman
sinua... No niin, Philippe, nouskaahan pöydälle, ja te, Octave,
tuolille. Nostakaa ylös hänen päänsä ja kiinnittäkää juoksusilmukka."

Kahta minuuttia myöhemmin killui Pierre Leducin ruumis narun päässä.

"Mainiota! Sepä oli helppoa! Nyt saatte mennä. Te, tohtori,
pistäydytte täällä jälleen huomis-aamuna. Te kuulette erään Gérard
Bauprén itsemurhasta. Ymmärrättehän -- Gérard Bauprén? Tässä on
hänen jäähyväiskirjeensä. Te lähetätte hakemaan piirilääkäriä ja
komisariusta; te järjestätte niin, ettei kumpainenkaan heistä huomaa
vainajan vioittunutta sormea eikä poskessa olevaa arpea..."

"Se on helppoa."

"Ja te toimitatte pöytäkirjan laadituksi paikalla, sanelunne mukaan."

"Se on helppoa."

"Lopuksi, karttakaa ruumiin paarihuoneeseen lähettämistä ja hankkikaa
heiltä lupa hautauksen toimittamiseen viipymättä."

"Se ei ole niin helppoa."

"Koettakaa. Oletteko tutkinut toista?"

Hän viittasi vuoteella hengettömänä makaavaan nuoreen mieheen.

"Olen", vastasi tohtori. "Hengitys on käymässä luonnolliseksi. Mutta
uhka oli suuri... kaulavaltimo olisi voinut..."

"Uskaltamatta ei mitään saavuteta... Kuinka pian hän saa tajuntansa
takaisin?"

"Muutaman minuutin kuluttua."

"Menkää siinä tapauksessa odottamaan minua alikerrassa. Minä
tarvitsen teitä vielä. Teille on pikku tehtävä jäljellä."

Yksikseen jäätyänsä sytytti ruhtinas savukkeen ja veteli hiljaisia
haikuja, pölläytellen pieniä sinisiä savurenkaita leijailemaan lakea
kohti.

Huokaus herätti hänet mietteistänsä. Hän astui vuoteen luo. Nuori
mies alkoi liikahdella ja hänen povensa kohoili rajusti kuin
painajaisen vaivaaman nukkujan. Hän nosti kätensä kurkulleen kuin
tuntien kipua siinä; ja tämä liike sai hänet äkkiä ponnahtamaan
istualleen, kauhistuneena, huohottaen, hien vallassa.

Silloin hän näki Serninen edessään. "Te?" hän sopersi tajuttomana.
"Te..."

Hän tuijotteli vierastaan älyttömästi, kuin olisi aaveen nähnyt.

Hän kosketti taas kurkkuaan, tunnusteli kaulaansa... ja äkkiä hän
rääkäisi käheästi, hullu hirmustuminen laajensi hänen silmiänsä,
sai hänen tukkansa nousemaan pystyyn, vapisutti häntä kiireestä
kantapäähän kuin haavanlehteä. Ruhtinas oli astahtanut syrjään, ja
hän näki miehen ruumiin riippuvan narun silmukassa.

Hän heittäysi taaksepäin seinää vasten. Tuo mies, tuo hirmuinen mies
oli hän itse! Hän oli kuollut ja katseli omaa elotonta ruumistaan!
Oliko tämä kamalaa unta, joka seuraa kuolemaa -- näköerhettä, joka
ahdistaa olemasta lakanneita, joiden seonneissa aivoissa vielä
häilähtelee elämän viimeinen vilahteleva kajastus...?

Hänen kätensä viuhtoivat ilmaa. Hetkisen hän näytti taistelevan
kaameata näkyä vastaan. Sitte hän nääntyneenä, toistamiseen
herpautuneena pyörtyi.

"Erinomaista!" virkahti ruhtinas irvistäen. "Tunteellinen, herkkä
luonne... Aivot ovat satunnaisessa epäkunnossa... Tämä on otollinen
hetki... Mutta jos en saa hommaa kahdessakymmenessä minuutissa
valmiiksi... niin hän pääsee käsistäni..."

Hän työnsi auki ullakkokammioiden välioven, palasi vuoteen ääreen,
nosti nuoren miehen syliinsä ja kantoi hänet vuoteelle toiseen
huoneeseen. Sitte hän hauteli hänen ohimoitansa kylmällä vedellä ja
antoi hänen haistella hajusuoloja.

Tällä kertaa ei taintumustilaa kestänyt kauvan.

Gérard avasi arasti silmänsä ja loi ne lakeen. Näky oli kadonnut.
Mutta huonekalujen asento, pöytä ja tulisija toisella kohdalla,
monet muut yksityisseikat kummastuttivat häntä... ja sitte palasi
epätoivoisen teon muisto, kurkun polttava kipu...

Hän sanoi ruhtinaalle:

"Minä olen nähnyt unta, eikö niin?"

"Ei."

"Kuinka ei?" Ja äkkiä muistaen: "Oi, se on totta! Minä muistan...
aijoin surmata itseni... jopa..." Tuskallisesti kumartuen eteenpäin:
"Mutta muu -- näky?"

"Mikä näky?"

"Se mies... naru... oliko se unta?..."

"Ei", vastasi Sernine; "se myöskin oli totta."

"Mitä sanotte?... Mitä sanotte?... Oi, ei, ei!... Minä rukoilen
teitä!... Herättäkää minut, jos olen unessa... tai muutoin antakaa
minun kuolla!... Mutta minähän olen kuollut? Ja tämä on ruumiin
painajainen! Oi, aivoni sekoavat! Minä rukoilen teitä!"

Sernine laski leppeästi kätensä nuoren miehen hiuksille ja puheli
hänen ylitsensä kumartuen:

"Kuulkaa minua... kuulkaa minua tarkoin ja ymmärtäkää mitä sanon. Te
elätte. Teidän asianne ja sielunne ovat entisellään. Mutta Gérard
Baupré on kuollut. Ymmärrättehän minua? Se yhteiskunnan jäsen, joka
tunnettiin Gérard Baupréna, on lakannut olemasta. Siitä olette tehnyt
lopun. Huomenna kirjottaa kirjuri luetteloihinsa teidän käyttämänne
nimen kohdalle sanan 'kuollut' sekä kuolinpäivänne."

"Se on vale!" sammalsi kauhistunut nuorukainen. "Se on vale! Siihen
katsoen, että minä, Gérard Baupré, olen tässä!"

"Te ette ole Gérard Baupré!" vakuutti Sernine, ja jatkoi avoimeen
oveen osoittaen: "Gérard Baupré on tuolla, viereisessä huoneessa.
Haluatteko nähdä häntä? Hän roikkuu koukussa, johon hänet ripustitte.
Pöydällä on kirje, jossa nimikirjotuksellanne todistatte hänen
kuolemansa. Kaikki on järjestyksessä, kaikki on lopullista. Ei pääse
mitenkään peruuttamaan sitä tosiseikkaa, että Gérard Baupré on
lakannut olemasta!"

Nuori mies kuunteli epätoivoisena. Käyden tyynemmäksi, nyt kun
tosiseikat olivat saamassa vähemmin kamalan merkityksen, hän alkoi
ymmärtää.

"Ja siis..." hän jupisi.

"Ja siis... puhelkaamme."

"Niin, niin... puhelkaamme..."

"Otatteko savukkeen?" kysyi ruhtinas. "Ahaa, näen teidän jo alkavan
leppyä elämään! Sitä parempi. Me pääsemme ymmärtämään toisiamme, ja
piankin."

Hän sytytti nuoren miehen savukkeen ja omansa, ja selitteli
suunnitelmansa heti, muutamin terävällä äänellä lausutuin sanoin:

"Te, Gérard Baupré vainaja, olitte väsynyt elämään -- sairas,
pennitön, toivoton... Tahtoisitteko olla terve, rikas ja mahtava?"

"Minä en ymmärrä."

"Asia on varsin yksinkertainen. Sattuma on toimittanut teidät
polulleni. Te olette nuori, kaunismuotoinen, runoilija; te olette
älykäs, ja -- sen osottaa epätoivoinen tekonne -- teillä on
kunniallinen käyttäytymisen käsitys. Näitä ominaisuuksia harvoin
tapaa samaan henkilöön yhdistyneinä. Minä pidän niitä arvossa... ja
minä otan ne tiliini."

"Ne eivät ole myytävinä."

"Pöllö! Kuka puhuu myymisestä tai ostamisesta? Pitäkää omatuntonne.
Se on minulle liian kallisarvoinen jalokivi, houkutellakseni sitä
teiltä."

"Mitä siis pyydätte minulta?"

"Teidän elämäänne!" Ja viitaten nuoren miehen kurkussa näkyviin
naarmuihin: "Elämäänne, jota ette ole osannut käyttää! Elämäänne,
jonka te olette hutiloiden haaskannut, tuhonnut, ja jonka minä aijon
rakentaa uudelleen, pitäen ohjeena sellaista kauneuden, suuruuden ja
ylhäisyyden ihannetta, että se saisi päänne pyörälle, ystäväiseni,
jos voisitte nähdä syvyyden, johon salainen ajatukseni syöksyy..."
Hän oli ottanut Gérardin pään käsiensä väliin ja jatkoi: "Te olette
vapaa! Ei mitään jalkarautoja! Teillä ei enää ole nimenne taakkaa
kannettavana. Te olette päässyt erillenne siitä numerosta, jolla
yhteiskunta on teidät leimannut kuin poltinraudalla kärventäen
häpeämerkin hartioihinne. Te olette vapaa! Tässä orjien maailmassa,
jossa jokainen mies kantaa hintalippuansa, voitte te joko mennä
ja tulla tuntemattomana, näkymättömänä, kuin omistaisitte Gygesin
sormuksen... taikka voitte valita oman hintalippunne, sen mistä
parhaiten pidätte, ymmärrättekö? Ymmärrättekö sen loistavan aarteen,
jota te edustatte taiteilijalle... itsellenne, jos tahdotte?
Neitseellinen elämä, uuden uutukainen elämä! Teidän elämänne on
rahaa, jota teillä on oikeus muovailla niinkuin mielenne tekee,
mielikuvituksenne oikkujen ja järkenne neuvojen mukaan."

Nuori mies teki väsymystä ilmaisevan liikkeen.

"Voi, mitä tekisin minä sillä aarteella? Mitä olen sillä tähän asti
tehnyt? En mitään!"

"Antakaa se minulle."

"Mitä te voitte sillä tehdä?"

"Kaikkea. Jos te ette ole taiteilija, niin minä olen, ja innostunut
taiteilija, ehtymätön, lannistumaton, uhkuileva. Ellei teillä ole
Prometeuksen tulta, niin minulla on. Missä te sorruitte, minä
menestyn. Antakaa minulle elämänne."

"Sanoja, lupauksia!" huudahti nuori mies, jonka piirteet alkoivat
kiihkosta tulistua. "Tyhjiä unelmia! Minä tunnen oman arvottomuuteni.
Tunnen raukkamaisuuteni, apeuteni, tyhjään päättyvät ponnisteluni,
kaiken viheliäisyyteni. Alottaakseni elämää uudestaan tarvitsisin
tahtoa, jota minulla ei ole..."

"Minullapa on."

"Ystäviä..."

"Niitä saatte."

"Varoja..."

"Minä annan teille varoja... ja millaisia varoja! Teidän tarvitsee
vain ojentaa kätenne kuin ammentelisitte taikakirstusta."

"Mutta kuka olette te?" huudahti nuori mies rajusti.

"Muille ruhtinas Sernine... Teille... mitä sillä väliä? Minä olen
enemmän kuin ruhtinas, enemmän kuin kuningas, enemmän kuin keisari..."

"Kuka te olette?... Kuka te olette?" änkytti Baupré.

"Olen Mestari... joka tahtoo ja voipi... joka toimii... Ei ole
rajoja tahdolleni, ei sulkuja vallalleni. Olen rikkaampi kuin
maailman rikkain mies, sillä hänen omaisuutensa kuuluu minulle...
Olen voimakkaampi kuin mahtavimmat, sillä heidän mahtinsa on minun
käytettävissäni."

Hän otti runoilijan pään taaskin käsiensä väliin ja katseli häntä
syvälle silmiin:

"Olkaa tekin rikas... olkaa mahtava... Minä tarjoan teille onnea...
ja elämän iloa... ja runoilijarauhaa... ja mainetta ja kunniaa
myöskin... Otatteko vastaan?"

"Kyllä... kyllä..." kuiskasi Gérard huikaistuneena ja yllätettynä.
"Mitä on minun tehtävä?"

"Ei mitään."

"Mutta..."

"Ei mitään, sanon. Suunnitelmieni koko rakennelma nojautuu teihin,
mutta te ette ole niissä mukana. Teillä ei ole mitään toimivaa osaa
näyteltävänä. Te olette toistaiseksi vain äänetön näyttelijä, tahi
ette edes sitäkään, vaan pelkkä noppa vain, jota minä siirtelen
laudalla."

"Mitä tekisin?"

"Ette mitään. Sepitelkää runoja. Eläkää miten mielitte. Te saatte
rahoja. Te saatte nauttia elämästä. Minä en edes vaivaa päätäni
teidän tähtenne. Sanon vielä kerran, te ette näyttele mitään osaa
yrityksessäni."

"Ja kuka olisin?"

Sernine ojensi kätensä ja viittasi viereiseen huoneeseen.

"Te otatte tuon miehen sijan. _Te olette se mies_!"

Gérard värisi kammosta ja inhosta.

"Ei, ei! Hän on kuollut! Ja toisekseen... se on rikos! Ei; minä
tahdon uuden elämän, minulle tehdyn, minulle ajatellun, tahdon
tuntemattoman nimen..."

"Se mies, sanon!" huusi Sernine tarmokkaisuudessaan ja
käskeväisyydessään vastustamattomana. "Teidän tulee olla se mies
eikä kukaan muu! Se mies, koska hänen tulevaisuutensa, jonka hänkin
hupsuna hurvitteli, on loistava, koska hänen nimensä on mainehikas
ja koska hän luovuttaa teille kolminkertaisesti kunnioitettavana
perintönä arvoa ja mahtia."

"Se on rikos!" voihki Baupré horjuen.

"Teidän tulee olla se mies!" puhui Sernine säkenöitsevän kiivaasti.
"Teidän tulee olla se mies! Muussa tapauksessa teistä tulee jälleen
Baupré; ja Baupréhen on minulla elämän ja kuoleman oikeus. Valitkaa!"

Hän sieppasi revolverinsa, viritti hanan ja tähtäsi nuorta miestä.

"Valitkaa!" kertasi hän.

Hänen kasvojensa ilme oli heltymätön. Gérard oli säikähdyksissään ja
vaipui vuoteelleen, nyyhkien:

"Minä haluan elää!"

"Haluatteko sitä vakaasti, puuttumattomasti?"

"Haluan! Tuhatkertaisesti haluan! Yrittämäni kamaluuden jälkeen
hirvittää minua kuolema. Mitä tahansa... mitä tahansa mieluummin
kuin kuolema!... Mitä tahansa... Mitä tahansa... kipua... nälkää...
sairautta... kidutusta, häpeätä suurintakin... rikostakin, jos on
tarvis... vaan ei kuolemaa!"

Hän värisi tuskassaan ja kuumeessaan kuin olisi suuri vihollinen
vielä vaanimassa hänen ympärillään ja kuin olisi hän tuntenut itsensä
voimattomaksi sen kourista pelastumaan. Ruhtinas ponnisti kaksin
verroin ja haasteli kimmoisella äänellä, pidellen häntä allansa kuin
otusta:

"En pyydä teiltä mitään mahdotonta, en mitään väärää... Jos siinä on
mitään, niin vastuu on minun... Ei; ei mitään rikosta... enintään
hiukan kipua... Vertanne täytyy hiukan vuotaa. Mutta mitä merkitsee
se kuoleman kauhuun verraten?"

"Kipu on minulle yhdentekevää."

"Siispä tässä ja nyt!" huusi Sernine. "Tässä ja nyt! Kymmenen
sekuntia kipua, ja siinä kaikki... Kymmenen sekuntia... niin toinen
elämä on teidän..."

Hän oli temmannut nuorta miestä uumilta ja pakottanut hänet
istuutumaan tuolille; nyt hän piteli hänen vasenta kättänsä pöydällä,
kaikki viisi sormea harillaan. Hän vetäisi nopeasti taskustaan
veitsen, painoi sen terää pikkusormea vasten, ensimäisen ja toisen
niveleen välillä, ja käski:

"Iskekää! Iskekää oma lyöntinne! Yksi nyrkin isku, ja siinä kaikki!"

Hän oli tarttunut Gérardin oikeaan käteen ja koetti saada sitä
vasarana mäjäyttämään toista.

Gérard vääntelihe ja rimpuili, kauhistuksen runtomana. Hän ymmärsi.

"En mitenkään!" kangerteli hänen kielensä. "En mitenkään!"

"Iskekää! Yksi lyönti vain, ja sillä tehty! Yksi lyönti, niin te
olette kuin tuo mies. Yksikään ei voi tuntea teitä toiseksi."

"Sanokaa minulle hänen nimensä..."

"Iskekää ensin!"

"En mitenkään! Voi, tätä kidutusta... minä rukoilen teitä...
kohtsiltään..."

"Nyt... minä vaadin, teidän täytyy!"

"Ei, ei; minä en voi sitä tehdä."

"Iskekää, hupelo! Se merkitsee onnea, mainetta, rakkautta..."

Gérard nosti äkillisellä tempaisulla nyrkkinsä.

"Rakkautta", hän sanoi, "niin; sen vuoksi kyllä."

"Te rakastatte ja teitä rakastetaan", sanoi Sernine. "Kihlattunne
odottaa teitä. Olen valinnut hänet itse. Hän on puhtoisista puhtain,
viehkeistä viehkein. Mutta teidän täytyy voittaa hänet itsellenne.
Iskekää!"

Nuorukaisen käsivarsi jäykistyi ratkaisevaan iskuun, mutta
itsensäsäilyttämisen vaisto oli hänelle liian voimakas. Hänen
ruumistansa tempoi yli-inhimillinen ponnistus. Hän riistäytyi äkkiä
Serninen käsistä ja pakeni.

Hän säntäsi kuin mielipuoli toiseen huoneeseen. Kauhun kiljahdus
pääsi häneltä hänen havaitessansa kaamean näyn; hän syöksi takaisin
ja vaipui Serninen eteen, pöydän viereen.

"Iskekää!" sanoi ruhtinas, taas levittäen hänen sormensa ja asettaen
kohdalleen veitsen terän.

Teko tapahtui koneellisesti. Elottomasti, harhailevin silmin ja
verettömin kasvoin, nuori mies kohotti nyrkkinsä ja iski.

"Oih!" huudahti hän kivusta voihkaisten.

Pieni lihanpalanen irtausi pikkusormesta. Verta vuoti. Kolmannen
kerran pyörtyi Gérard.

Sernine katseli häntä sekunnin tai pari ja virkkoi suopeasti:

"Nuori mies poloinen... No, minä palkitsen sinua teostasi... ja
satakertaisesti. Minä maksan aina runsaasti."

Hän meni alikertaan ja tapasi lääkärin odottelemassa.

"Se on tehty! Menkää te sinne ylös ja tehkää hänen oikeaan poskeensa
samanlainen pikku naarmu kuin Pierre Leducin. Naarmujen täytyy olla
ihan yhtäläiset. Minä tulen noutamaan teitä tunnin kuluttua."

"Minne olette lähdössä?"

"Hengittämään ilmaa. Kaipaan sitä."

Ulos päästyänsä hän hengähti syvään ja sytytti toisen savukkeen.

"Hyvä päivän työ", mutisi hän. "Hiukan liiaksi monipuolinen, hiukan
väsyttävä, mutta hedelmällinen, tosiaan hedelmällinen. Olen Dolores
Kesselbachin ystävä. Olen Genevièven ystävä. Olen valmistanut uuden
Pierre Leducin, varsin välttävän ja kokonaan minun käytettävissäni
olevan. Lopuksi olen löytänyt Genevièvelle puolison sitä lajia,
jota ei ole tusinakaupalla tarjolla. Nyt on tehtäväni suoritettu.
Minun on vain korjattava ponnistusteni sato. Nyt on sinun vuorosi
työskennellä, Lenormand. Minä puolestani olen valmis." Ja hän lisäsi,
ajatellen säälittävää silvottua nuorukaista, jonka hän oli huikaissut
lupauksillaan: "Mutta -- se 'mutta' tässä on, että minulla ei ole
hämärintäkään käsitystä siitä, kuka oli tämä Pierre Leduc, jonka
sijan olen jalomielisesti luovuttanut tuolle nuorelle miehelle. Ja se
on hyvin harmillista. Sillä lopultakaan ei ole mikään todistamassa
minulle, että Pierre Leduc ei ollut silavasaksan poika!"




V.

Hra Lenormand työssä.


Toukokuun 31. p:n aamuna muistuttivat kaikki sanomalehdet
lukijoilleen, että Lupin hra Lenormandille osottamassaan kirjeessä
oli siksi päiväksi julistanut sanansaattaja Jérômen ja muiden
apuriensa pakoonpääsyn. Ja muuan niistä teki silloisesta asemasta
selkoa hyvin luontevasti:

    'Palace-hotellin hirveä verilöyly tapahtui jo huhtikuun 17. p:nä.
    Mitä on sittemmin saatu ilmi? Ei mitään.

    Oli kolme johtolankaa: savukekotelo, nimikirjaimet L. ja M.
    ja hotellin konttoriin jätetty vaatemytty. Mihin on näitä
    johtolankoja käytetty? Ei mihinkään. Poliisiviranomaiset kuuluvat
    epäilevän erästä matkustajaa, jonka asunto oli ensimäisessä
    huonekerrassa ja joka katosi arveluttavalla tavalla. Ovatko he
    löytäneet hänet? Ovatko he saaneet selville, kuka hän oli? Eivät.
    Murhenäytelmä pysyy sen vuoksi yhtä salaperäisenä kuin alussakin,
    hämärä yhtä läpitunkemattomana. Kaiken hyvän lisäksi kuulemme,
    että poliisiprefektin ja hänen alaisensa hra Lenormandin välillä
    vallitsee erimielisyyttä ja että jälkimäinen, huomatessaan
    pääministerin häntä vähemmän pontevasti kannattavan, todella
    jo useampia päiviä takaperin jätti eronhakemuksensa. Saamiemme
    tietojen mukaan on Kesselbach-jutun johto nykyään uskottu etsivän
    osaston apulaispäällikölle hra Weberille, joka on hra Lenormandin
    henkilökohtainen vihamies. Sanalla sanoen on kurittomuus
    ja sekaannus vallalla Lupinia vastaan, jolla on puolellaan
    järjestelmällisyys, tarmo ja vakaa tahto.

    Minkä johtopäätöksen teemme näistä tosiseikoista? Lyhyesti tämän:
    Lupin vapauttaa neljä apuriansa tänään, toukokuun 31. p:nä,
    ennustuksensa mukaisesti.'

Tätä johtopäätöstä säestivät kaikki muut sanomalehdet, ja samaan
tulokseen oli suuri yleisökin tullut. Ja meidän täytyy uskoa, ettei
uhkausta pidetty merkityksettömänä korkeissakaan piireissä, sillä
poliisiprefekti ja -- Lenormandin poissaollessa, hänet kun oli
ilmotettu sairaaksi -- etsivän osaston apulaispäällikkö Weber olivat
ryhtyneet mitä ankarimpiin varokeinoihin sekä Oikeuspalatsissa että
Santé-vankilassa, missä vankeja säilytettiin.

He eivät tosin kehdanneet siksi päiväksi keskeyttää hra Formierien
johtamia jokapäiväisiä kuulusteluja, mutta vankilasta palatsiin asti
vartioitsi katuja poliisivoimien armeija.

Kaikkien sanomattomaksi hämmästykseksi kului toukokuun 31. päivä eikä
uhattua karkaamista tapahtunut.

Eräs seikka tapahtui. Suunnitelmaa yritettiin panna toimeen, kuten
osotti raitiovaunujen, automobilien ja kuormavankkurien kasautuminen
vankivaunujen käyttämälle tolalle ja vankivaunujen yhden pyörän
selittämätön irtautuminen. Mutta yritys jäi siihen.

Seuraavana päivänä, lauvantaina, levisi Oikeuspalatsissa ja
sanomalehtitoimistossa uskomaton huhu: Marco ja hänen ystävänsä
olivat kadonneet.

Oliko se mahdollista? Vaikka lisälehtiä julkaistiin uutisen
vahvistamiseksi, niin kieltäysivät ihmiset sitä uskomasta. Mutta
kello kuusi teki sen viralliseksi "Nouvelles du Soir "-iltalehdessä
julkaistu artikkeli.

    'Me olemme saaneet seuraavan kirjelmän jonka alla on Arsène
    Lupinin nimi. Siihen kiinnitetty erityinen leima, joka on Lupinin
    äskettäin sanomalehdistölle lähettämän kiertokirjeen mukainen,
    takaa asiakirjan alkuperäisyyden:

    Nouvelles du Soirin toimittajalle.

    Hra toimittaja: -- Hyväntahtoisesti julkaiskaa anteeksipyyntöni
    yleisölle siitä, etten pitänyt sanaani eilen. Viimeisessä
    hetkessä oivalsin, ettei minun sopinut vapauttaa ystäviäni
    perjantaina, paastopäivänä. En pitänyt oikeana ottaa sitä
    vastuuta itselleni.

    Minun täytyy myöskin pyytää anteeksi sitä, etten tällä kertaa
    tavanmukaisella suoruudellani selitä, kuinka tämä pikku tapaus
    järjestyi. Menetelmäni oli niin yksinkertainen ja mutkaton,
    että sen julkaiseminen saattaisi kannustaa jokaista rikollista
    toimintaan. Kuinka ihmeissään ihmiset ovatkaan silloin kun minä
    olen vapaa puhumaan! Siinäkö kaikki? kysytään minulta. Siinä
    kaikki, mutta sekin oli ajateltava.

    Suurimmalla kunnioituksella

                                              _Arsène Lupin_.'

Tuntia myöhemmin ilmotettiin Lenormandille puhelimella, että
Valenglay, pääministeri, halusi tavata häntä sisäasiain ministeriössä.

       *       *       *       *       *

"Kuinka terveen näköinen olettekaan, Lenormand! Ja minä kun luulin
teidän makaavan sairaana vuoteellanne!"

"En ole sairas, hra presidentti."

"Te siis kyräilitte kammiossanne! Mutta te olettekin aina ollut
yrmeäluontoinen."

"Yrmeän luonteeni tunnustan, hra presidentti, mutta en kyräilyä."

"Mutta te pysytte kotonanne! Ja Lupin käyttää sitä hyväkseen,
vapauttaen ystävänsä!"

"Miten saatoin minä häntä pysähdyttää?"

"Miten? Mutta olihan Lupinin temppu mitä luonnollisin. Tavallisen
menetelmänsä mukaisesti hän ilmotti pakopäivän ennakolta; jokainen
luotti ilmotukseen; näennäinen yritys suunniteltiin; karkaamista ei
tapahtunut; ja seuraavana päivänä, kun kukaan ei aavista mitään --
hiu! -- linnut lähtevät lentoon."

"Hra presidentti", sanoi etsivän osaston päällikkö juhlallisesti,
"Lupinilla on käytettävissään niin erinomaiset apuneuvot, ettei
meillä ole kykyä ehkäistä hänen päätöksiensä täytäntöönpanoa. Pako
oli matemaattisen varma. Minä pidin parempana siirtää pelini toiseen
käteen -- ja jättää naurun muiden kestettäväksi."

Valenglay hykähteli.

"On totta, että poliisiprefektillä ja hra Weberilla ei voi tällä
hetkellä olla hauskaa. Mutta lopultakin, voitteko selittää minulle,
hra Lenormand --"

"Me tiedämme ainoastaan, hra presidentti, että pako tapahtui
Oikeuspalatsista. Vangit tuotiin vankivaunuissa ja vietiin hra
Formierien huoneeseen. He lähtivät hra Formerien huoneesta, mutta he
eivät lähteneet Oikeuspalatsista. Eikä kuitenkaan kukaan tiedä, minne
he joutuivat."

"Se on kerrassaan hämmästyttävää."

"Kerrassaan hämmästyttävää."

"Ja eikö ole mitään muuta saatu ilmi?"

"On. Tutkijatuomarien huoneisiin johtavaan sisempään käytävään oli
ahtautunut ennen kuulumaton paljous vankeja, vartijoita, asianajajia
ja ovenvartijoita; ja huomattiin, että kaikki nämä olivat saaneet
väärennettyjä käskyjä saapua samalla hetkellä. Toiselta puolen ei
yksikään niistä tutkintotuomareista, jotka muka olivat kutsuneet
heidät, istunut huoneessaan sinä päivänä, sillä he olivat saaneet
yleisen syyttäjän virastosta väärennettyjä määräyksiä, joilla heidät
lähetettiin joka haaralle Parisia ja ympäristöihin."

"Siinäkö kaikki?"

"Ei. Kahden kunnalliskaartilaisen nähtiin naisen keralla astuvan
Oikeuspalatsin pihan poikki. Ulkopuolella odottivat heitä ajurin
vaunut ja kaikki kolme astuivat niihin."

"Ja mikä on teidän mielipiteenne, Lenormand?"

"Minun nähdäkseni pääsi tämä pako onnistumaan ainoastaan erikoisten
olosuhteitten ansiosta ja niin omituisten tapausyhtymäin kautta,
ettei voi olla varmasti uskomatta mitä aavistamattomimpia apulaisia
osallisiksi hankkeeseen. Lupinilla muuten onkin Oikeuspalatsissa
välejä, jotka eksyttävät kaikki laskelmamme. Hänellä on asiamiehiä
ministeriössänne. Hänellä on asiamiehiä minun ympärilläni. Se
on pelottava järjestö -- tuhat kertaa taitavampi, uskaliaampi,
monipuolisempi ja toimeliaampi etsivä osasto kuin minun
määrättävänäni oleva."

"Ja te siedätte tätä, Lenormand?"

"En siedä, en."

"Miksi siis tämä velttous? Mitä olette tehnyt Lupinia vastaan?"

"Olen valmistautunut taistelua varten."

"Niinpä vain! Ja teidän valmistautuessanne hän oli täydessä
toiminnassa."

"Niin minäkin."

"Ja tiedättekö mitään?"

"Tiedän aika paljon."

"Mitä? Puhukaa!"

Sauvaansa nojaten teki Lenormand pienen, mietiskelevän kävelyn
tilavassa huoneessa. Sitte hän istuutui vastapäätä Valenglayta ja
puheli painokkaasti:

"Hra presidentti, minulla on kolme valttia kädessäni. Ensinnäkin
tiedän millä nimellä Arsène Lupin tällähaavaa piiloitteleikse,
nimen jota hän käytti asuessaan Boulevard Hausmannin varrella,
vastaanottaen joka päivä apulaisiansa, järjestellen ja ohjaillen
joukkoansa."

"Mutta miksi, taivaan nimessä, ette vangitse häntä?"

"Tuo ruhtinas -- nimittäkäämme häntä ruhtinas Pyryksi -- on kadonnut.
Hän on ulkomailla muissa asioissa."

"Ja jollei hän palaakaan?"

"Hänen asemansa, se tapa jolla hän on käynyt käsiksi
Kesselbach-juttuun, tekevät välttämättömäksi hänen paluunsa, ja
samalla nimellä."

"Kuitenkin..."

"Hra presidentti, minä tulen toiseen valttiini. Olen vihdoinkin
jälleen löytänyt Pierre Leducin."

"Joutavia!"

"Olenpa. Ennen katoamistansa sijoitti Lupin hänet erääseen huvilaan
Parisin lähistöllä."

"Hiisi vieköön! Mutta mistä te tiesitte?"

"Oh, helposti! Lupin on asettanut kaksi apulaistansa Pierre Leducin
seuraan, vartioitsemaan ja suojelemaan häntä. No, nämä apulaiset
ovatkin omia salapoliisejani -- -- kaksi veljestä, joita minä käytän
mitä salaisimmin ja jotka ensimäisessä sopivassa tilaisuudessa
luovuttavat hänet käsiini."

"Hyvin tehty kerrassaan! Joten siis..."

"Joten siis, koska Pierre Leduc, voimme sanoa, on keskus, johon
kaikkien kuuluisaa Kesselbach-salaisuutta penkovien ponnistukset
kohdistuvat, minä ennemmin tai myöhemmin sieppaan kiinni ensiksikin
tuon kolminkertaisen murhan tekijän. Tämä pahantekijähän tekeytyi
hra Kesselbachiksi, jatkaakseen hänen loistavaa suunnitelmaansa,
jonka suorittamiseen hra Kesselbachin tarvitsi löytää Pierre Leduc.
Toiseksi pääsen siten käsiksi Arsène Lupiniin, koska Arsène Lupinilla
on samat aikeet."

"Erinomaista! Pierre Leduc on syötti, jonka heitätte viholliselle."

"Ja kala tärppii jo, hra presidentti. Olen juuri saanut sanan, että
epäiltävän henkilön nähtiin äskettäin kuljeskelevan sen pikku huvilan
ympärillä, jossa Pierre Leduc asuu käskyläisteni suojelemana. Minä
lähden paikalle neljän tunnin kuluttua."

"Entäs kolmas valtti, Lenormand?"

"Hra presidentti, eilen saapui Rudolf Kesselbachille osotettu kirje,
jonka minä sieppasin..."

"Sieppasitte, hä? Te edistytte!"

"Niin; sieppasin. Tässä se on. Se on päivätty kaksi kuukautta
takaperin. Kuoressa on Kapkaupungin postileima ja sisältö kuuluu:

    "'Hyvä Rudolf: -- Minä tulen Parisiin kesäkuun 1. p:nä ja ihan
    yhtä surkeassa pinteessä, kuin sinun tullessasi avukseni. Mutta
    minulla on suuria toiveita siitä Pierre Leducin asiasta, josta
    sinulle kerroin. Onpa se ihmeellinen juttu! Oletko löytänyt
    tarkottamani miehen? Miten pitkällä olemme? Olen kovin kiihkeä
    tietämään.'

"Alla on nimenä 'Steinweg'. Kesäkuun 1. päivä", pitkitti Lenormand,
"on tänään. Olen määrännyt erään poliisitarkastajani etsimään minulle
tämän Steinwegin. En epäile hänen onnistumistansa."

"Enkä minä; en vähääkään!" huudahti Valenglay nousten tuoliltaan. "Ja
minä pyydän teiltä kaikin tavoin anteeksi, hyvä Lenormand, ja teen
nöyrän tunnustukseni: Olin vähällä antaa teidän mennä menojanne...
kerrassaan ja ainiaaksi! Huomenna odotin luokseni poliisiprefektiä ja
hra Weberiä."

"Sen tiesin, hra presidentti."

"Mahdotonta!"

"Olisinko muutoin paljastellut puuhiani? Nyt näette
taistelusuunnitelmani. Toiselta puolen virittelen ansoja, joihin
murhaaja aikanaan tarttuu. Pierre Leduc tai Steinweg luovuttaa hänet
käsiini. Toiselta puolen olen Arsène Lupinin kintereillä. Kaksi
hänen asiamiestänsä on minun palveluksessani ja hän pitää heitä
uskollisimpina auttajinansa. Tämän lisäksi hän työskentelee minun
puolestani, sillä hän vainoaa kolminkertaisen rikoksen tekijää kuten
minäkin. Hän vain kuvittelee lyövänsä minulle sumua silmiin, kun
päin vastoin minä eksytän häntä. Minä siis onnistun, mutta yhdellä
ehdolla..."

"Mikä se on?"

"Että minulle annetaan vapaa valtuus toimia hetken tarpeen
mukaan, piittaamatta yleisöstä, joka käypi kärsimättömäksi, tai
esimiehistäni, jotka juonittelevat minua vastaan."

"Siihen suostun."

"Siinä tapauksessa, hra presidentti, olen muutaman päivän kuluttua
voittaja... tahi vainaja."

       *       *       *       *       *

Saint-Cloudissa. Pieni ylängön korokkeella sijaitseva huvila, vähän
käytetyn tien varrella.

Kello yksitoista illalla. Lenormand oli jättänyt automobiilinsa Saint
Cloudiin ja käveli varovasti tietä pitkin. Joku varjo lähestyi.

"Tekö siinä, Gourel?"

"Niin hra päällikkö."

"Kerroitteko Doudeville-veljeksille, että minä olin tulossa?"

"Kyllä: huoneenne on valmiina. Voitte mennä vuoteelle ja nukkua...
elleivät yritä tänä yönä viedä pois Pierre Leducia, mikä ei minua
ihmetyttäisi sen miehen käytöksestä päättäen, jonka Doudevillet
näkivät."

He kävelivät puutarhan poikki, astuivat hiljaisesti taloon ja
nousivat ensimäiseen huonekertaan. Veljekset Jean ja Jacques
Doudeville olivat siellä.

"Eikö mitään uutisia ruhtinas Serninestä?" kysyi Lenormand.

"Ei, herra päällikkö."

"Miten jakselee Pierre Leduc?"

"Hän makailee kaiken päivää seljällään kamarissaan pohjakerrassa tai
lojuu puutarhassa. Hän ei milloinkaan tule puhuttelemaan meitä."

"Onko hänen vointinsa parempi?"

"Paljoa parempi. Lepo on tehnyt hänessä tuntuvan muutoksen."

"Onko hän täydellisesti kiintynyt Lupiniin?"

"Ruhtinas Sernineen pikemmin, sillä hän ei aavista noita kahta
samaksi mieheksi. Niin ainakin arvelen. Hänestä ei koskaan tiedä.
Hän ei laisinkaan puhu. Oh, hän on kummallinen otus! Yksi ainoa
henkilö pystyy häntä ilahuttamaan, saamaan hänet haastelemaan ja
nauramaankin. Se on muuan nuori tyttö Garchesista, jolle ruhtinas
Sernine esitteli hänet. Geneviève Ernemont on hänen nimensä. Hän on
käynyt täällä jo kolmasti... kävi tänäänkin." Hän lisäsi leikillään:
"Luulenpa että niiden kesken on hiukan kuhertelua käynnissä.
Suhde on sama kuin hänen ylhäisyytensä ruhtinas Serninen ja rouva
Kesselbachin. Näyttää siltä, että tuo Lupin vietävä mielistelee
rouvaa!"

Lenormand ei vastannut. Mutta oli ilmeistä, että hänen muistinsa
komeroihin juuttuivat kaikki nämä yksityisseikat, joille hän näköjään
ei antanut mitään merkitystä. Hän sytytti sikaarin, pureskeli sitä
polttelematta; sytytti sen jälleen ja viskasi pois. Hän teki vielä
pari kolme kysymystä ja heittäysi sitte täysissä pukimissa vuoteelle.

"Jos mitä hyvänsä pienintäkin tapahtuu, niin herätettäköön minut. Jos
ei, niin nukun aamuun asti. Vartiopaikoillenne kaikki."

Toiset poistuivat huoneesta. Kului tunti -- kaksi tuntia.

Äkkiä tunsi Lenormand hiljaisen kosketuksen, ja Gourel sanoi hänelle:

"Nouskaa, hra päällikkö; ne ovat avanneet veräjän."

"Yksi mies vai kaksi?"

"Minä näen ainoastaan yhden... kuu sukelsi juuri silloin näkyviin...
hän kyyristyi pensas-aidan suojaan."

"Entä veljekset Doudeville?"

"Minä lähetin heidät ulos takaovesta. He katkaisevat aikanaan hänen
paluunsa."

Gourel otti Lenormandia kädestä, talutti hänet alas portaita ja
sitten pieneen pimeään kamariin.

"Älkää hievahtako, hra päällikkö; olemme Pierre Leducin
pukuhuoneessa. Minä availen sen komeron ovea, jossa hänen vuoteensa
on. Ei hätää... hän on unilääkkeekseen ottanut veronalia, kuten joka
ilta... Mikään ei voi herättää häntä. Tulkaa tänne päin... Hei, se
on hyvä piilopaikka! Nämä ovat hänen vuoteensa kaihtimet... täältä
voitte nähdä ikkunan sekä sen ja vuoteen välissä olevan puolen
huonetta."

Ikkunanpuolisko oli selki seljällään ja päästi häämyistä valoa,
joka kirkastui hyvin selväksi, kun kuu puhkesi esille pilvihuntunsa
läpi. Nuo kaksi miestä eivät siirtäneet katsettansa tyhjistä
ikkunanpuitteista, varmoina siitä että heidän odottamansa tapaus
läheni siltä taholta.

Keveätä narinaa.

"Hän kapuaa ylös kukkasäleikköä!" kuiskasi Gourel.

"Onko se korkea?"

"Noin kuusi jalkaa."

Narina kävi selvemmäksi.

"Menkää, Gourel", mutisi Lenormand. "Hakekaa Doudevillet, tuokaa
heidät takaisin seinustalle ja sulkekaa tie jokaiselta, joka yrittää
päästä täältä alas."

Gourel läksi. Samassa ilmestyi ikkunan tasalle pää. Sitte heilahti
jalka ulokkeen kaiteen sisäpuolelle. Lenormand näki lyhyenlännän
hentorakenteisen miehen, tummiin vaatteisiin puetun ja ilman hattua.

Mies kääntyi ja tuijotteli ulokkeen yli nojautuen tuokion ajan, kuin
varmistuakseen siitä, ettei häntä uhannut mikään vaara. Sitte hän
kyyristyi alas ja asettui pitkin pituuttaan lattialle makaamaan. Hän
näytti liikahtamattomalta. Mutta pian erotti Lenormand, että vielä
mustempi varjo, jonka hän sai ympäristöä vastaan syntymään, oli
tulossa eteenpäin, likemmä.

Se saavutti vuoteen.

Lenormand oli kuulevinaan miehen hengityksen.

Pierre Leduc huokasi syvään ja käänsi kylkeänsä.

Taas hiljaisuus...

Mies oli huomaamattomin liikkein hiipinyt pitkin vuodetta ja hänen
tumma hahmonsa kuvastui nyt lattialle asti riippuvien hurstien
valkealle taustalle.

Lenormand olisi käsivartensa ojentamalla voinut koskettaa häntä.
Hän erotti jo selvästi nukkujan huohotuksen keralla vuorottelevan
hengityksen.

Äkkiä välähti valon leimahdus. Mies oli painaltanut sähköheijastajan
nastaa, ja Pierre Leducin kasvoille sattui kirkas hohde, mutta
mies pysyi varjossa, niin että Lenormand ei voinut erottaa hänen
kasvonpiirteitään.

Hän näki vain jotakin valojuovassa välkkyvää ja vavahti. Se oli
veitsen terä, ja tuo enemmän tikaria kuin väkipuukkoa muistuttava
ohut, suippeneva veitsi näytti hänestä samalta aseelta, jonka hän oli
löytänyt Kesselbachin sihteerin Chapmanin ruumiin vierestä.

Hän tarvitsi kaiken tahdonvoimansa hillitäkseen itseään hyökkäämästä
miehen kimppuun. Hän tahtoi ensin tietää, mitä mies oli tullut
tekemään.

Käsi kohosi. Aikoiko hän iskeä? Lenormand arvioitsi välimatkaa,
ehkäistäkseen iskun... Mutta ei; se ei ollut murhaava liikahdus, vaan
varokeino. Käsi iskisi ainoastaan jos Pierre Leduc liikahtelisi tai
yrittäisi huutaa. Ja mies kumartui nukkujan yli kuin tarkastellen
jotakin.

"Oikeata poskea", ajatteli Lenormand, "oikean posken arpea... Hän
tahtoo varmistua siitä, että nukkuja todellakin on Pierre Leduc."

Mies oli kääntynyt hiukan toiselle sivulle, niin että ainoastaan
hänen hartiansa olivat näkyvissä. Mutta hänen vaatteensa, hänen
päällystakkansa olivat niin lähellä, että ne kihnasivat kaihtimia,
joiden takana Lenormand piileskeli.

"Liikahduskin vain hänen taholtaan", ajatteli etsivän osaston
päällikkö, "hälyytyksen sävähdys minussa, niin käyn hänen kimppuunsa!"

Mutta mies ei hievahtanut, kokonaan syventyneenä tarkasteluunsa.
Vihdoin hän siirsi tikarin siihen käteensä, joka piteli lyhtyä, ja
nosti hurstia, ensimältä tuskin ollenkaan, sitte hiukan enemmän,
kunnes nukkuvan vasen käsivarsi paljastui ja käsi oli näkyvissä.
Lyhdyn valovirta kohdistui käteen. Sormet olivat harillaan.
Pikkusormi oli toisen niveleen vierestä katkaistu.

Taas liikahti Pierre Leduc. Valo sammui heti, ja mies jäi hetkeksi
seisomaan vuoteen viereen, hievahtamattomana, suorana. Päättäisikö
hän iskeä?

Pitkä, hyvin pitkä äänettömyys! Äkkiä Lenormand näki tai pikemmin
oli näkevinänsä käsivarren kohoavan. Hän liikahti vaistomaisesti,
ojentaen kätensä nukkujan yli. Tällöin hän tuli tölmänneeksi mieheen.

Kumea huudahdus. Mies huiteli ilmaa, puolustausi umpimähkään ja
hyökkäsi ikkunaa kohti. Mutta Lenormand oli syöksähtänyt häneen
käsiksi ja kietaissut käsivartensa hänen hartiainsa ympäri.

Hän tunsi toisen heti mukautuvan ja heikompana, Lenormandin
syleilyssä voimattomana, koettavan välttää painiskelua ja livahtaa
hänen käsiensä lomitse pakoon. Kaikki voimansa ponnistaen litisti
Lenormand hänet rintaansa vasten, taivutti hänet kaksin kerroin ja
oikaisi hänet seljälleen lattialle.

"Hei, olen saanut hänet, olen saanut hänet!" jupisi hän
voitonriemuisesti.

Ja hän tunsi sanomatonta riemua siitä, että oli vastustamattomalla
kouraisullaan kytkenyt tuon kammottavan pahantekijän. Hän tunsi
hätyytetyn elävän ja vavahtelevan, raivoissaan ja hurjistuneena,
molempien huohotus yhteen seonneena.

"Kuka sinä olet?" kysyi hän. "Kuka sinä olet?... Minä panen sinut
puhumaan..."

Ja hän rutisti vihollisen ruumista vielä tiukemmin, sillä hänestä
tuntui kuin olisi se kutistumassa hänen käsissään, katoamassa. Hän
kouraisi lujemmin... ja lujemmin... Ja äkkiä hän värisi kiireestä
kantapäähän. Hän oli tuntenut, tunsi vieläkin, pienoisen pistoksen
kurkussaan... Tuskaantuneena hän kouraisi vielä tiukemmin; kipu
yltyi! Ja hän huomasi, että miehen oli onnistunut vääntää toinen
käsivartensa ympäri, pujottaa kätensä rinnalleen ja kohottaa
tikarinsa pystyyn. Käsi ei tosin pystynyt liikahtamaan, mutta mitä
tiukemmaksi Lenormand lujensi otettaan, sitä syvemmälle tunkeusi
tikarin kärki leuan alle.

Hän nykäisi päätänsä hiukan taaksepäin, karttaaksensa kärkeä; kärki
seurasi liikahdusta ja haava laajeni.

Äkkiä hän päästi irti ja ponnahti taaksepäin. Sitte hän taas
heti yritti käydä kiinni. Se oli myöhäistä. Mies heitti jalkansa
ikkunalaudan poikitse ja hyppäsi.

"Pidä varasi, Gourel!" huusi Lenormand, tietäen Gourelin olevan
siellä valmiina sieppaamassa pakolaisen kiinni.

Hän ojentui katsomaan ulos.

Sora rauskahteli... varjo vilahti kahden puun välitse, veräjä
paiskautui kiinni... Eikä mitään muuta ääntä... ei mitään estelyä...

Pierre Leducista mitään piittaamatta huuteli hän:

"Gourel!... Doudeville!"

Ei vastausta. Maaseudun suuri yöllinen hiljaisuus...

Lenormand hyppäsi vuorostaan alas, kiersi valon sähkölyhtyynsä ja
tarkasteli pimeyttä.

Etsintää ei kestänyt kauvan. Ihan hänen lähellään makasi miehen
ruumis, ja kumartuessaan katsomaan sitä hän tunsi Gourelin.

"Lempo! Jos ne ovat hänet tappaneet, niin saavatpa sen kalliisti
maksaa."

Mutta Gourel ei ollut kuollut, ainoastaan pökerryksissään. Muutaman
minuutin kuluttua hän tointui ja murisi:

"Nyrkin isku vain, hra päällikkö... vain nyrkin isku, joka pamahti
minua keskelle rintaa. Mutta olipa siinä miestä!"

"Heitä oli siis kaksi?"

"Niin; pienempi kapusi ylös, ja toinen vartioidessani yllätti minut
aavistamattani."

"Entäs Doudevillet?"

"En ole heitä nähnyt."

Toinen heistä, Jacques, löydettiin veräjän läheltä, murtunut
leuka verta vuotavana; toinen köhiskeli vähän etäämpänä, rinta
lytistyneenä. "Mitä tapahtui?" kysyi Lenormand.

Jacques kertoi, että hänen veljensä ja hän olivat tölmänneet
johonkuhun, joka oli iskenyt heidät kykenemättömiksi ennen kuin
heillä oli ollut aikaa puolustautua.

"Oliko hän yksinään?"

"Ei; meidät sivuuttaessaan oli hänellä mukanaan, toveri, lyhempi kuin
hän itse."

"Tunsitteko miestä, joka löi teitä?"

"Hartiain leveydestä päättäen ajattelin, että hän saattoi olla se
Palace-hotellin englantilainen, joka katosi sieltä tietämättömiin."

"Majuri?"

"Niin; majuri Parbury."

Hetken mietittyään sanoi Lenormand:

"Tässä ei ole mitään epäilyksen varaa. Niitä oli Kesselbachin jutussa
kaksi -- tikarimies, joka teki murhat, ja hänen apulaisensa majuri."

"Niin ajattelee ruhtinas Serninekin", mutisi Jacques Doudeville
itsekseen.

"Ja tänä yönä", jatkoi etsivän osaston päällikkö, "ovat ne jälleen
liikkeellä -- samat kaksi." Ja hän lisäsi: "Sitä parempi. Kahden
pahantekijän kytkemisen mahdollisuus on sata kertaa suurempi kuin
yhden."

Lenormand hoiti miehiänsä, toimitti heidät makuulle ja tarkasteli,
olivatko ahdistajat pudottaneet mitään tai jättäneet jälkiä. Hän ei
löytänyt mitään ja lähti taas itsekin levolle.

Kun Gourel ja Doudevillet eivät aamulla paljoakaan kärsineet
vammoistaan, niin hän käski veljeksien kierrellä ympäristössä ja
läksi itse Gourelin kanssa Parisiin jouduttamaan asioita ja antamaan
ohjeita.

Hän söi puolipäivällistä konttorissaan. Kello kaksi hän sai hyviä
uutisia. Dieuzy, hänen parhaita salapoliisejaan, oli saanut haltuunsa
Steinwegin, Rudolf Kesselbachin kirjeenvaihtajan, saksalaisen
astuessa ulos Marseillesin junasta.

"Onko Dieuzy tullut?"

"On, hra päällikkö", vastasi Gourel. "Hän on täällä saksalaisen
keralla."

"Osota heidät luokseni!"

Samassa soi puhelin. Jean Doudeville puhui Garchesin postikonttorista.

"Tekö siellä, Jean? Onko uutisia?"

"On, hra päällikkö. Majuri Parbury..."

"Hä?"

"Olemme löytäneet hänet. Hänestä on tullut espanjalainen, ja hän on
tummennuttanut ihoansa. Näimme hänet vast'ikään. Hän meni Garchesin
vapaakouluun. Hänet vastaanotti tuo nuori neiti... tiedättehän, tyttö
joka tuntee ruhtinas Serninen. Geneviève Ernemont."

"Horna!"

Lenormand paiskasi kuulotorven kädestään, kaappasi hattunsa, säntäsi
käytävään, kohtasi Dieuzyn ja saksalaisen, huusi heitä tapaamaan
häntä hänen konttorissaan kello kuudelta, porhalsi alas portaita
Gourelin ja kahden poliisitarkastajan saattamana, jotka hän matkalla
sieppasi seuraansa, ja sukelsi vuokra-automobiliin.

"Garchesiin niin joutuin kuin voitte... kymmenen frangia itsellenne!"

Hän pysähdytti vaunut hiukan ennen Villeneuven puistoon saapumista,
koululle vievän kujan käänteeseen. Jean Doudeville odotteli häntä ja
huudahti heti:

"Hän livahti pois kymmenen minuuttia takaperin kujan toisesta päästä."

"Yksinään?"

"Ei, tytön kanssa."

Lenormand ravisti Doudevillea takinkauluksesta.

"Vätys! Annoitte hänen mennä! Mutta teidän olisi pitänyt..."

"Veljeni on hänen jäljillään."

"Sekö mitään auttaisi! Hän pistää veljenne kuoliaaksi. Teissä ei ole
hänen vastustaan kumpaisessakaan!"

Hän itse otti käsiinsä automobilin ohjauspyörän ja ajoi päättävästi
kujaan, välittämättä kärryjen uurroista ja molemmin puolin kasvavista
pensaista. Pian pääsivät he kylätielle, joka vei heidät viiden tien
risteykseen. Epäröitsemättä valitsi Lenormand vasemmanpuolisimman,
Saint Cucufan tien. Tosiaankin tapasivat he järvelle viettävän
rinteen laella toisen Doudeville-veljeksen, joka huusi:

"He ovat vaunuissa kilometrin päässä!"

Lenormand ei pysähtynyt. Hän pani automobilin kiitämään alas
rinnettä, viiletti pitkin polvekkeita, kiersi järven ja päästi äkkiä
voitonriemuisen huudahduksen. Edessä olevan pienen mäen harjalla hän
oli nähnyt vaunujen kuomun.

Pahaksi onneksi oli hän mennyt väärästä tienhaarasta, joten hänen
täytyi peräyttää automobili. Päästessään teiden risteykseen näki hän
vaunujen seisovan paikoillaan. Ja äkkiä, hänen kääntäessään, hyppäsi
vaunuista tyttö. Astuimille ilmestyi mies. Tyttö ojensi käsivartensa.
Kuului kaksi laukausta perätysten.

Hän oli varmaankin tähdännyt huonosti, sillä kuomun toiselta puolelta
kurkisti pää, ja saadessaan näkyviinsä automobilin sivalsi mies
hevosta tuimasti raipalla ja se nelisti eteenpäin. Seuraavassa
silmänräpäyksessä kätki tien mutka vaunut.

Lenormand sai perääntymisensä muutamissa sekunneissa suoritetuksi,
lasketti suoraan ylös rinnettä, sivuutti pysähtymättä tytön ja
teki rohkean käännöksen. Hän oli nyt jyrkällä, kapealla, kivisellä
metsätiellä, jota saattoi kulkea ainoastaan hyvin hitaasti ja mitä
suurinta varovaisuutta noudattaen. Kahdenkymmenen metrin päässä
hänen edellään keikkuivat kaksipyöräiset kärryt kivien yli, hevosen
pikemmin pidellessä niitä pystyssä kuin vetäessä. Ei ollut hätää.
Pako oli mahdoton.

Ja molemmat ajoneuvot poukkoilivat alas ja pitkin mäen kuvetta.
Kerran olivat ne jo niin likekkäin, että Lenormand aikoi miehineen
astua alas maahan ja pistää juoksuksi. Mutta hän tunsi vaaralliseksi
käyttää jarrua niin jyrkällä kohdalla ja kiiti edelleen, tiukasti
vihollisen kintereillä, kuin jo koskettaen varmaa saalista...

"Jopa saamme hänet, hra päällikkö -- jopa saamme hänet!" mutisivat
poliisitarkastajat.

Mäen juurella laajeni polku valtatieksi, joka kulki Seineä kohti,
Bougivaliin päin. Tasaiselle maalle päästyään hiljentyi hevonen
hölkkäjuoksuun, hätäilemättä pysytellen tien keskikohdalla.

Raju ponnistus tärisytti automobilia. Se tuntui hyppäilevän eteenpäin
ja kyntävän tienviertä valmiina musertamaan jokaisen esteen. Se
saavutti vaunut, tuli niiden tasalle, sivuutti ne...

Kirous Lenormandin huulilta... raivostuneita huutoja.

Vaunut olivat tyhjät! Hevonen taivalsi rauhallisesti ohjakset
seljällä, epäilemättä paluumatkalla jonkun naapuristossa olevan
majatalon talliin, mistä se oli siksi päiväksi vuokrattu...

Vaikka oli vimmaansa tukehtua, virkahti etsivän osaston päällikkö
vain:

"Majuri on hypännyt ulos niinä muutamina sekunteina, joina vaunut
olivat mäen laelta lähdettyänsä näkyvistämme poissa."

"Meidän täytyy vain tarkastaa metsä, hra päällikkö, niin varmasti..."

"Palaamme tyhjin käsin. Se vintiö on jo kaukana."

He palasivat nuoren tytön luo, jonka tapasivat Jacques Doudevillen
seurassa näköjään vahingotta selvinneenä seikkailustaan. Lenormand
esitteli itsensä, tarjoutui viemään hänet takaisin kotiin ja teki
hänelle heti kysymyksiä englantilaisesta majuri Parburystä.

Tyttö ilmaisi kummastustaan.

"Hän ei ole englantilainen eikä majuri; hänen nimensä ei myöskään ole
Parbury."

"Mikä hän sitten on nimeltään?"

"Juan Ribeira. Hän on hallituksensa apurahalla ranskalaisten koulujen
toimintaa tutkimassa matkustava espanjalainen."

"Vaikka niinkin. Hänen nimensä ja kansallisuutensa eivät mitään
merkitse. Hän on meidän etsimämme mies. Oletteko tuntenut hänet
kauvan?"

"Pari viikkoa. Hän oli kuullut minun Garchesiin perustamastani
koulusta ja kiintyi kokeeseeni niin suuressa määrin, että tarjoutui
myöntämään minulle vuotuisen kannatuksen sillä ehdolla, että saisi
aika ajoin pistäytyä katsomaan oppilasteni kehitystä. Minulla ei
ollut oikeutta kieltäytyä."

"Ei, eipä tietenkään; mutta teidän olisi pitänyt kysyä tuttavienne
neuvoa. Eikö ruhtinas Sernine ole teidän ystäviänne? Hän on järkevä
mies."

"Oi, minä luotan häneen ehdottomasti; mutta hän on nykyään
ulkomailla."

"Ettekö tiennyt hänen osotettaan?"

"En. Ja sitäpaitsi, mitä olisin voinut hänelle sanoa? Tuo herrasmies
käyttäysi moitteettomasti. Vasta tänään... Mutta en tiedä voinko..."

"Minä pyydän, mademoiselle, puhukaa avoimesti. Voitte luottaa
minuunkin."

"No niin, hra Ribeira saapui vast'ikään. Hän sanoi tulleensa erään
ranskalaisen rouvan pyynnöstä, joka oli käymätiellä Bougivalissa.
Rouvalla oli pieni tyttö, jonka kasvatuksen hän halusi uskoa
minulle, joten hän tahtoi viipymättä tavata minua. Asia tuntui aivan
luonnolliselta. Kun tänään oli lomapäivä ja hra Ribeiran vuokraamat
ajoneuvot odottivat häntä puistokujan päässä, niin otin kernaasti
sijani niissä."

"Mutta mikä oli hänen lopullinen päämääränsä?" Geneviève vastasi
punastuen:

"Riistää minut matkaansa, siinä kaikki. Hän tunnusti sen minulle
puoli tuntia jälkeenpäin..."

"Ettekö tiedä hänestä mitään?"

"En."

"Asuuko hän Parisissa?"

"Luulen niin."

"Onko hän milloinkaan kirjottanut teille? Sattuuko teillä olemaan
joitakuitakaan rivejä hänen käsialaansa, tahi mitään hänen
jättämäänsä, mikä voisi antaa meille jotakin vihiä?"

"Ei mitään... Ai, malttakaas... mutta en luule sillä olevan mitään
merkitystä..."

"Puhukaa -- puhukaa... olkaa hyvä..."

"Niin, toissapäivänä hra Ribeira pyysi saada käyttää
kirjotuskonettani, ja hän kyhäsi -- vaivaloisesti, sillä hän ei
nähtävästi ollut tottunut käyttämään sellaista -- kirjeen, jonka
osotteen sattumalta näin."

"Mikä oli osote?"

"Hän kirjotti 'Grand Journal'ille' ja pisti kuoreen parikymmentä
postimerkkiä."

"Vai niin... varmaankin laati ilmotuksen henkilökohtaisten kyselyjen
palstalle", sanoi Lenormand.

"Minulla on tämänpäiväinen numero taskussani, hra päällikkö", tokaisi
Gourel.

Lenormand avasi lehden ja silmäili kahdeksatta sivua. Pian hän
hätkähti. Hän oli lukenut seuraavat sanat:

"Hra Steinwegin tuttaville. Ilmottaja haluaa tietää onko hän
Parisissa, sekä hänen osotteensa. Vastaus tähän samaan osastoon."

"Steinweg!" huudahti Gourel. "Mutta sehän on sama mies, jonka Dieuzy
tuopi luoksenne!"

"Niin on", puheli Lenormand. "Sama mies, jonka kirjeen hra
Kesselbachille minä sieppasin; sama mies, joka toimitti Pierre
Leducin jäljille Kesselbachin... Nekin siis kaipaavat tietoja Pierre
Leducista ja hänen menneisyydestään?"

Hän hykerteli käsiään; Steinweg oli hänen käytettävissään. Enintään
tunnin kuluttua olisi Steinweg valmis puhuttavastansa. Enintään
tunnin kuluttua se usmainen huntu, joka häntä painosti ja teki
Kesselbachin jutun tuskaannuttavimmaksi ja käsittämättömimmäksi mitä
hänelle vielä oli sattunut -- se huntu repeytyisi halki!

       *       *       *       *       *

Lenormand palasi huoneeseensa poliisiprefektin virastoon kello
kuudeksi. Hän kutsutti heti luokseen Dieuzyn:

"Onko miehenne saapuvilla?"

"On, hra päällikkö."

"Miten pitkälle olette päässyt hänen kanssaan?"

"En kovinkaan pitkälle. Hän ei tahdo puhua sanaakaan. Selitin
hänelle, että uuden ohjesäännön mukaan tulee muukalaisten ilmottaa
prefektinvirastoon Parisissa oleskelunsa tarkotus ja otaksuttava
kestäminen, ja toin hänet tänne, kirjurinne konttoriin."

"Minä kuulustelen häntä."

Mutta samassa tuli sisälle viraston asiapoika:

"Eräs rouvashenkilö pyytää saada heti puhutella teitä, hra päällikkö."

"Onko sinulla käyntikorttia häneltä?"

"Tässä, hra päällikkö."

"Rouva Kesselbach! Osota hänet tänne."

Hän astui ovelle nuorta leskeä vastaan ja kehotti tätä istuutumaan.
Tulijalla oli vielä sama apea katsanto, sama kituva ulkomuoto ja
se äärimäisen nääntymyksen ryhti, joka ilmaisi hänen elämänsä
haaksirikkoutumista.

Hän piteli "Grand Journalin" numeroa ja viittasi Steinwegià koskevaan
ilmotukseen.

"Ukko Steinweg oli mieheni ystävä", hän sanoi, "ja pidän varmana,
että hän tietää asioista paljon."

"Dieuzy", sanoi Lenormand, "kutsukaa tänne se henkilö, joka on
odottamassa... Käyntinne, hyvä rouva, ei ole hyödytön. Pyydän teitä
vain tämän henkilön saapuessa olemaan virkkamatta sanaakaan."

Ovi avautui. Näkyviin tuli vanha mies, jonka valkea poskiparta
ulottui leuan alle, kasvot olivat syvien vakojen uurtamat, puku
köyhyyttä ilmaiseva ja kasvoilla niiden poloisten vainottu ilme,
jotka harhailevat maailmaa jokapäiväisen kannikkansa etsinnässä.

Hän seisoi kynnyksellä silmiänsä räpytellen, tuijotteli Lenormandia,
näytti hämmentyvän äänettömyydestä, jolla hänet vastaanotettiin, ja
pyöritteli epätoivoisena hattua käsissään.

Mutta äkkiä hän näytti tavattomasti hämmästyvän, silmät remahtivat
suuriksi ja hän änkytti:

"Rouva... rouva Kesselbach!"

Hän oli nähnyt nuoren lesken. Ja tyyneytensä saavuttaen, hymyillen,
ujoutensa heittäen, hän astui näkemänsä luokse ja haasteli leveällä
saksanvoittoisella murteella:

"Voi kuinka olen iloissani!... Vihdoinkin!... Luulin jo, etten
koskaan... Olin niin ihmeissäni, kun en saanut mitään tietoa
Kapkaupunkiin... sähkösanomaa... Ja miten jaksaa rakas ystäväni
Rudolf Kesselbach?"

Leski hoiperteli taaksepäin kuin kasvoihinsa iskun saaneena, vaipui
tuolille ja ratkesi nyyhkimään.

"Mitä nyt?... Voi, mikä on hätänä?" kysyi Steinweg.

Lenormand puuttui puheeseen.

"Näen, hra Steinweg, ettei teillä ole tietoa muutamista tapahtumista,
joita äskettäin on sattunut. Oletteko viipynyt matkalla kauvan?"

"Olen kolme kuukautta... Kävin sisämaassa Randilla asti. Sitte palasin
Kapkaupunkiin ja kirjotin Rudolfille sieltä. Mutta kotimatkalla,
itärannikon kautta tullen, rupesin hiukan töihin Port Saidissa.
Rudolf on kaiketi saanut kirjeeni?"

"Hän on poissa. Minä selitän syyn siihen. Mutta ensin haluaisimme
kovin mielellämme tietoa eräästä asiasta. Se koskee henkilöä, jonka
te tunsitte ja jota teidän oli tapana mainita puheluissanne hra
Kesselbachin kanssa, nimittäin Pierre Leducia."

"Pierre Leducia! Mitä! Kuka teille sanoi?"

Ukko oli tavattomasti hämmästyksissään.

"Kuka teille sanoi?"

"Hra Kesselbach."

"Mahdotonta! Uskoin sen hänelle salaisuutena, ja Rudolf säilyttää
salaisuutensa... etenkin tämän..."

"Silti on ihan välttämätöntä, että vastaatte kysymyksiimme. Me
olemme parhaillaan toimittamassa Pierre Leducista tiedustelua, joka
on viipymättä saatava päätökseen; ja te yksin voitte antaa meille
tietoja, kun kerran hra Kesselbach ei enää ole täällä."

"No niin", huudahti Steiweig, näköjään tehden päätöksensä, "mitä
tahdotte?"

"Tunnetteko Pierre Leducin?"

"En ole häntä koskaan nähnyt, mutta olen kauvan tiennyt erään häntä
koskevan salaisuuden. Useiden sattumien avulla, joita minun ei ole
tarvis tässä mainita, ja suotuisien tilaisuuksien ohjaamana sain
lopulta varmuuden siitä, että mies, jonka löytyminen oli minulle
tärkeä, vietti hurjistelevaa elämää Parisissa ja käytti Pierre
Leducin nimeä, mikä ei ole oikea nimi."

"Mutta tietääkö hän itse oikean nimensä?"

"Luullakseni."

"Entäs te?"

"Kyllä; minä tiedän sen."

"No, sanokaa meille."

Hän epäröitsi, mutta epäsi sitte kiivaasti:

"En voi! Ei, en voi."

"Mutta miks'ette?"

"Minulla ei ole siihen oikeutta. Koko salaisuus kohdistuu siihen.
Ilmaistessani salaisuuden Rudolfille piti hän sitä niin tähdellisenä,
että antoi minulle ison summan rahaa vaitioloni ostamiseksi, ja
hän lupasi minulle todellisen omaisuuden sinä päivänä, jona hänen
onnistuisi ensinnäkin löytää Pierre Leduc ja toisekseen käyttää
salaisuutta hyödykseen." Hän hymyili katkerasti. "Se iso rahasumma
on jo menetetty. Minä tulin katsomaan kuinka pitkällä on omaisuuteni
saanti."

"Hra Kesselbach on kuollut", virkkoi etsivän osaston päällikkö.

Steinweg ponnahti taaksepäin.

"Kuollut! Onko se mahdollista? Ei; se on ansa! Rouva Kesselbach, onko
se totta?"

Tämä painoi päänsä alas.

Steinweg näytti odottamattoman surusanoman lannistamalta.

"Rudolf parka! Minä tunsin hänet jo pienestä pojasta asti... Hän
kävi pihallani Augsburgissa leikkimässä... Minä pidin hänestä
hyvin paljon." Ja rouva Kesselbachiin kääntyen: "Ja hän minusta,
eikö totta, rouva Kesselbach? Kai hän on teille kertonut... Setä
Steinwegiksi hän minua nimitteli."

Lenormand astui hänen eteensä ja puheli painavasti: "Kuulkaa. Hra
Kesselbach kuoli murhattuna... ja rikoksen kaikki asianhaarat
todistavat, että pahantekijä oli saanut tietoa tuosta suunnitelmasta.
Oliko suunnitelmassa mitään sellaista, josta voisitte arvailla..."

Steinweg seisoi kuin kivettyneenä. Hän sopersi:

"Vika oli minun... Ellen minä olisi asiata hänelle esittänyt..."

Rouva Kesselbach astui hänen luokseen, pyydellen:

"Luuletteko... Onko teillä mitään aavistusta? Voi, Steinweg, minä
rukoilen teitä!"

"Minulla ei ole mitään aavistusta... en ole miettinyt", mutisi
toinen. "Minun täytyy saada aikaa miettiäkseni..."

"Ajatelkaa hra Kesselbachin ympäristöä", kehotti Lenormand. "Eikö
kukaan ottanut osaa silloisiin keskusteluihinne? Eikö hän olisi itse
saattanut uskoa aikeitanne jollekulle?"

"Ei tietääkseni."

"Harkitkaa tarkoin."

Molemmat odottivat kiihtyneesti hänen vastaustansa.

"Ei", hän sanoi; "en näe..."

"Harkitkaa tarkoin", toisti etsivän osaston päällikkö. "Murhaajan
nimikirjaimet ovat L ja M."

"L", kertasi toinen. "En näe... L... M..."

"Niin; nämä kultaiset nimikirjaimet ovat murhaajan savukekotelon
kulmassa."

"Savukekotelon?" kysyi Steinweg, muistiansa vaivaten.

"Tykkimetallisen savukekotelon... toinen puolisko on jaettu kahtia,
pienempi osasto savukepapereita, isompi tupakkaa varten..."

"Kaksi osastoa! Kaksi osastoa!" toisti Steinweg, jonka ajatuksia tuo
piirre näytti elvyttävän. "Ettekö voisi näyttää sitä minulle?"

"Tässä se on, tai oikeastaan on tämä siitä tarkka jäljennös", sanoi
Lenormand, antaen hänelle savukekotelon.

"Ka! Mitä!" huudahti Steinweg, ottaen savukekotelon käsiinsä.

Hän tarkasteli sitä tyhmistyneenä, käänteli sitä joka puolelle ja
äkkiä häneltä pääsi huudahdus -- kamalan aatoksen valtaaman miehen
huudahdus. Ja hän seisoi siinä valjuna, vapisevin käsin ja silmissä
hurja kauhu.

"Puhukaa!" sanoi Lenormand.

"Puhukaa, minä vannotan teitä!" rukoili rouva Kesselbach
epätoivoissaan pidellen hänestä kiinni.

"Oi", hän sanoi ikäänkuin valon huikaisemana; "nyt on kaikki
selvillä!..."

Hän työnsi heidät molemmat syrjään, astui horjuen ikkunain luo,
palasi sitte ja ryntäsi etsivän osaston päällikön eteen:

"Hyvä herra... Rudolfin murhaaja... minä sanon... Niin..."

Hän vaikeni äkkiä.

"No?" äännähtivät molemmat toiset.

Syntyi tovin hiljaisuus...

"Ei", mutisi Steinweg. "Ei; minä en voi..."

"Mitä sanottekaan?" ärähti etsivän osaston päällikkö raivostuneena.

"Sanon etten voi!"

"Mutta teillä ei ole oikeutta vaieta. Laki vaatii teitä puhumaan!"

"Huomenna. Minulla täytyy olla aikaa miettiäkseni... Huomenna kerron
teille kaikki mitä tiedän Pierre Leducista... kaikki mitä ajattelen
savukekotelosta... Huomenna, sen lupaan."

Lenormand taipui.

"Hyvä on. Minä annan teille aikaa huomiseen. Mutta minä varotan
teitä, että jollette huomenna puhu, niin minun täytyy mennä
tutkintotuomarin puheille."

Hän soitti kelloa, vei sivulle poliisitarkastaja Dieuzyn ja sanoi:

"Menkää hänen kanssaan hotelliin ja pysykää siellä... Minä lähetän
teille kaksi miestä... Ja muistakaakin pitää silmänne auki. Joku voi
yrittää riistää häntä haltuunsa."

Poliisitarkastaja poistui Steinwegin keralla, ja palaten rouva
Kesselbachin luo, johon tämä kohtaus oli rajusti vaikuttanut,
Lenormand pahotteli:

"Olen sydämeni pohjasta pahoillani. Ymmärrän kuinka järkyttävää tämä
on teille ollut."

Hän tiedusti rouvalta, mihin aikaan Kesselbach oli uusinut välinsä
Steinwegin kanssa ja kuinka kauvan näitä välejä oli kestänyt. Mutta
leski oli niin näännyksissään, että hänen oli herjettävä.

"Pitäneekö minun palata huomenna?" kysyi rouva Kesselbach.

"Ei; ei se ole tarpeellista. Ilmotan teille kaikki mitä Steinweg
kertoo. Saanko saattaa teidät alas vaunuihinne asti?"

Hän avasi oven ja vetäytyi sivulle, antaakseen toisen kulkea oli.
Samassa kuului käytävästä huutoja, ja ihmisiä ryntäsi esille --
päivystäviä poliisitarkastajia, asiapoikia, kirjureita:

"Päällikkö! Päällikkö!"

"Mikä hätänä?"

"Dieuzy!..."

"Mutta hän läksi täältä juuri..."

"Hänet on löydetty portailta..."

"Eihän kuolleena?..."

"Ei; huumattuna, pökerryksissään..."

"Mutta mies... mies joka oli hänen kanssaan... vanha Steinweg?"

"Hän on kadonnut..."

"Turkanen!"

Hän ryntäsi pitkin käytävää ja alas portaita, tavaten Dieuzyn
pitkällään ensimäisen huonekerran porrassiltamalla, ympärillään
ihmisiä, jotka hoitelivat häntä.

Hän näki Gourelin taas tulevan ylös:

"Hoi, Gourel; oletteko ollut alikerrassa? Tapasitteko ketään?"

"En, hra päällikkö..."

Mutta Dieuzy oli tulossa tajulleen ja jupisi melkein ennenkuin oli
silmänsäkään avannut:

"Täällä, porrassiltamalla, pikku ovi..."

"Oh, lempo soikoon, 7. oikeussalin ovi!" karjaisi etsivän osaston
päällikkö. "Enkö minä sanonut, että se oli pidettävä lukossa?...
Oli varmaa, että ennemmin tai myöhemmin..." Hän tarttui ovenripaan.
"Niin, tietysti! Ovi on nyt teljetty toiselta puolelta!"

[Hra Lenormandin poistuttua etsivän osaston palveluksesta on kaksi
muuta rikollista pujahtanut pakoon samasta ovesta, riuhtaistuaan
itsensä kuljettajiensa käsistä irti. Poliisiviranomaiset pitivät
molemmat tapaukset salassa. Kuitenkin olisi aivan helppoa, jos
tätä väliovea ehdottomasti tarvitaan, irroittaa hyödytön salpa
oven toiselta puolelta, jotta pakolainen ei pääsisi katkaisemaan
kaikkea takaa-ajoa ja rauhallisesti kävelemään pois 7. oikeussaliin
ja oikeuden ensimäisen puheenjohtajan huoneeseen johtavia käytäviä
myöten.]

Osa ovesta oli himmennettyä lasia. Hän iski yhden ruudun säpäleiksi
revolverinsa tukilla, veti salvan auki ja sanoi Gourelille:

"Juoskaa tätä kautta ulko-ovelle Place Dauphinen puolelle..."

Hän palasi Dieuzyn luo.

"No, Dieuzy, kertokaahan. Kuinka tulitte antaneeksi toimittaa itsenne
tähän tilaan?"

"Isku vatsakuoppaan, hra päällikkö..."

"Isku? Tuon ukon kädestä?... Mutta hänhän vaivoin pysyy jaloillaan..."

"Ei ukon, hra päällikkö, vaan erään toisen, joka käveli edes takaisin
käytävässä Steinwegin ollessa luonanne ja seurasi meitä kuin olisi
hänkin ollut menossa ulos. Tähän asti tultuamme hän pyysi tulta...
Minä kopeloitsin tikkujani... Silloin hän mojautti minua vatsaan...
Minä kuukerruin, ja kaatuessani olin näkevinäni hänen avaavan tuon
oven ja raahaavan vanhusta mukanansa..."

"Tuntisitteko häntä jälleen?"

"Kyllä, hyvin, hra päällikkö... tanakka mies, hyvin tummaverinen...
varmasti etelämaalainen..."

"Ribeira!" ärisi Lenormand. "Aina Ribeira... Ribeira, toisella
nimellä Parbury... Sen konnan julkeutta! Hän pelkäsi, mitä vanha
Steinweg saattaisi sanoa... ja tuli sieppaamaan hänet pois ihan
nenäni edestä!" Hän noitui suuttuneena jalkaansa polkien: "Mutta,
tuli ja leimaus, mistä hän tiesi Steinwegin täällä olevan, senkin
vietävä! Vasta neljä tuntia takaperin kaahasin häntä Saint Cucufan
metsässä... ja nyt hän on täällä!... Luulisipa hänen asustavan minun
nahassani!..."

Hän vaipui tuollaiseen unelmoimisensa otteeseen, jossa hän ei
tuntunut kuulevan eikä näkevän mitään. Rouva Kesselbach ohitse
astuessaan kumarsi hänen vastaamattansa.

Mutta askeleiden kaiku käytävästä herätti hänet horroksistaan.

"Vihdoinkin. Tekö siellä, Gourel?"

"Olen saanut selville, miten se kävi, hra päällikkö", läähätti
Gourel. "Niitä oli kaksi. Ne menivät tätä kautta ja ulos Place
Dauphinelle. Siellä heitä odotteli automobili, jossa oli kaksi
henkilöä -- toinen oli mustapukuinen mies, huopahattu silmille
vedettynä."

"Se oli hän", mutisi Lenormand. "Se oli murhaaja, Ribeiran eli
Parburyn rikostoveri! Ja kuka oli toinen?"

"Nainen -- nainen ilman hattua; saattoi olla palvelustyttö. Ja sievän
näköinen, sanottiin, punatukkainen."

"Hei, mitä! Punainen tukkako, sanotte?"

"Niin."

Lenormand kiepahti toisaanne ja syöksyi alas portaita neljä astuinta
kerrallaan, juoksi pihan yli ja sukelsi Quai des Orfèvresille.

"Seis!" hän hoilasi.

Parivaljakon vetämät vaunut olivat kiitämässä pois. Ne olivat rouva
Kesselbachin. Ajuri kuuli ja pysähdytti hevoset. Lenormand hyppäsi
vaunujen portaille.

"Pyydän tuhannesti anteeksi, madame, mutta en tule toimeen ilman
teidän apuanne. Antakaahan minun tulla mukaanne... Mutta meidän
täytyy toimia ripeästi... Gourel, automobiilini!"

"Olen lähettänyt sen pois, herra päällikkö."

"No, toinen sitte. Ei väliä mikä..."

Miehet juoksivat kaikki eri suunnille. Mutta kymmenen minuuttia
kului, ennen kuin eräs heistä toi automobilin. Lenormand hyppeli
kärsimättömyydessään. Rouva Kesselbach seisoi katukäytävällä ja
huojui puolelta toiselle, hajusuolapullo kädessään.

Viimein olivat he automobilissa istumassa.

"Gourel, nouskaa ajajan viereen ja kiidättäkää suoraan Garchesiin."

"Minun asunnolleni?" kysyi Dolores hämmästyneenä.

Toinen ei vastannut. Hän ojentausi ulos ikkunasta, heilutteli
lupakirjaansa, selitteli katuliikennettä järjesteleville poliiseille,
kuka hän oli. Vihdoin, heidän päästyänsä Cours-la-Reinelle, hän taas
istuutui, sanoen:

"Pyydän teitä, madame, antamaan selviä vastauksia kysymyksiini.
Tapasitteko neiti Geneviève Ernemontia kello neljän seuduissa?"

"Genevièveä... Kyllä... minä olin juuri pukeutumassa ulos mennäkseni."

"Puhuiko hän teille Steinwegiä koskevasta 'Grand Journalin'
ilmotuksesta?"

"Puhui."

"Ja se sai teidät tulemaan minun puheilleni?"

"Niin."

"Olitteko neiti Ernemontin käynnin aikana yksinänne?"

"Tosiaan... en osaa sanoa... Miksi?"

"Muistelkaa. Oliko joku palvelustyttönne saapuvilla?"

"Luultavasti... pukeutuessani..."

"Mitkä ovat heidän nimensä?"

"Suzanne ja Gertrude."

"Toisella heistä on punainen tukka, vai mitä?"

"On, Gertrudella."

"Oletteko tuntenut hänet kauvankin?"

"Hänen sisarensa on aina ollut taloudessani... ja niin on myöskin
Gertrud jo vuosikausia. Hän on itse uskollisuus ja rehellisyys."

"Vastaatte siis hänestä?"

"Oi, ehdottomasti!"

"Hyvä, hyvä..."

Kello oli puoli kahdeksan ja ilta alkoi hämärtää, kun automobili
saapui Lepolaan. Seuralaisestaan välittämättä ryntäsi etsivän osaston
päällikkö portinvartijan kojuun.

"Rouva Kesselbachin kamarineitsyt on juuri saapunut kotiin, eikö niin?"

"Ketä tarkotatte -- kamarineitsyt?"

"Gertrudia tietenkin, toista sisaruksista."

"Mutta Gertrud ei ole voinut olla ulkona, hyvä herra. Emme ole
nähneet hänen menevän ulos."

"Mutta joku on kuitenkin vast'ikään tullut tänne."

"Ei ole, hyvä herra. Emme ole avanneet kenellekään ovea aina --
malttakaas -- kello kuudesta asti ehtoopäivällä."

"Eikö ole muuta ulospääsyä kuin tämä veräjä?"

"Ei. Muurit ympäröivät tilusta joka puolelta, ja ne ovat hyvin
korkeat..."

"Rouva Kesselbach, menkäämme asuntoonne."

He menivät kaikki kolme, oven avasi Suzanne, toinen sisar.

"Onko Gertrude sisällä?" kysyi rouva Kesselbach.

"On, rouva; huoneessaan."

"Kutsukaa hänet tänne, olkaa hyvä", pyysi etsivän osaston päällikkö.

Tovin kuluttua tuli Gertrude ylikerrasta, näyttäen hyvin
miellyttävältä ja sievältä valkoisessa kirjaillussa esiliinassaan.

Hänellä oli tosiaankin jokseenkin kauniit kasvot, joita reunusti
punainen tukka.

Lenormand tähysteli häntä pitkän ajan sanaakaan hiiskumatta,
ikäänkuin koettaen lukea mitä noiden viattomien silmien takana
liikkui. Hän ei tehnyt mitään kysymyksiä. Tovin kuluttua hän vain
sanoi:

"Riittää, kiitos. Tulkaa, Gourel!"

Hän astui kersantin keralla ulos ja virkahti heidän käyskennellessään
pitkin puutarhan pimeneviä polkuja:

"Hän oli se nainen!"

"Niinkö luulette, hra päällikkö? Hän näytti niin tyyneltä."

"Aivan liian tyyneltä. Toinen olisi ollut kummastuksissaan --
olisi tahtonut tietää, miksi olin hänet kutsuttanut. Eipä tämä. Ei
muuta kuin kaikin mokomin hymyillä päättäneiden kasvojen tiukkaa
ponnistusta. Mutta minä näin hikipisaran heruvan hänen ohimoltaan
pitkin korvallista."

"Joten siis..."

"Joten siis kaikki käypi selväksi. Gertrude on liitossa niiden kahden
roiston kanssa, jotka vehkeilevät Kesselbach-jutussa joko keksiäkseen
ja toteuttaakseen tuon kuuluisan suunnitelman tai siepatakseen lesken
miljoonat. Epäilemättä kuuluu toinenkin sisar samaan juoneen. Kello
neljä Gertrude, kuullessaan että minä tiedän 'Grand Journalissa'
olleen ilmotuksen, käyttää hyväkseen emäntänsä poissaoloa, kiirehtii
Parisiin, etsii käsiinsä Ribeiran ja huopahattuisen miehen, ja laahaa
heidät Oikeuspalatsiin, missä Ribeira ottaa Steinwegin takavarikkoon
omia tarpeitansa varten."

Hän mietiskeli, ja lopetti:

"Kaikki tämä todistaa ensiksikin, että he pitävät Steinwegia hyvin
tärkeänä henkilönä ja pelkäävät hänen paljastuksiaan; toiseksi, että
rouva Kesselbachin ympärille on kietoutumassa järjestelmällinen
juonien verkko; kolmanneksi ja viimeiseksi, että minulla ei ole
rahtuakaan aikaa hukattavana, sillä juoni on kypsä."

"No niin", sanoi Gourel. "Mutta yksi seikka on selittämättä. Kuinka
saattoi Gertrude poistua puutarhasta, jossa nyt olemme, ja tulla
takaisin, portinvartijan ja hänen vaimonsa tietämättä?"

"Salaisen käytävän kautta, jonka nuo konnat kaiketi ovat ihan
äskettäin saaneet muodostetuksi."

"Ja joka epäilemättä päättyy rouva Kesselbachin asunnossa", sanoi
Gourel.

"Niin, kenties", vastasi Lenormand; "mutta minulla on toinen käsitys."

He kiersivät pitkin muurinviertä. Oli sees yö, ja vaikka heidän
hahmojansa tuskin näkyi, niin näkivät he itse kyllin selvästi,
voidakseen tarkastella muurin kivilaakoja ja varmistuakseen siitä,
ettei niissä ollut taitavimmastikaan piilotettua aukkoa.

"Ehkä on käytetty tikapuita?" vihjasi Gourel.

"Ei; Gertrudehan pääsee pujahtamaan ulos keskellä päivää. Sellainen
kulkutie, jota minä tarkotan, ei voi päättyä ulkosalla. Käytävän suun
täytyy olla jossakin rakennuksessa."

"On vain nämä neljä puutarhataloa", intti Gourel, "ja ne kaikki
asuttuja."

"Eipä sentään. Kolmas, Pavillon Hortense, on tyhjillään."

"Kuka sen on sanonut?"

"Portinvartija. Rouva Kesselbach vuokrasi sen, koska se on lähellä
hänen omaa asuntoansa ja hän pelkäsi melua. Kuka tietää, vaikka hän
niin tehdessään olisi toiminut Gertruden vaikutuksen alaisena?"

Hän käveli kysymyksessä olevan talon ympäri. Ikkunaluukut olivat
suljetut. Hän nosti säppiä ja ovi aukesi.

"Haa, Gourel, luulenpa osanneemme oikeaan! Mennään sisälle.
Sytyttäkää lyhtynne... Hm, eteinen... vierashuone... ruokahuone...
vähät niistä. Täällä täytyy olla kellarikerta, koskapa keittiö ei ole
tällä tasalla."

"Tätä tietä, herra päällikkö... keittiön portaat ovat täällä."

He laskeusivat jokseenkin tilavaan keittiöön, joka oli ahdattu
täyteen puutarhatuoleja. Sen vieressä oli pesutupa, jota myöskin
käytettiin kellarina, ja siellä oli samaten kaikenlaista rojua
kasattu päällekkäin.

"Mikä tuossa kiiltelee, herra päällikkö?"

Gourel kumartui ja otti maasta messinkisen rintaneulan, jonka päänä
oli keinotekoinen helmi.

"Helmi on vielä ihan kirkas", huomautti Lenormand, "joten se ei ole
voinut olla täällä kauvan. Gertrude kulki tätä tietä, Gourel."

Gourel alkoi ruhjoa isoa tyhjien viinitynnyrien, hetkuvien
pöytäramujen ja rikkinäisten tuolien röykkiötä.

"Te haaskaatte aikaanne, Gourel", sanoi Lenormand. "Jos siitä
tie kävisi, niin miten olisi hänellä aikaa ensinnäkin siirtää
kaikki tuo kama paikoiltaan ja sitte kasata se jälleen taaksensa?
Katsokaahan, tässä on ränstynyt luukku, jolla ei ole mitään syytä
olla kiinnitettynä seinään tuolla naulalla. Vetäkäähän se irti."

Gourel teki työtä käskettyä. Luukun takana oli seinässä ontelo.
Lyhdyn valossa he näkivät maanalaisen käytävän johtavan alaspäin.

"Olin oikeassa", puheli Lenormand. "Kulkutie on äskettäin
valmistettu. Näkee heti, että se on hätiköittyä työtä eikä aijottua
kestämään pitempää aikaa. Kaksi lankkua pikku välimatkojen päässä
ristikkäin ja poikkihirsi katonkannattimena, siinä koko laitos.
Se kestää minkä kestää -- kaikessa tapauksessa kelvatakseen
tarkotukseensa, nimittäin: ollakseen Gertruden ja hänen
liittolaistensa lymytienä... ja sitte jonakuna päivänä, jonakuna
pian koituvana päivänä, tehdäkseen mahdolliseksi rouva Kesselbachin
poisviennin eli oikeammin hänen täydellisen, käsittämättömän
katoamisensa."

He etenivät varovasti, kartellen koskemasta muutamiin orsiin, jotka
eivät näyttäneet kovinkaan turvallisilta. Kävi ilmeiseksi, että
tunneli oli paljoa pitempi kuin ne enintään viisikymmentä metriä,
jotka erottivat rakennuksen puutarhamuurista. Sen täytyi siis päättyä
melkoisen etäällä muurista, tiluksen reunassa kulkevan tien tuolla
puolen.

"Emmehän ole kulkemassa Villeneuveen ja järvelle päin, vai mitä?"
kysyi Gourel.

"Emme ollenkaan; aivan toisaanne", vastasi Lenormand.

Tunneli laskeusi loivasti viettäen. Tuli porras-askelma, sitte
toinenkin, ja he kääntyivät oikealle. Samassa he tölmäsivät
oveen, joka oli sovitettu huolellisesti sementillä laastittuihin
lohkokivipuitteisiin. Lenormand työnsi sitä, ja se avautui.

"Malttakaas, Gourel", hän sanoi pysähtyen. "Olisi kenties viisaampaa
kääntyä takaisin."

"Miksi?"

"Meidän täytyy muistaa, että Ribeira kaiketikin on ennakolta ottanut
lukuun vaaran, ja olettaa, että hän on ryhtynyt varokeinoihin siltä
varalta, että maanalainen käytävä tulisi ilmi. Nyt hän tietää meidän
olevan jäljillään. Hän epäilemättä näki meidän saapuvan taloon. Mistä
tiedän, ettei hän parhaillaan ole virittämässä loukkua meille?"

Hän tähysteli eteensä. Tunneli vietti taas ylöspäin ja sen sulki
viiden tai kuuden metrin päässä toinen ovi.

"Mennään tuonne asti", hän esitti, "ja päätämme sitte."

Hän astui sisälle ovesta, kintereillään Gourel, jonka hän käski
jättää ensimäisen oven auki, ja käveli toiselle ovelle, itsekseen
päättäen olla menemättä pitemmälle. Mutta tämä toinen ovi oli
teljetty.

"Ovi on salvassa", hän sanoi. "Me lähdemme melua tekemättä takaisin.
Muistaen tunnelin aseman voimme määritellä mistä päin meidän on
ulkona haettava toista päätä."

He peräytyivät siis ensimäiselle ovelle, mutta Gourel, joka käveli
etumaisena, huudahti kummastuneena:

"Hei, se on kiinni..."

"Kuinka niin? Kun käskin teitä jättämään sen auki!"

"Minä jätin sen auki, hra päällikkö, mutta ovi lienee omasta
painostaan sulkeutunut."

"Mahdotonta! Me olisimme kuulleet tärähdyksen."

"Silloin..."

"Silloin..." Hän astui ovelle. "Katsotaanpa... Avain kääntyy. Mutta
toisella puolella tuntuu olevan salpa."

"Kuka on sen voinut vetää eteen?"

"Ne tietysti! Meidän selkämme takana. Kenties on niillä toinen
tunneli tämän yläpuolella tai vieressä, tai ovat he odotelleet
tyhjässä rakennuksessa. Satimeen ainakin olemme joutuneet."

Hän kiukustui lukkoon, työnsi veitsensä oven rakoon, yritti jos
jotakin ja sanoi sitten väsähtäneenä:

"Ei ole mitään tehtävissä!"

"Mitä, herra päällikkö! Eikö mitään tehtävissä? Siinä tapauksessa
olemme pinteessä!"

"Niinpä kyllä!" vastasi Lenormand.

He palasivat toiselle ovelle ja taaskin ensimäiselle. Molemmat olivat
jyhkeitä, kovasta puusta tehtyjä, poikkipienoilla pöngitettyjä...
kerrassaan mahdottomia murtaa.

"Me tarvitsisimme kirveen", haasteli etsivän osaston päällikkö, "tai
edes jonkin tukevan kapineen... tai vaikkapa sellaisen veitsen, jolla
voisimme yrittää kalvaa irti sitä kohtaa, jossa salpa luultavasti
on... eikä meillä ole mitään."

Hän paiskautui estettä vastaan ikäänkuin olisi toivonut sen siirtyvän
tieltä. Lopulta hän voimattomana, hävinneenä sanoi Gourelille:

"Kuulkaahan, me tuumiskelemme asiaa tunnin tai parin kuluttua...
Minä olen väsyksissäni... nukahdan siunaaman ajan... vartioitkaa sen
aikaa, ja jos ne tulevat hyökkäämään kimppuumme..."

"Voi, jos ne tulevat, niin olemme pelastetut, hra päällikkö!"
huudahti Gourel, jonka mieltä olisi keventänyt taistelu vaikka
millaista ylivoimaa vastaan.

Lenormand heittäysi pitkäkseen. Minuutin kuluttua hän oli unessa.

Herätessään hän oli muutamia sekunteja ymmällä, tajuttomana, ja hän
kummasteli myöskin, mikä kipu häntä ahdisti.

"Gourel!" hän huusi. "Gourel hoi!"

Vastausta saamatta hän painoi lyhtynsä nastaa ja näki Gourelin
vetelevän sikeätä unta vierellään.

"Mitä ihmettä voi tämä kipu olla?" ajatteli hän. "Tuskallisia
vihlaisuja... Oh, niinpä tietenkin, minulla on nälkä, siinä koko
juttu. Mikähän aika nyt lienee?"

Hänen kellonsa osotti kahtakymmentä minuuttia yli seitsemän, mutta
samassa hän muistikin, ettei ollut vetänyt sitä. Gourelin kello oli
seisahtunut sekin.

Gourel oli herännyt samojen sisällisten vaivojen johdosta, jotka
saivat heidät ajattelemaan, että aamiais-aika oli jo kauvan sitten
ohitse.

"Sääreni ovat ihan puutuneet", sanoi Gourel, "ja jalkani ovat
kylmät kuin olisivat ne jääalustalla." Hän kumartui hieromaan niitä
ja jatkoi: "Hei, jäätä se ei ole, mutta ne likoavat vedessä...
Katsokaahan, hra päällikkö, lähellä ensimäistä ovea. Sitä on aika
lammikko."

"Valunut läpitse", vastasi Lenormand. "No, menkää toiselle ovelle;
voitte kuivailla itseänne..."

"Mutta mitä te teette, hra päällikkö?"

"Luuletteko, että aijon antaa haudata itseni elävältä? En, jos se
minusta riippuu! En ole vielä siinä ijässä! Koska molemmat ovet on
teljetty, niin koetetaanpa tunkeutua seinien läpi."

Yksitellen hän irrotteli kätensä korkeudelta kiviä, toivoen saavansa
avatuksi ylöspäin maanpinnan tasalle viettävän haarakäytävän
itselleen. Mutta työ oli pitkällistä ja tukalaa, sillä tässä osassa
tunnelia oli kivet sementillä iskostettu toisiinsa, kuten hän huomasi.

"Hra päällikkö... hra päällikkö!" änkytti Gourel tukahtuneella
äänellä, "te seisotte jalat vedessä."

"Joutavia... mutta niinpä tosiaan... No, sitä ei voida auttaa... Minä
kuivaan ne auringossa..."

"Mutta ettekö näe?"

"Mitä?"

"Voi, se nousee, hra päällikkö, se -- nousee..."

"Mikä nousee?"

"Vesi..."

Lenormand tunsi pintaansa karmivan. Hän älysi äkkiä. Vesi ei ollut
satunnaista valumista, kuten hän oli ajatellut, vaan huolellisesti
valmistettu tulva.

"Sitä roistoa!" ärähti hän. "Jos konsanaan saan hänet käsiini..."

Lenormand polvistui maahan ja mittasi millä vauhdilla vesi nousi.
Ensimäisestä ovesta oli noin neljännes sen peitossa, ja vesi ulottui
puolitiehen toista ovea kohti.

"Tiukkuminen on hidasta, mutta keskeytymätöntä", huomautti hän.
"Muutaman tunnin kuluttua se kohoaa päämme yli."

"Mutta tämä on kauheata", voihki Gourel.

Mitä oli tehtävä? Oli turha toivoa, että Ribeira armahtaisi heidät
ulos. Turhaa oli myöskin odottaa, että nuo kolme poliisitarkastajaa,
Hartog ja Doudeville-veljekset, pelastaisivat heidät, he kun eivät
tunnelista mitään tienneet. Ei ollut siis mitään toivoa... ei muuta
toivoa, kuin mahdoton ihme...

"No, no", sanoi Lenormand, "tämäpä lapsellista kerrassaan. Istu ja
pala, tottahan jotakin keksitään! Näyttäkää minulle valoa, Gourel."

Litistyen toista ovea vastaan hän tutki sitä ylhäältä alas asti,
joka nurkkaa. Kaiketikin piti tällä puolella olla salpa, kuten
toisessakin. Hän löysi jättiläismoisen salvan. Hän irrotti ruuvit
veitsensä terällä ja salpa heltisi hänen käteensä.

"Ja mitä nyt?" kysyi Gourel.

"Mitäkö nyt?" kertasi toinen. "Tämä salpahan on rautaa, jokseenkin
pitkä ja hiukan teräväkin. Tosin se ei ole niin tehokas kuin
kivikuokka, mutta parempi kuin ei mitään..."

Lausettaan lopettamatta hän tunki aseensa tunnelin seinään, hiukan
sivulle sementtipatsaasta, joka kannatteli oven saranoita. Ensimäisen
iskoskerroksen läpäistyään hän tapasi pehmeätä soraa.

"Työhön!" hän huudahti. "Tahdon kaivaa tämän patsaan taitse kolme tai
neljä metriä pitkän käytävän, joka yhtyy tunneliin oven tuolla puolen
ja päästää meidät vapauteen."

"Mutta se vaatii tuntikausia, hra päällikkö; ja sillävälin vesi
nousee."

"Näyttäkää minulle valoa, Gourel."

"Kahdenkymmenen minuutin tai enintään puolen tunnin kuluttua se
saapuu jalkoihimme."

Lenormand sai pian kaivetuksi siksi ison komeron, että siihen mahtui
mies.

"Nyt on minun vuoroni, hra päällikkö", sanoi Gourel.

Vesi ulottui heille nyt nilkkoihin asti. Olisiko heillä aikaa
lopettaa alottamansa työ?

Kahden tunnin kuluttua oli työstä ehkä kolme neljännestä tehtynä,
mutta vettä oli jo polviin asti. Tunnin kuluttua se saavuttaisi
aukon, jota he kaivoivat.

Gourelin täytyi herjetä työstä, nälän näännyttämänä. Hän ei enää
liikahtanutkaan, vapisten tuskasta, tuntiessaan jäätävän veden
verkalleen nielevän hänet.

Lenormand taasen uurasti uupumattomalla innolla. Hänen kätensä
olivat veriset. Häntä huimasi ravinnon puute. Ilman riittämättömyys
ahdisti hänen hengitystänsä; ja tuon tuostakin muistuttivat Gourelin
huokaukset hänelle sitä kamalaa vaaraa, joka häntä aukon pohjalla
uhkasi.

Mutta mikään ei voinut häntä lannistaa, sillä nyt hän taas tapasi
vastassaan nuo sementillä iskostetut kivenlohkareet, jotka olivat
käytävän seininä. Se oli vaikein taival, mutta loppu oli lähellä.

"Se nousee", huudahteli Gourel käheästi. "Nousee!"

Lenormand kannusti ponnistuksensa kaksinkertaisiksi. Äkkiä ponnahti
vääntörauta hänen käsistään tyhjyyteen. Käytävä oli puhkaistu. Hänen
tarvitsi vain väljentää sitä, mikä kävi paljoa helpommin päinsä nyt,
kun hän saattoi työnnellä kiviä eteenpäin.

Hulluna kauhusta parkui Gourel kuin kuoleva peto. Lenormand ei ollut
hänestä millänsäkään. Turva oli käsillä.

Kuitenkin tunsi hän muutaman silmänräpäyksen ajan, sydäntään
ahdistavan, kun huomasi putoilevien järkäleiden loiskahtelusta, että
sekin osa tunnelia oli veden alla, mikä oli luonnollista, koska ovi
ei kelvannut kyllin tiukaksi suluksi. Mutta mitä sillä väliä? Pääsy
oli vapaa. Vielä viimeinen ponnistus... hän ryömi läpi...

"Tulkaa, Gourel!" hän huusi, palaten noutamaan kumppaniansa.

Hän laahasi tätä puolikuolleena ranteista.

"Reipastukaa! Olemme pelastetut!"

"Luuletteko todellakin niin, hra päällikkö? Vesi nousee jo rintaan
asti..."

"Siitä viisi, kunhan ei suutamme sulje... Missä on lyhtynne?"

"Se on epäkunnossa."

"Ei väliä." Hän huudahti riemastuneena. "Porrasaskel... kaksi
askelta... Portaat... Vihdoinkin!"

He sukelsivat ylös vedestä, tuosta kirotusta vedestä, joka oli ollut
vähällä niellä heidät kitaansa. Elvyttävä vapahduksen tunne täytti
heidän rintansa.

"Seis!" sanoi Lenormand.

Hänen päänsä oli kolahtanut johonkin. Kädet ojossa hän työnsi
estettä, joka myötäsi heti. Se oli lasku-oven luukku, ja sen
avattuaan hän huomasi olevansa kellarissa, johon ilmareijästä
tunkeusi selkeen yön kajastusta.

Hän heitti luukun selko seljälleen ja kapusi viimeiset astuimet ylös.

Silloin putosi hänen silmilleen huntu. Käsivarret kytkivät hänet. Hän
tunsi joutuvansa kietaistuksi jonkinlaiseen vaippaan, kuin säkkiin,
ja sitte sidotuksi köysiin.

"Nyt toinen!" komensi ääni.

Sama temppu tehtiin Gourelille; ja ääni jatkoi:

"Jos ne huutavat, niin tappakaa heidät oitis! Onko teillä tikarinne
varalla?"

"On."

"Tulkaa. Te kaksi otatte tämän... te kaksi tuon... Ei valoa, eikä
pienintäkään äännähdystä... Se olisi vaarallista: ne ovat nuuskineet
viereistä puutarhaa aamusta asti... niitä on siellä toistakymmentä
penkomassa... Menkää takaisin taloon, Gertrude; ja jos mitään
tapahtuu, niin ilmottakaa minulle puhelimella Parisiin."

Lenormand tunsi itseään nostettavan ylös ja kannettavan; tuokion
kuluttua hän tunsi olevansa ulko-ilmassa.

"Tuokaa vankkurit lähemmäksi", virkkoi ääni.

Lenormand laskettiin laudoille. Gourel kiepautettiin hänen viereensä.
Hevonen lähti juosta hölköttämään.

Ajoa kesti puolisen tuntia.

"Seis!" komensi ääni. "Nostakaa heidät alas. Hei, ajaja, kääntäkääpäs
vankkurit niin, että takalauta tulee sillankaiteeseen kiinni...
Hyvä... Eihän virralla näy venettä? Varmasti? No, älkäämme siis
tuhlatko aikaa... Malttakaa, oletteko kiinnittäneet kivet heidän
jalkoihinsa?"

"Olemme."

"Kaikki kunnossa! Uskokaa sielunne Jumalalle, hra Lenormand. Ja
rukoilkaa minun, Parbury-Ribeiran puolesta, paremmin tunnettu parooni
Altenheimin nimellä. Oletteko valmiit? Joko? No, toivotan teille
hauskaa matkaa, hra Lenormand!"

Lenormand asetettiin kaiteelle. Joku työnnälsi häntä. Hän tunsi
putoavansa tyhjyyteen ja kuuli vielä äänen hykähtelevän:

"Hauskaa matkaa!"

       *       *       *       *       *

Kymmentä sekuntia myöhemmin tuli kersantti Gourelin vuoro.




VI.

Oikean Arsène Lupinin vangitseminen.


Tytöt leikkivät puutarhassa Mlle. Charlotten, Genevièven uuden
apulaisen kaitsemina. Madame Ernemont tuli ulos, jakeli heille
leivoksia ja palasi sitte huoneeseen, jota käytettiin työ- ja
vierashuoneena, istuutui kirjotuspöydän ääreen ja alkoi järjestellä
papereitansa ja tilikirjojansa.

Äkkiä hän tunsi, että huoneessa oli joku vieras. Hän kääntyi
säikähtyneenä katsomaan:

"Sinä!" huudahti hän. "Mistä sinä olet tullut?"

"Hiljaa!" sanoi ruhtinas Sernine. "Kuule minua, älkäämme hukatko
hetkeäkään. Geneviève?"

"Käymässä rouva Kesselbachin luona."

"Milloin tulee hän tänne?"

"Ei yhteen tuntiin."

"Sitten annan Doudevillen veljesten tulla. Minulla on sovittuna
kohtaus heidän kanssaan. Miten jaksaa Geneviève?"

"Varsin hyvin."

"Kuinka usein on hän tavannut Pierre Leducia siitä asti kun minä
kymmenen päivää takaperin läksin pois?"

"Kolmasti; ja hän tapaa hänet tänään rouva Kesselbachin luona, jolle
hän sinun opastamanasi esitteli tuttavansa. Mutta sanonpa sinulle
suoraan, ettei tuo sinun Pierre Leducisi ole mielestäni juuri mitään.
Genevièven olisi parempi löytää joku hyvä mies omasta säädystään.
Onhan hänen piiriänsä esim. tuo koulumestari."

"Olet järjiltäsi! Genevièvekö naisi koulumestarin!"

"Voinpa sen sanoakin, että hän on siihen nuoreen mieheen jokseenkin
kiintynyt. Ja jos ajattelisit Genevièven onnea ensin..."

"Suu kiinni, Victoire! Kaakatuksesi ikävystyttää minua. Ei ole
minulla aikaa haaskata tunteellisuuteen. Minä pelaan shakkia ja
siirtelen noppiani niiden ajatuksista piittaamatta. Pelin voitettuani
käyn käsiksi kysymykseen, onko Pierre Leducilla ja Genevièvellä
sydäntä."

Toinen keskeytti hänet:

"Kuulitko? Vihellys..."

"Doudevillein merkin-anto. Käy hakemassa heidät sisälle, ja jätä
meidät sitten yksiksemme."

Heti veljeksien tultua huoneeseen kuulusteli hän heitä
tavanmukaisella täsmällisyydellään:

"Tiedän mitä sanomalehdet ovat kertoneet Lenormandin ja Gourelin
katoamisesta. Tiedättekö te mitään lisää?"

"Emme. Etsivän osaston apulaispäällikkö, hra Weber, on ottanut
asian hoitoonsa. Me olemme nuuskineet Lepolan puutarhaa koko viime
viikon, eikä kukaan ole kyennyt selittämään, kuinka he ovat voineet
kadota. Koko osasto on hämmennyksissään... Kukaan ei ole ennen nähnyt
mokomaa: etsivän osaston päällikkö häviää jälkiä jättämättä!"

"Kamarineitsyet?"

"Gertrude on poistunut. Häntä etsiskellään."

"Hänen sisarensa Suzanne?"

"Hra Weber ja hra Formerie ovat kuulustelleet häntä. Tyttöä vastaan
ei ole esiintynyt mitään."

"Onko teillä mitään muuta kerrottavaa minulle?"

"Onpa kylläkin, kaikki mitä emme ole sanomalehdille ilmaisseet."

He kuvailivat sitte Lenormandin kahden viimeisen päivän tapaukset:
kahden konnan yöllisen käynnin Pierre Leducin huvilassa; Ribeiran
seuraavana päivänä tekemän yrityksen Genevièven poisviemiseksi ja
takaa-ajon Saint Cucufan metsässä; vanhan Steinwegin saapumisen,
hänen kuulustelunsa etsivässä osastossa rouva Kesselbachin
läsnäollessa, hänen katoamisensa Oikeuspalatsista...

"Eikä kukaan tiedä näitä seikkoja, paitsi te?"

"Dieuzy tietää Steinweg-kohtauksen. Hän kertoi sen meille."

"Ja teihin yhä luotetaan poliisiprefektin virastossa?"

"Niin suuresti, että meitä käytetään julkisesti. Hra Weber pitää
meitä lähimpinä uskottuinansa."

"No", sanoi ruhtinas, "kaikki ei ole hukassa. Jos hra Lenormand
on tehnyt varomattomuuden, joka on maksanut hänen henkensä, kuten
oletan, niin hän ainakin teki ensin hyvää työtä; ja meidän tulee sitä
vain jatkaa. Vihollinen pääsi meistä edelle, mutta me saavutamme
hänet."

"Siitä ei tule helppo tehtävä, isäntä."

"Miks'ei? Tarvitsee vain tavottaa jälleen käsiinsä vanha Steinweg,
sillä arvotuksen vastaus on hänen hallussaan."

"Niin. Mutta minne on Ribeira kätkenyt Steinwegin?"

"Omaan asuntoonsa tietysti."

"Silloin meidän pitäisi tietää, missä Ribeira asuu."

"Niinpä tietenkin."

Hän lähetti heidät pois ja meni Lepolaan. Oven ulkopuolella oli
automobileja odottamassa, ja kaksi miestä käyskenteli edes takaisin
kuin vartiona.

Rouva Kesselbachin puutarhassa hän näki Genevièven istuvan penkillä
Pierre Leducin ja vantteran yksinäistä silmälasia käyttävän
herrasmiehen kanssa. Kaikki kolme puhelivat, häntä huomaamatta.
Mutta useita henkilöitä tuli ulos talosta: Formerie, Weber, tuomarin
kirjuri ja kaksi poliisitarkastajaa. Geneviève lähti sisälle ja
silmälasia käyttävä herrasmies meni puhuttelemaan tutkintotuomaria
ja etsivän osaston apulaispäällikköä, kävellen verkalleen heidän
kanssaan pois.

Sernine tuli penkin viereen, jolla Pierre Leduc istui, ja kuiskasi:

"Älkää liikkuko, Pierre Leduc. Minä se olen."

"Te... te..."

"Sanokaa minulle... kuka on tuo silmälasia käyttävä mies?"

Leduc kalpeni ja änkytteli. Sernine nipisti häntä käsivarresta:

"Vastatkaa, hitto vieköön! Kuka hän on?"

"Parooni Altenheim."

"Mistä hän on ilmestynyt?"

"Hän oli hra Kesselbachin ystäviä. Hän saapui Itävallasta kuusi
päivää takaperin ja asettui rouva Kesselbachin käytettäväksi."

Poliisiviranomaiset olivat sillävälin poistuneet puutarhasta; parooni
Altenheim samaten.

Ruhtinas nousi ja jatkoi Pavillon de l'Impératriceen päin kääntyen:

"Onko parooni kysellyt teiltä paljon?"

"On, aika lailla. Hän tuntee harrastusta minun vaiheisiini. Hän
tahtoo auttaa minua löytämään omaiseni. Hän vetosi lapsuuteni
muistoihin."

"Ja mitä te sanoitte?"

"En mitään, kun en tiedä mitään. Mitä muistoja minulla on? Te panitte
minut toisen sijalle enkä edes tiedä, kuka se toinen on."

"En minäkään!" naurahti ruhtinas.

"Niin, kelpaapa teidän nauraa... Te naureskelette aina!... Mutta
minä alan saada tästä kyllikseni... Olen sotkeutunut kiusallisiin
vehkeisiin... puhumattakaan siitä vaarasta, jota minulle tuottaa
tekeytymiseni henkilöksi, joka en ole."

"Mitä tarkotatte... joka ette ole? Olette ihan yhtä paljon herttua
kuin minä olen ruhtinas, kenties vielä enemmänkin. Sitä paitsi, jos
ette ole herttua, niin kiirehtikää tulemaan siksi. Lempo soikoon!
Geneviève ei voi naida vähempää kuin herttuan! Katsokaa häntä! Eikö
hän ole sielunne myymisen arvoinen?"

He olivat nyt ennättäneet taloon ja Geneviève ilmestyi portaiden
juurelle soreana ja hymyilevänä.

"Olette siis palannut?" tervehti hän ruhtinasta. "Oi, sepä mainiota!
Olen kovin iloissani. Haluatteko tavata Doloresin?"

Hetken kuluttua hän vei ruhtinaan rouva Kesselbachin huoneeseen.
Ruhtinas hätkähti. Dolores oli valjumpi kuin konsanaan, laihempi
kuin viime näkemällä. Sohvalla lepäillen, valkeisiin vaatteisiin
käärittynä, hän näytti kuuluvan niihin kituviin, jotka ovat
lakanneet ponnistelemasta kuolemaa vastaan. Hän puolestaan oli
lakannut ponnistelemasta elämää vastaan, kohtaloa vastaan, joka oli
nujertamassa hänet iskuillaan.

Sernine tuijotteli häntä syvällä säälillä ja liikutuksella, jota
hän ei yrittänyt salata. Tämä kiitti häntä hänen osottamastansa
myötätunnosta. Hän puhui myöskin ystävällisin sanoin parooni
Altenheimista.

"Olen tavannut erään Altenheimin, joka asuu Rue de Rivolin varrella.
Luuletteko että hän on sama?"

"Oh, en; tämä asuu... enpä tosiaankaan tarkalleen tiedä; hän antoi
minulle osotteensa, mutta en sitä oikein muista."

Muutamia minuutteja keskusteltuaan Sernine jätti hyvästi. Geneviève
odotti häntä eteisessä.

"Tahdon puhua kanssanne", hän sanoi kiihkeästi, "vakavasta asiasta...
Näittekö hänet?"

"Kenet?"

"Parooni Altenheimin. Mutta se ei ole hänen nimensä... tahi ainakin
on hänellä toinenkin. Minä tunsin hänet... Hän ei sitä tiedä."

Hän seurasi Sernineä ulos ja näytti hyvin kiihtyneeltä.

"Tyyntykää, Geneviève..."

"Hän on se mies, joka yritti viedä minut pois... Ilman hra Lenormand
parkaa olisin ollut hukassa... Niin, tehän tiedättekin, sillä te
tiedätte kaiken."

"Hänen todellinen nimensä siis on..."

"Ribeira."

"Oletteko varma siitä?"

"Hänen oli turha muuttaa ulkoasuansa, ääntänsä, sävyänsä. Tunsin
hänet heti, siitä kauhusta, jota hän minussa herättää. Mutta minä en
sanonut mitään... kunnes te palasitte."

"Ettekö sanonut mitään rouva Kesselbachillekaan?"

"En. Hän näytti niin onnelliselta, tavatessaan miehensä ystäviä.
Mutta tehän puhutte hänelle siitä, vai mitä? Te suojelette häntä...
En tiedä mitä hän valmistellee häntä vastaan, minua itseäni
vastaan... Nyt kun ei hra Lenormandia enää ole, ei hänellä ole mitään
peljättävänä; hän tekee mitä tahtoo. Kuka voi paljastaa hänet?"

"Minä voin. Minä vastaan kaikesta. Mutta ei sanaakaan kenellekään."

He olivat saapuneet portinvartijan kojulle. Veräjä avattiin. Ruhtinas
sanoi:

"Hyvästi, Geneviève, ja olkaa ihan huoletta. Minä olen saapuvilla."

Hän sulki veräjän, kääntyi menemään ja säpsähti hiukan. Vastapäätä
häntä seisoi silmälasia käyttävä mies, parooni Altenheim, pää
pystyssä, tanakka vartalo suorana.

He silmäilivät toisiaan pari kolme sekuntia äänettöminä. Parooni
myhäili.

Sitte sanoi parooni:

"Minä odottelin teitä, Lupin."

Kaikesta maltistaan huolimatta tunsi Sernine säväyksen ruumiissaan.
Hän oli tullut paljastamaan vastustajaansa; ja hänen vastustajansa
oli ihan ensi hetkessä paljastanut hänet. Ja samalla ryhtyi
vastustaja taisteluun rohkeasti, röyhkeästi, ikäänkuin varmana
voitosta. Sellainen rehentely todisti verrattain suurta miehuutta.

Molemmat miehet, hurjan vihamieliset toinen toiselleen, mittelivät
toisiansa katseillaan.

"Ja mitä sitte?" kysyi Sernine.

"Mitäkö sitte? Ettekö luule, että meillä on syytä tavata toisemme?"

"Miksi?"

"Minä haluaisin puhua kanssanne."

"Minä päivänä soveltuu teille?"

"Huomenna. Syömme yhdessä puolipäivällistä jossakin ravintolassa."

"Miks'emme asunnossanne?"

"Ette tiedä osotettani."

"Tiedänpä kyllä."

Nopealla liikkeellä ruhtinas sieppasi Altenheimin taskusta esille
pistävän sanomalehden, joka oli vielä ristisiteessään, ja luki
ääneensä:

"29, Villa Dupont."

"Osava temppu!" kehaisi toinen. "Sanokaamme siis huomenna minun
asunnossani. Mihin aikaan?"

"Kello yksi."

"Minä olen vastassa. Hyvästi!"

He olivat kävelemäisillään erilleen. Altenheim seisahtui:

"Hei, sana vielä, ruhtinas. Tuokaa ase mukananne."

"Miksi?"

"Minulla on neljä miespalvelijaa, ja te olette yksinänne."

"Minulla on molemmat nyrkkini", vastasi Sernine. "Olemme siten
tasaväkiset."

Hän käänsi toiselle selkänsä, mutta huusi sitte vielä jälkeensä:

"Hei, sana vielä, parooni. Hankkikaa neljä palvelijaa lisää."

"Miksi?"

"Olen ajatellut asiaa. Minä tuonkin ratsuraippani mukanani."

       *       *       *       *       *

Täsmälleen kello yksi seuraavana päivänä saapui ratsumies sisälle
niin sanotun Villa Dupontin veräjästä. Se on rauhallinen, yksityinen
maalaistie, jonka ainoa pääsy on Rue Pergolèselta lähellä Avenue du
Boisia.

Sitä reunustavat puutarhat ja sievät yksityis-asumukset, ja toisen
pään sulkee pienoinen puisto, jossa on iso vanha rakennus; sen takana
kulkee Parisin esikaupunkirata. Tässä talossa, n:o 29:ssä, asui
parooni Altenheim.

Sernine viskasi hevosensa ohjakset tallirengille, jonka oli
lähettänyt sinne ennakolta, ja sanoi:

"Tuo se takaisin puoli kolmelta."

Hän soitti kelloa. Puutarhaveräjä avautui ja hän käveli etuportaille.
Siellä oli häntä vastassa kaksi kookasta lakeijan asuun puettua
miestä, jotka osottivat hänet suunnattoman avaraan, kylmään,
koristelemattomaan kivi-eteiseen. Ovi sulkeutui hänen takanaan
kumealla jymähdyksellä; ja niin suuri ja lannistumaton kuin hänen
urheutensa olikin, tuntui hänestä kuitenkin epäilyttävältä jäädä
yksikseen vihollisten keskelle tuohon syrjäiseen vankilaan.

"Ilmottakaa ruhtinas Sernine."

Vierashuone oli lähellä ja hänet osotettiin suoraan sisälle.

"Ahaa, siinäpä tulettekin, ruhtinas", tervehti parooni, lähestyen
häntä. "Uskotteko... Dominique, puolipäivällinen kahdenkymmenen
minuutin kuluttua. Siihen asti älkää antako meitä häiritä. Uskotteko,
ruhtinas, että minä tuskin odotin teitä näkeväni?"

"Vai niin! Miksi?"

"No, onhan tämän-aamuinen sodanjulistuksenne niin selvä, että
keskustelu käy tarpeettomaksi."

"Sodanjulistukseni?"

Parooni levitti auki "Grand Journalin" numeron ja viittasi näin
kuuluvaan uutiseen:

    'Meille ilmotetaan asianomaiselta taholta, että hra Lenormandin
    katoaminen on herättänyt toimintaan Arsène Lupinin. Lyhyen
    tiedustelun jälkeen ja kerran päätettyään selvittää
    Kesselbach-jutun vakuuttaa Arsène Lupin nyt etsivänsä käsille
    hra Lenormandin elävänä tai kuolleena, ja luovuttavansa oikeuden
    haltuun tuon hirvittävän rikossarjan tekijän tai tekijät.'

"Tämä asianomainen julistus on teidän, ruhtinas, tietysti?"

"Kyllä, minun se on."

"Olin siis oikeassa: se tarkotti sotaa."

"Niin."

Altenheim antoi Sentinelle tuolin, istuutui itsekin ja sanoi
suostuttelevalla äänellä:

"Mutta sitäpä en voi sallia. On mahdotonta, että kaksi meidän
kaltaistamme miestä tappelisivat, vahingoittaen toinen toistansa.
Meidän tulee vain päästä keskinäiseen ymmärtämykseen, keksiä siihen
välineet. Te ja minä olemme luodut ymmärtämään toisiamme."

"Minä päin vastoin ajattelen, että kaksi meidän kaltaistamme miestä
eivät ole luodut ymmärtämään toinen toistansa."

Parooni hillitsi kärsimättömän liikkeen ja pitkitti:

"Kuulkaahan minua, Lupin. Sivumennen sanoen, onko teillä mitään sitä
vastaan, että kutsun teitä Lupiniksi?"

"Miksi saan minä kutsua teitä? Altenheimiksi, Ribeiraksi vai
Parburyksi?"

"Haa! Teilläpä on paremmat tiedot kuin luulinkaan! Perhana, olettepa
te ovela! Kuulkaahan, Lupin, ja ajatelkaa sanojani tarkoin:
olen punninnut niitä huolellisesti jok'ainoaa. Me kaksi olemme
tasaväkiset... Vain yksi kysymys on vastaamatta: Miksi olemme toinen
toistamme vastaan? Me tavottelemme samaa tarkotusperää, vastannette.
Entä sitten? Tiedättekö mihin kilpailumme johtaa? Kumpainenkin
meistä herpaisee toisensa ponnistukset ja tuhoaa hänen työnsä; ja
siten kumpikin joudumme häviölle aikeissamme! Ja kenen hyväksi?
Yhden Lenormandin tai toisen: kolmannen konnan!... Se on kerrassaan
typerää."

"Mutta asian auttamiseksi on keino", sanoi Sernine.

"Mikä niin?"

"Että te luovutte."

"Älkää härnätkö. Minä puhun tosissani. Esitys, jonka teen, ei ole
tutkimatta hyljättävä. Se on kahdella sanalla lausuttuna: Olkaamme
kumppanuksia!"

"Kah!"

"Tietysti kumpainenkin meistä pysyy yksityis-asioissaan itsenäisenä."

"Mitä panette pohjaksi?"

"Minäkö?"

"Niin, te. Tiedätte mitä minulla on takanani: Olen antanut siitä
todisteita. Tiedätte millaisen osuuden minä panisin liittoomme. Mitä
on teillä?"

"Steinweg."

"Eipä ole paljoa."

"Siinä on suunnattoman paljon. Steinwegin kautta pääsemme selville
Pierre Leducista. Steinwegin kautta saamme tiedon Kesselbachin
kuuluisasta suunnitelmasta."

Sernine purskahti nauruun.

"Ja te tarvitsette minua siihen?"

"En ymmärrä..."

"No, veikkonen, onhan tarjouksenne lapsellinen. Teillä on Steinweg
käsissänne. Jos haluatte minua avuksenne, niin on syynä se, että
teidän ei ole onnistunut saada häntä puhumaan. Muutoin tulisitte
kyllä minutta toimeen."

"No, mitä siitä?"

"Minä kieltäydyn."

Molemmat miehet seisoivat taas vastatusten, rajuina ja leppymättöminä.

"Minä kieltäydyn", sanoi Sernine. "Lupin ei toimiaksensa kaipaa
ketään. Minä olen niitä, jotka kulkevat yksinään. Jos te olisitte
vertaiseni, joksi tekeydytte, niin kumppanuuden aatos ei olisi
milloinkaan pälkähtänyt päähänne. Mies, jolla on johtajan ryhti,
käskee. Liitto vaatii tottelemista. Minä en tottele."

"Te kieltäydytte? Te kieltäydytte?" toisti Altenheim, loukkauksesta
vaaleten.

"Muuta en voi hyväksenne tehdä, veikkonen, kuin tarjota teille paikan
joukossani. Aluksi tulee teistä pelkkä sotamies. Minun johtoni
alaisena saatte nähdä, kuinka kenraali voittaa taistelun... ja kuinka
hän korjaa saaliin itse ja itselleen. Sopiiko sinulle... Pekka?"

Altenheim oli suunniltaan raivosta. Hän kiristeli hampaitaan.

"Olette väärässä, Lupin", mutisi hän, "olette väärässä... En
minäkään ketään kaipaa; eikä tämä juttu ole minulle sen työläämpi
kuin monet muut, joista olen suoriutunut... Sanoin sanomani vain
jotta saavuttaisimme tarkotuksemme nopeammin ja toinen toistamme
haittaamatta."

"Te ette haittaa minua", sanoi Lupin halveksivasti.

"Mutta kuulkaahan! Jollemme lyöttäydy yhteen, niin ainoastaan toinen
onnistuu."

"Se on minulle hyvä kyllä."

"Ja hän onnistuu ainoastaan astumalla toisen ruumiin yli. Oletteko
valmistautunut sellaiseen kaksintaisteluun, Lupin? Kaksintaisteluun
elämästä ja kuolemasta, ymmärrättekö?... Veitsi on menetelmä, jota te
halveksitte. Mutta jos saisitte sellaisen kurkkuunne, Lupin?"

"Ahaa! Sitä siis lopultakin ajattelette?"

"En; minä en suurestikaan pidä veren vuodattamisesta... Katsokaa
nyrkkejäni. Minä isken... ja mies kaatuu... minulla on omia erityisiä
lyöntejäni... Mutta 'se toinen' tappaa... muistakaa... pikku haava
kurkkuun..."

"Parooni", naureskeli Sernine, "luulisipa teidän pelkäävän
liittolaistanne!"

"Minä pelkään muiden puolesta, niiden jotka sulkevat tietämme,
teidän, Lupin. Hyväksykää tarjous, tai olette hukassa. Minä toimin
itse, jos on tarvis. Päämäärä on liian lähellä... se on jo melkein
käsissäni... Väistykää tieltäni, Lupin!"

Sernine kohautti hartioitaan.

"Hyväinen aika, onpa minulla nälkä!" virkahti hän haukotellen.
"Myöhäinen hetki puolipäivälliselle!"

"Puolipäivällinen on pöydässä", ilmotti pöydänkattaja.

"Hei, hyvä oli kuulo!"

Ovessa Altenheim tarttui Sernineä käsivarteen ja hoki palvelijan
läsnäolosta välittämättä:

"Jos noudatatte neuvoani... suostukaa. Tämä on vakava hetki
elämässänne. Minä vannon teille, että teidän on viisasta suostua."

"Kaviaaria!" huudahti Sernine. "Siinäpä teitte herttaisesti...
Muistitte kestitsevänne venäläistä ruhtinasta."

He istuutuivat vastatusten, välillään paroonin vinttikoira, iso,
hopeavillainen elukka.

"Sallikaa minun esitellä teille Sirius, uskollisin ystäväni."

"Maanmieheni", sanoi Sernine. "En ikinä unohda sitä, jonka tsaari
suvaitsi minulle antaa, kun minulla oli kunnia pelastaa hänen
henkensä."

"Vai niin, teillä oli se kunnia... kait oli kysymyksessä
terroristinen salaliitto?"

"Niin, minun tekaisemani salaliitto. Koira, tietäkääs, oli nimeltään
Sevastopol..."

Ateria jatkui hilpeästi. Altenheim oli saanut takaisin hyvän
tuulensa ja nuo kaksi miestä kilpailivat keskenään sukkeluudessa ja
kohteliaisuudessa. Sernine kertoili kaskuja, joita Altenheim höysti
toisilla.

"Hei", sanoi Sernine, "onpa meillä hieno ammatti! Se saattaa meidät
tekemisiin ihmiskunnan parhaimmiston kanssa. Seh, Sirius, saas tästä
palanen tryffelöityä kananpoikaa!"

Koira ei siirtänyt katsettansa hänestä ja hotaisi kaikki mitä Sernine
sille heitti.

"Lasillinen chambertinia, ruhtinas?"

"Mielihyvällä, parooni."

"Voin suositella sitä. Se tulee Leopold kuninkaan kellareista."

"Lahja?"

"Niin, lahja, jonka annoin itselleni."

"Se on erinomaista... Verraton tuoksu!... Tämä pâté de foie-gras on
verraton! Minun täytyy onnitella teitä, parooni; teillä on parasta
lajia keittiöpäällikkö."

"Keittiöpäällikköni on naiskokki, ruhtinas. Minä lahjoin hänet
suunnattomalla kullan paljoudella lähtemään Levraudilta,
sosialisti-edusmieheltä. Mutta koettakaapas tätä suklaajäätelöä;
ja antakaa minun kiinnittää erikoista huomiotanne noihin pieniin
leivoksiin, joita on sen mukana. Ne ovat neron keksintöä nuo
leivokset."

"Muoto on ainakin viehättävä", puheli Sernine, ottaen tarjottua. "Jos
ne maistuvat yhtä hyviltä kuin näyttävät... Tässä, Sirius, sinulle
herkkupala..."

Hän otti yhden leivoksen ja antoi sen koiralle. Sirius nielaisi
sen kokonaisena, seisoi hievahtamatta pari kolme sekuntia kuin
huumaantuneena, pyörähti sitten ympäri ja kaatui kuolleena lattialle.

Sernine hypähti taaksepäin, jotta joku lakeijoista ei olisi
aavistamattomasti hyökännyt hänen kimppuunsa ja remahti nauramaan:

"Kuulkaahan, parooni, kun vastakertana tahdotte myrkyttää jonkun
ystävänne, niin koettakaa estää ääntänne värähtelemästä ja käsiänne
vapisemasta... muutoin teitä epäillään... Mutta sanoittehan
muistaakseni murhan olevan teille vastenmielistä?"

"No nähkääs", arveli toinen, ihan häikäilemättömänä, "täytyyhän
terästää ruokahaluansa. Tahdoin nähdä, miltä se tuntuu."

"Turkanen, poikaseni, valitsettepa kokeilunne hyvin! Venäläisen
ruhtinaan!"

Hän astui Altenheimin luo ja puheli tuttavallisella äänellä:

"Tiedättekö mitä olisi tapahtunut, jos te olisitte onnistunut:
toisin sanoen, jos ystäväni eivät olisi nähneet minun palaavan kello
kolmelta? Niin, puoli neljä olisi poliisiprefekti tarkoin tiennyt
kaikki mitä niin sanotusta parooni Altenheimista oli tiedettävää; ja
sanottu parooni olisi ennen iltaa vangittu ja teljetty tyrmään."

"Pyh!" vähitteli Altenheim. "Vankilasta pääsee pakoon... kun sitä
vastoin ei pääse takaisin siitä valtakunnasta, jonne olin teidät
lähettämässä."

"Totta kyllä, mutta teidän olisi lähetettävä minut sinne ensin; eikä
se ole aivan helppoa."

"Siihen tarvittiin vain suupalanen tuollaisesta leivoksesta."

"Oletteko ihan varma siitä?"

"Koettakaa."

"Yksi asia on varma, veikkonen: teissä ei ole vielä sitä ainesta,
josta suuret seikkailijat ovat tehtyjä; ja epäilen, saatteko sitä
konsanaan, kun ajattelen millaisia ansoja minulle virittelette.
Koetelkaahan, veikkonen. Minä puolestani olen tyrmistymätön ja
nujertumaton."

Sernine palasi tuolilleen.

"Lopettakaamme ateriamme. Mutta kun minun tekee mieleni todistaa
väittämäni ominaisuudet ja kun en toiselta puolen tahdo loukata
kokkinne tunteita, niin antakaahan minulle tuo leivoslautasellinen."

Hän otti yhden leivoksen, mursi sen kahtia ja ojensi toisen
puolikkaan paroonille:

"Syökää tuo!"

Toinen teki kammoksuvan eleen.

"Pötyä!" virkahti Sernine.

Ja paroonin ja hänen käskyläistensä ihmettelevien silmien edessä
hän alkoi syödä leivoksen ensimäistä ja sitte toista puolikasta,
rauhallisesti, tunnollisesti, niinkuin maistellaan herkkupalaa, josta
ei annettaisi pienimmänkään hitusen joutua hukkaan.

       *       *       *       *       *

He tapasivat toisensa jälleen.

Samana iltana kutsui ruhtinas Sernine parooni Altenheimin
päivälliselle Cabaret Vateliin, seurueenansa muuan runoilija, muuan
rahamies ja kaksi kaunista Théâtre Française näyttelijätärtä.

Seuraavana päivänä he söivät yhdessä puolipäivällistä Boisissa ja
tapasivat toisensa illalla oopperassa.

He kohtasivat toisiansa joka päivä viikon ajan. Olisi voinut luulla,
että he eivät viihtyneet ilman toinen toisensa seuraa, että heidät
yhdisti luja ystävyys, joka perustui molemminpuoliseen luottamukseen,
myötätuntoon ja arvostamiseen.

He viettivät aikansa hauskasti, joivat hyviä viinejä, polttelivat
hienoja sikaareja ja nauraa hälisivät kuin hullut.

Todellisuudessa he tuimasti väijyivät toinen toistansa.

Verivihollisina, joita erotti armoton viha, kumpainenkin varmana
voitostaan ja hillitsemättömällä kaiholla ikävöiden sitä, he
odottivat otollista hetkeä.

Kumpainenkin tiesi, ettei loppuratkaisua voisi viivyttää kauvan.

Se oli jännittävää draamaa, jollaisen kiihdyttävä voima pakostakin
elähytti Serninen laista miestä. Tuntea vastustajansa ja elää hänen
vierellään, tuntea kuoleman vaanivan jokaisella harha-askeleella,
jokaisella ajattelemattomalla hetkellä -- mikä ilo ja riemu!

Eräänä iltana he olivat kahden kesken Rue-Cambon-klubin puutarhassa;
Altenheim oli klubin jäseniä hänkin. Oli tunti ennen kesäkuun
iltahämyä, johon aikaan käydään päivälliselle ennen kuin jäsenet
saapuvat korttipöydän ääreen. He kiertelivät pikku nurmikkoa pitkin,
jonka reunalla kulki pensaston verhoama muuri. Pensaitten takana oli
pieni ovi. Äkkiä, Altenheimin puhuessa, Sernine kavahti vaanimaan
häntä silmänurkastaan. Altenheim piti kättään takkinsa taskussa,
ja Sernine näki käden, vaatteen läpi, puristavan tikarin kahvaa,
epäröiden, empien, päättäväisenä ja heikkona vuorotellen.

Rinta pystyssä, kädet seljän takana, Sernine odotteli mielihyvän
ja tuskallisuuden vaihdellessa hänen sielussaan. Parooni oli nyt
tauonnut puhumasta ja he astelivat äänettöminä eteenpäin vieretysten.

Sernine katsoi häntä suoraan silmiin. Toinen oli valju ja vavahteli
tehottomasta voimastaan.

"Senkin ämmälauri, miks'ette iske?" ivaili Sernine. "En saa teistä
ikinä kalua. Sanonko teille totuuden? No, te pelkäätte minua! Niin,
veikkonen, te ette milloinkaan tunne olevanne ihan varma siitä,
mitä saattaa tapahtua teille, ollessanne kasvoista kasvoihin minua
vastassa. Te tahdotte toimia, mutta minun mahdolliset toimenpiteeni
ne hallitsevat asemaa. Ei, on päivän selvää, ettei teissä vielä ole
miestä minua nitistämään."

Hän ei ollut vielä loppuun puhunut, kun tunsi jonkun kuristavan
kurkkuansa ja tempaisevan häntä taaksepäin. Joku pensastossa pikku
oven lähellä piileksinyt oli syössyt hänen kimppuunsa. Hän näki
kohonneessa kädessä välkkyvän tikarin. Käsi iski; tikarin kärki osui
hänen kurkkuunsa.

Samassa hyökkäsi Altenheim täydentämään salamurhan, ja he
kierähtivät nurin kukkapenkereeseen. Koko tapaus vei enintään pari-,
kolmekymmentä sekuntia. Niin voimakas ja kokenut painiskelija kuin
olikin, hellitti Altenheim melkein heti kivusta voihkaisten. Sernine
nousi ja juoksi pikku ovelle, joka oli juuri sulkeutunut tumman
haamun eteen. Se oli myöhäistä. Hän kuuli avaimen kiertyvän lukossa.
Hän ei saanut sitä auki.

"Haa, senkin roisto!" sadatti hän. "Päivä, jona sinut tavotan, on
päivä, jona ensi kerran vuodatan verta! Sen vannon!"

Hän palasi taistelupaikalle, kumartui ja otti maasta tikarin
kappaleet; sen terä oli iskiessään katkennut.

Altenheim alkoi liikkua. Sernine kysyi:

"No, parooni, voitteko jo paremmin? Te ette tuntenut sitä lyöntiä,
vai mitä? Minä sitä nimitän oikoiseksi iskuksi polttopisteeseen,
se kun niistää ihmiseltä elämänliekin kuin kynttilän. Se on
näpsä, joutuisa, kivuton... ja erehtymätön. Tikarin isku sitä
vastoin... pyh! Tarvitsee vain käyttää pientä teräksestä kudottua
kaulahaarniskaa, kuten minä, uhmataksensa koko maailmaa, etenkin
pientä mustapukuista toverianne, hän kun aina iskee kurkkuun,
pöhkö... Katsokaahan hänen lempikaluaan... sirpaleina!"

Hän tarjosi toiselle kätensä:

"No, nouskaapa ylös, parooni. Syömme päivällistä yhdessä. Ja
muistakaakin etevämmyyteni salaisuus: lannistumaton sielu
nujertumattomassa ruumiissa."

Hän palasi klubihuoneisiin, varasi pöydän kahdelle, istuutui sohvalle
ja jupisi päivällistä odotellessaan itsekseen:

"Peli on tosin hupaisa, mutta se alkaa käydä vaaralliseksi. Minun
täytyy saada siitä loppu. Kiusana on se, etten voi tehdä mitään ennen
kuin löydän ukko Steinwegin, sillä lopultakin on ukko Steinweg ainoa
tärkeä tekijä koko jutussa. Altenheim on hänen kanssaan tekemisissä
joka päivä; se on epäilemätöntä. Niinikään on epäilemätöntä,
että hän tekee kaikkensa kiskoakseen häneltä tiedon Kesselbachin
suunnitelmasta. Mutta missä tapailee hän ukkoa? Minne on hän vankinsa
teljennyt? Ystävien luo? Omaan taloonsa, Villa Dupontin 29:ään?"

Hän mietiskeli jonkun aikaa, sitte sytytti savukkeen, imaisi sitä
kolmasti ja heitti sen pois. Tämä ilmeisesti oli sovittu merkki,
sillä kaksi nuorta miestä tuli istuutumaan hänen viereensä. Hän ei
ollut heitä tuntevinaankaan, mutta puheli heidän kanssaan kuitenkin
vaivihkaa. Ne olivat Doudevillen veljekset, siksi päivää hienoiksi
herrasmiehiksi pukeutuneina.

"Mikä asiana, isäntä?"

"Ottakaa kuusi miestänne, menkää Villa Dupontin 29:ään ja tunkeutukaa
sisälle."

"Miten?"

"Lain nimessä. Olettehan poliisitarkastajia! Kotitarkastus..."

"Mutta meillä ei ole oikeutta..."

"Ottakaa itsellenne oikeus."

"Entä palvelijat? Jos he tekevät vastarintaa?"

"Niitä on vain neljä."

"Jos he huutavat?"

"Eivätkä huuda."

"Jos Altenheim palaa kotiin?"

"Hän ei palaa ennen kello kymmentä. Minä pidän huolen siitä. Siten
saatte aikaa puolen kolmatta tuntia, ja vähemmässäkin saatte
pengotuksi koko talon pohjiansa myöten. Jos löydätte ukko Steinwegin,
niin tulkaa ilmottamaan minulle."

Parooni Altenheim saapui. Sernine astui häntä vastaan:

"Nytpä käymmekin aterioimaan! Tuo pikku tapaus puutarhassa tuotti
minulle aika nälän. Minulla muuten, parooni hyvä, on muutamia pikku
neuvoja annettavana teille."

He istuutuivat pöytään.

Päivällisen jälkeen Sernine esitti biljardia. Altenheim suostui.
Pelin päätyttyä he menivät baccarat-huoneeseen. Merkitsijä huusi
juuri:

"Viisikymmentä louisia on pankissa."

"Sata lousia", korotti Altenheim.

Sernine katsahti kelloansa. Kymmenen. Doudevillet eivät olleet
palanneet. Etsintä oli siis ollut hyödytön.

"Mukana", hän sanoi.

Altenheim istuutui ja jakoi kortit:

"Minä annan."

"Ei."

"Seitsemän."

"Kuusi. Minä häviän", sanoi Sernine. "Teenkö panoksen
kaksinkertaiseksi?"

"Päinsä käy", yhtyi parooni.

Hän jakoi kortit.

"Kahdeksan" sanoi Sernine.

"Yhdeksän", sanoi parooni, laskien korttinsa pöydälle.

Sernine kiepahti kantapäällään ympäri ja mutisi:

"Se maksaa minulle kolmesataa louisia. Mutta siitä viisi; se
kiinnittää hänet tänne."

Kymmentä minuuttia myöhemmin hänen automobilinsa toi hänet Villa
Dupontin 29:n edustalle, ja hän tapasi Doudevillet miehinensä
eteiseen kerääntyneinä:

"Oletteko nuuskineet äijän käsiinne?"

"Emme."

"Hitto! Mutta jossakin täytyy hänen olla. Missä ovat palvelijat?"

"Tuolla ruokakonttorissa, köytettyinä, ja kokki samaten."

"Hyvä. Suon mieluummin, että he eivät näe minua. Lähtekää, te toiset.
Jean, jääkää ulkopuolelle vartioimaan; Jacques, näyttäkää minulle
talon paikat."

Hän juoksi nopeasti kellarin, pohjakerran, ensimäisen ja toisen
huonekerran sekä ullakon läpi. Hän ei oikeastaan pysähtynyt
minnekään, tietäen ettei hän muutamissa minuuteissa keksisi mitä
hänen miehensä eivät olleet kolmessa tunnissa kyenneet keksimään.
Mutta hän painoi tyystin mieleensä huoneiden muodon ja aseman, ja
vaani jotakin pikku piirrettä, joka johtaisi hänet jäljille. Hän ei
havainnut mitään.

"Ukko ei ole täällä", päätti hän.

"Sitten on meidän paras lähteä, isäntä. Altenheim ei voi enää pitkää
aikaa viipyä poissa."

"Niin, te lähdette."

"Entäs te itse?"

"Minä jään. Älköön sanottako, että minä tyhjän vuoksi olen nähnyt
kaiken tämän vaivan."

"Missä aijotte oleskella?"

"Tässä pimeässä, vaatteilla täytetyssä, kaihtimien sulkemassa
komerossa. Täältä näen paroonin koko makuuhuoneen pöytäpuheliminensa."

"Mutta hänhän palvelijoiltansa kuulee, että talossa on käyty."

"Niinpä kyllä, mutta hän ei osaisi uneksiakaan, että yksi meistä
asettuu tänne yöksi. Hän vain ajattelee yrityksen menneen myttyyn."

"Ja miten pääsette ulos?"

"Oh, siihenpä en osaa mitään sanoa. Pääasia oli päästä sisälle.
Täällä olen ja tänne jään. Menkää, Doudeville, ja sulkekaa ovet
mennessänne."

Hän istuutui pienelle laatikolle komeron takaseinälle. Neljä riviä
riippuvia vaatteita suojeli häntä. Ellei tiukkaa tarkastusta
tapahtuisi, oli hän ilmeisesti ihan turvassa.

Kaksi tuntia kului. Hän kuuli hevosen kavioiden kumeata töminää ja
aisakellon kilinää. Vaunut pysähtyivät edustalle, etuovi jymähti
kiinni ja pian jälkeenpäin hän kuuli ääniä, huudahduksia, hälinää,
joka yltyi nähtävästi sikäli kuin vangit vapautuivat kapuloistansa.

"He selittelevät hänelle seikkailuansa", ajatteli hän. "Kaiketi on
parooni nyt riehuvassa raivossa."

Hälinää jatkui pohjakerran huoneissa. Alteinheim varmaankin
kuulusteli kumppaneitansa. Vasta puolen tunnin kuluttua kuuli Sernine
askeleiden nousevan ylös portaita.

"Menkää levolle, kaikki", käski Altenheimin ääni.

Parooni astui huoneeseensa, mukanaan yksi miehensä, ja sulki oven.

"Ja minäkin käyn levolle, Dominique. Emme pääsisi sen pitemmälle,
vaikka istuisimme kaiken yötä jaarittelemassa."

"Minun mielipiteeni on", arveli toinen, "että hän tuli sieppaamaan
Steinwegiä".

"Se on minunkin mielipiteeni; ja sehän tässä onkin hauska puoli, kun
kerran Steinweig ei ole täällä."

"Ruhtinas siis on hävinnyttä miestä?"

"Hävinnyttä varmasti."

"Silti", virkkoi toinen, "täytyy meidän päästä hänestä eroon."

"Ole siitä huoletta, veikkonen; se tapahtuu piankin, ennen kuin on
viikko kulunut, saat nähdä."

"Viikko on liian pitkä."

"Voit olla oikeassa. Mutta anna minun nyt käydä levolle."

Ovi kävi. Sitte kuuli Sernine paroonin telkeävän sen, tyhjentävän
taskunsa, vetävän kellonsa ja riisuutuvan. Hän kuulosti olevan
hilpeällä tuulella, vihellellen ja hyräillen, jopa puhellen
ääneensäkin:

"Niin, vähemmässä kuin viikossa... vähemmässä kuin neljässä
päivässä!... Muutoin se kerskuri syö meidät suuhunsa!... Eipä väliä,
hän haaskasi kolttosensa tänä iltana..."

Hän meni vuoteeseensa ja väänsi sähkövalon sammuksiin.

Sernine oli tullut etualalle kaihtimeen asti, jota hän hiljaa
kohotti. Hän näki yön häämyn kajastavan ikkunoista, vuoteen jäädessä
pimentoon.

Hän epäröitsi. Hyökkäisikö hän paroonin kimppuun, kiristäisi häntä
kurkusta ja vaatisi häneltä väkivallalla ja uhkauksilla, mitä ei
ollut kyennyt kavaluudella saamaan? Järjetöntä! Altenheim ei ikinä
sallisi itseänsä peloteltavan.

"Ka, hän kuorsaa jo", jupisi Sernine.

Äärettömän varovasti otti hän naulakosta neljä tai viisi takkia ja
viittaa, levitti ne lattialle, pöyhi vuoteensa mukavaksi ja kävi
rauhallisesti nukkumaan, selkä seinää vasten.

Parooni ei ollut aikainen nousija. Kello löi ulkona yhdeksän, kun hän
astui lattialle ja soitti palvelijaansa.

Hän luki tämän tuomat kirjeet, loiski kylpyammeessaan, pukeutui
sanaakaan virkkamatta ja istuutui pöytänsä ääreen kirjottamaan,
sill'aikaa kun Dominique huolellisesti ripusti edellisen päivän
vaatekappaleet komeroon ja Sernine nyrkit valmiina kyseli itseltään:

"Saas nähdä, pitääkö minun antaa oikoinen iskuni hra Dominiquen
polttopisteeseen!"

Kello kymmeneltä oli parooni valmis.

"Jätä minut", hän sanoi palvelijalle. "Tahdon käyttää puhelinta."

Hän sulki oven itse, kuin ei olisi luottanut keneenkään, palasi
pöydän ääreen ja otti puhetorven käteensä:

"Halloo!... Yhdistäkää Garchesiin, mademoiselle, olkaa hyvä... Hyvä
on, minä odotan kunnes soitatte."

Hän istuutui.

Puhelin soi.

"Halloo!" vastasi Altenheim. "Onko Garchesissa?... On, oikein on.
Antakaa minulle numero 38, mademoiselle, olkaa hyvä."

Muutamia sekunteja myöhemmin hän alkoi puhella niin matalalla ja
selvällä äänellä kuin saattoi:

"Oletteko 38?... Minä puhun; ei tarpeettomia sanoja... Eilen?...
Niin; te iskitte harhaan puutarhassa... Toisella kertaa, tietysti.
Mutta asia alkaa käydä kiireelliseksi... Hän tutkitutti talon
eilen illalla... Minä kerron siitä myöhemmin... Ei luonnollisesti
löytänyt mitään... Mitä?... Halloo!... Ei; ukko Steinweg kieltäytyy
puhumasta... Minä käväisin häntä katsomassa illalla, ennen kuin tulin
kotiin... Uhkaukset, lupaukset, mikään ei tepsi... Halloo!... Niin,
tietysti, hän näkee, että me emme voi tehdä mitään... Me tiedämme
vain osan Kesselbachin suunnitelmasta ja Pierre Leducin jutusta...
Hän on ainoa, jolla on arvoituksen vastaus... Hoo, kyllä hänet
puhumaan saadaan; sen takaan. Olen viimeiset kaksi päivää pitänyt
häntä niukalla ravinnolla... Se saa miehen lavertamaan... ellei se
häntä tapa... Mitä?... No, mitä voimme tehdä? Mitä tahansa mieluummin
kuin antaa hänen mennä! Haluaisitteko että ruhtinas korjaisi hänet
talteensa? Mitä ruhtinaaseen tulee, niin kyllä me kolmessa päivässä
hänen rokkansa keitämme... Teillä on aatos?... Niin, se on hyvä
aatos... Hei, hip, mainiota! Minä pidän siitä huolta... Milloin
tapaamme? Sopiiko ylihuomenna? Oikein. Minä tulen tiistaina... kello
kahdelta... Hyvästi."

Joitakuita tunteja myöhemmin, palvelijain ollessa puolipäivällisellä,
ruhtinas Sernine asteli rauhallisesti ulos Villa Dupontista, hiukan
pyörrytystä tuntien ja hetkuvin polvin. Suunnatessaan kulkunsa
lähimpään ravintolaan määritteli hän aseman seuraavasti:

"Tiistaina siis Altenheim ja Palace-hotellin murhaaja tapaavat
toisensa Garchesissa, talossa, jonka puhelinnumero on 38. Tiistaina
siis minä luovutan poliisiviranomaisten haltuun kaksi rikollista ja
vapautan hra Lenormandin. Illalla tulee ukko Steinwegin vuoro; ja
vihdoinkin saan tietää, onko Pierre Leduc silavasaksan poika vai ei,
ja kelpaako hän Genevièven mieheksi. Se tapahtukoon!"

       *       *       *       *       *

Kello yksitoista tiistaina aamupäivällä kutsutti Valenglay,
pääministeri, luoksensa poliisiprefektin ja hra Weberin, etsivän
osaston apulaispäällikön, ja näytti heille pikapostissa juuri
saamansa kirjeen:

    'Hra ministeripresidentti:

    Tietäen teidän suuresti harrastavan hra Lenormandin asiata,
    kirjotan teille ilmottaakseni eräitä seikkoja, jotka minulle on
    sattuma ilmaissut.

    Hra Lenormand on teljetty Villa des Glycinesin kellareihin
    Garchesissa, lähellä Lepolaa.

    Palace-hotellin konnat ovat päättäneet murhata hänet tänään kello
    kaksi.

    Jos poliisit tarvitsevat minun apuani, niin he tapaavat
    minut puoli kahdelta Lepolan puutarhassa tai siinä
    puutarharakennuksessa, jossa asuu rouva Kesselbach, jonka ystäviä
    minulla on kunnia olla.

    Syvimmällä kunnioituksella

                                                    _Sernine_.'

"Tämä on hyvin vakava asia, hyvä hra Weber", puheli Valenglay.
"Voin lisätä, että saatamme kaikin puolin luottaa ruhtinas Serninen
tiedonantojen täsmällisyyteen. Olen useasti tavannut hänet
päivällisillä. Hän on totinen, älykäs mies..."

"Sallitteko minun, hra presidentti", kysyi etsivän osaston
apulaispäällikkö, "näyttää teille toisen kirjeen, jonka minä
puolestani sain tänä aamuna?"

"Samasta asiasta?"

"Niin."

"Antakaa tänne."

Hän otti kirjeen ja luki:

    'Hyvä hra:

    Ilmotan teille täten, että ruhtinas Paul Sernine, joka on
    tekeytynyt rouva Kesselbachin ystäväksi, on todellisuudessa
    Arsène Lupin.

    Yksi todiste riittää: _Paul Sernine_ on kirjainheitto _Arsène
    Lupin'ista_. Ei kirjaintakaan yli, ei kirjaintakaan vailla.

                                                    L. M.'

       *       *       *       *       *

Neljännestä vailla kaksitoista, ravintolassa lähellä Madelainea.
Ruhtinas on puolipäivällisellä. Kaksi nuorta miestä istuutuu
viereiseen pöytään. Hän kumartuu ja alkaa puhella heille kuin
sattumalta tapaamillensa tuttaville:

"Kuulutteko te retkikuntaan?"

"Kuulumme."

"Montako miestä kaikkiaan?"

"Kuusi, luulen. Kukin menee perille erikseen. Me tapaamme hra Weberin
neljännestä vailla kaksi lähellä Lepolaa."

"Hyvä on. Minä tulen sinne."

"Mitä?"

"Enkö minä johda retkikuntaa? Ja eikö minun asiani ole löytää hra
Lenormand, kun olen sen julkisesti julistanut?"

"Uskotte siis, että hra Lenormand ei ole kuollut, isäntä?"

"Olen varma siitä."

"Tiedättekö mitään?"

"Kyllä, eilisestä asti tiedän varmaksi, että Altenheim ja hänen
joukkionsa vei hra Lenormandin ja Gourelin Bougivalin sillalle,
paiskaten heidät virtaan. Gourel upposi, mutta hra Lenormandin
onnistui pelastua. Minä annan aikanansa kaikki tarpeelliset
todisteet."

"Mutta jos hän on hengissä, niin miks'ei hän näyttäydy?"

"Syystä että hän ei ole vapaa."

"Onko ilmotuksenne siis totta? Onko hän Villa des Glycinesin
kellareissa?"

"Minulla on täysi syy ajatella niin."

"Mutta mistä tiedätte?... Mikä aihe...?"

"Se on minun salaisuuteni. Voin sanoa teille ainoastaan, että
paljastuksesta tulee -- miten sanoisin? -- hälyä herättävä. Oletteko
valmiita?"

"Olemme."

"Automobilini on Madeleinen takana. Yhtykää minuun siellä."

Garchesissa Sernine lähetti pois automobilin, ja he kävelivät
polulle, joka johti Genevièven koululle. Siellä hän pysähtyi:

"Kuulkaa minua, pojat. Tämä on mitä tärkeintä. Te soitatte Lepolan
ovikelloa. Onhan teillä poliisitarkastajina oikeus päästä sisälle?
Sitte menette Pavillon Hortenseen, siihen rakennukseen, joka on
tyhjillään. Siellä juoksette alas pohjakertaan ja löydätte vanhan
luukun; sitä teidän tarvitsee vain nostaa, nähdäksenne äskettäin
keksimäni tunnelin aukon, joka johtaa suoraan Villa des Glycinesiin.
Tällä keinoin Gertrude ja parooni Altenheim tapailivat toisiaan. Ja
tätä tietä kulki hra Lenormand, ainoastaan joutuakseen vihamiestensä
käsiin."

"Niinkö luulette, isäntä?"

"Niin luulen. Ja nyt on asiana tämä: teidän tulee ottaa selko siitä,
että tunneli on samassa kunnossa kuin minun viime yönä jättäessäni
sen; että sitä sulkevat kaksi ovea ovat auki; ja että eräässä
kuopassa toisen oven lähellä on mustaan vaatekaistaleeseen kiedottu
mytty, jonka itse panin sinne."

"Avaammeko mytyn?"

"Se ei ole tarpeellista. Siinä on toinen vaatekerta. Menkää, älkääkä
näyttäytykö enempää kuin voitte välttää. Minä odotan teitä."

Kymmenen minuutin kuluttua he palasivat.

"Molemmat ovet ovat auki", ilmotti toinen Doudeville.

"Entä mustakankainen mytty?"

"Se on paikoillaan toisen oven lähellä."

"Mainiota! Kello on viittä vailla puoli kaksi. Weber saapuu pian
uroinensa. He ottavat vartioidakseen huvilaa. He piirittävät sen
heti kun Altenheim on tullut. Olen järjestänyt Weberin kanssa,
että minä soitan ovikelloa; ovi avataan, ja minä astun jalkani
linnotukseen. Kerran sinne päästyäni on minulla oma suunnitelmani.
Hei, aavistelenpa, että saamme nähdä jotakin hauskaa."

Ja heistä erottuaan käveli Sernine pitkin polkua koululle, puhellen
itsekseen:

"Enteet ovat hyvät. Taistelu tapahtuu minun valitsemallani
alueella. Minun on täytymys voittaa. Tulen suoriutuneeksi kahdesta
vastustajastani ja jään yksikseni hoitelemaan Kesselbachin juttua...
yksikseni, kädessäni kaksi vankkaa valttikorttia: Pierre Leduc ja
Steinweg... lisänä vielä tämä lapsi... Yksi on vain pulma: mitä
hautoo Altenheim? Ilmeisesti on hänellä oma hyökkäyssuunnitelmansa.
Miltä taholta aikoo hän ahdistaa minua? Se on hiukan kiusallista.
Onko hän voinut paljastaa minut poliisiviranomaisille?"

Hän asteli koulun pienen kisakentän poikki. Oppilaat olivat
tunneillaan. Hän koputti ovelle.

"Ai, sinäkö siellä?" sanoi madame Ernemont, avatessaan oven. "Jätit
siis Genevièven Parisiin?"

"Sen tehdäkseni olisi Genevièven pitänyt olla Parisissa", vastasi
toinen.

"Niin hän on ollutkin, saatuansa kutsusi."

"Mitä nyt?" huudahti Sernine, kouraisten häntä käsivarresta.

"Mutta paremminhan sinä tiedät kuin minä!"

"Minä en tiedä mitään... en mitään... Puhu!..."

"Etkö kirjeellisesti pyytänyt Genevièveä tapaamaan sinua
Saint-Lazaren asemalla?"

"Ja lähtikö hän?"

"Lähtipä tietysti... Teidän piti yhdessä syödä puolipäivällistä Hôtel
Ritzissä."

"Kirje... näytä minulle kirje."

Hän käväisi noutamassa sen ja antoi Serninelle.

"Mutta etkö sinä onneton osannut nähdä sitä väärennetyksi? Käsialaa
on hyvin jäljitelty... mutta väärennys se on... sen voi nähdä kuka
tahansa." Hän puristi raivostuneena ohimoitansa nyrkeillään. "Se se
oli se siirto, jota odottelin. Voi sitä kapista konnaa! Hän ahdistaa
minua tytön kautta... Mutta mistä hän tietää? Ei, hän ei tiedä... Hän
on yrittänyt sitä nyt kahdesti... ja se tapahtuu Genevièven itsensä
vuoksi; hän on mielistynyt tyttöön... Oi, ei sitä! Ei koskaan!
Victoire, kuule! Oletko varma siitä, että tyttö ei häntä rakasta?
Voi, minä menetän järkeni! Maltas! Minun täytyy ajatella... nyt ei
ole aika..."

Hän vilkaisi kelloansa:

"Kahtakymmentäviittä vailla kaksi... Minulla on aikaa... Minua
pölkkypäätä! Aikaa tehdä mitä? Mistä minä tiedän, missä hän on?"

Hän harppaili edestakaisin kuin mieletön; ja hänen vanha imettäjänsä
näytti hämmästyvän hänen kiihtymystänsä, hänen hillintänsä puutetta.

"Lopultakin", hän sanoi, "on mahdollista, että Geneviève viime
hetkessä aavisti ansaa."

"Missä voisi hän olla?"

"En tiedä... kenties rouva Kesselbachilla."

"Se on totta!" huudahti Sernine äkillisen toivon elvyttämänä.

Ja hän läksi juoksujalkaa Lepolaan.

Matkalla hän veräjän luona tapasi Doudevillen veljekset, jotka olivat
menossa portinvartijan kojuun. Koju oli tielle päin, joten he sieltä
saivat pidetyksi silmällä Villa des Glycinesiin johtavia polkuja.
Pysähtymättä hän meni suoraan Pavillon de l'Impératriceen, kutsui
Suzannen ja pyysi tämän viemään hänet rouva Kesselbachin luo.

"Geneviève?" hän kysyi.

"Geneviève?"

"Niin. Eikö hän ole käynyt?"

"Ei, ei useampaan päivään..."

"Mutta hänen pitäisi tulla, vai mitä?"

"Luuletteko niin?"

"Olen siitä varma. Missä luulette hänen olevan? Voitteko muistaa?"

"Minun on turha yrittääkään. Vakuutan teille, että Geneviève ja minä
emme ole mitään sopineet tapaamisestamme." Ja äkkiä säikähtyen:
"Mutta ettehän vain ole huolissanne? Onko mitään tapahtunut
Genevièvelle?"

"Ei, ei mitään."

Hän oli jo lähtenyt huoneesta. Hänen mieleensä oli juolahtanut aatos.
Entä jos Altenheim ei olisikaan Villa des Glycinesissä? Entä jos
kohtaus olisi siirretty toiseen hetkeen!

"Minun täytyy tavata se roisto", sanoi hän itsekseen. "Täytyy kaikin
mokomin."

Ja hän juoksi edelleen sekaannuksissaan, välinpitämättömänä kaikesta.
Mutta kojun edustalla hän heti saavutti tyyneytensä. Hän oli
vilahdukselta nähnyt etsivän osaston apulaispäällikön puutarhassa
Doudevillen veljeksien kanssa puhelemassa.

Jos hän olisi hallinnut tavallista terävää havaintokykyänsä, niin
olisi hän huomannut Weberin hänen lähestyessänsä hiukan hätkähtävän.
Mutta hän ei nähnyt mitään.

"Hra Weber kaiketi?" hän kysyi.

"Niin... kenen kanssa on minulla kunnia..."

"Ruhtinas Serninen."

"Ah, kovin hauskaa! Hra poliisiprefekti on minulle maininnut teidän
tärkeästä avustuksestanne, monsieur."

"Se avustus ei ole täydellinen ennen kuin olen luovuttanut teille
konnat."

"Se piankin tapahtuu. Toinen pahantekijä on luullakseni juuri mennyt
sisälle: vanttera mustaverinen mies."

"Niin, se oli parooni Altenheim. Ovatko miehenne täällä, hra Weber?"

"Ovat, piilotettuina tien varteen, kahdensadan metrin päähän tästä."

"Minusta tuntuu, hra Weber, että voisitte koota heidät tähän kojuun.
Täältä lähdemme huvilaan. Koska parooni Altenheim tuntee minut, niin
oletan heidän avaavan minulle oven, ja minä menen sisälle... teidän
kanssanne."

"Se on oivallinen suunnitelma", sanoi Weber. "Minä tulen heti
takaisin."

Hän poistui puutarhasta ja käveli alas tietä päinvastaiselle
suunnalle Villa des Glycinesistä.

Sernine tarttui nopeasti toista Doudevillea käsivarteen:

"Juoskaa hänen perässään, Jacques... pidättäkää hänet hääräämässä...
siksi kauvan, että ennätän Glycinesiin... Ja viivyttäkää sitte
hyökkäystä niin kauvan kuin voitte... Keksikää verukkeita... Minä
tarvitsen kymmenen minuuttia. Piiritettäköön huvila... mutta älköön
tultako sisälle. Ja te, Jean, menkää vartioimaan Pavillon Hortensen
maanalaisen käytävän suulle. Jos parooni yrittää sitä kautta ulos,
niin iskekää häntä päähän!"

Doudevillet läksivät käskyn mukaan. Ruhtinas pujahti ulos ja juoksi
Glycinesin isolle rautaristikkoiselle portille.

Soittaisiko hän?

Ketään ei ollut näkyvissä. Yhdellä hyppäyksellä hän ponnahti portin
yläosaan käsiksi, laskien jalkansa lukolle; rautakangista riippuen,
polviensa tuella ponnistellen, hän rautasäleiden teräviin kärkiin
lävistymisen uhalla sai kavutuksi veräjän yli ja hypätyksi alas
toiselle puolelle.

Hän oli tullut kivetylle pihatolle, johon päin ikkunat antoivat.
Nämä olivat kokonaan luukkujen peitossa. Hänen seisahtuessaan
mietiskelemään, miten saisi tunkeudutuksi taloon, avautui ovi
puolittain, rautaisella rytkähdyksellään johtaen hänen mietteensä
Villa Dupontin oveen, ja Altenheim tuli näkyviin:

"Kuulkaapas, ruhtinas, tälläkö tavoin te tunkeudutte yksityiseen
asuntoon? Minun käy pakolliseksi kutsuttaa santarmit, miekkonen!"

Sernine sieppasi häntä kurkusta, heitti hänet eräälle lavitsalle ja
kahahti:

"Geneviève?... Missä on Geneviève? Jos et sano, miten hänelle on
käynyt, roisto..."

"Ottakaahan huomioon", sopersi parooni, "että te teette minulle
mahdottomaksi puhua."

Sernine hellitti:

"Asiaan!... Ja varokaa!... Vastatkaa!... Geneviève?"

"Yksi asia", vastasi parooni, "on paljoa kiireellisempi, erittäinkin
milloin se koskee meidän laisiamme miehiä, nimittäin häiritsemisen
välttäminen."

Ja hän sulki huolellisesti etuoven, salvaten sen telkeillä. Sitte
hän vei Serninen vierashuoneeseen, jossa ei ollut huonekaluja eikä
kaihtimia, ja sanoi:

"Nyt olen käytettävissänne. Mitä voin tehdä hyväksenne, ruhtinas?"

"Geneviève?"

"Hän on täysin terveenä."

"Ahaa, te siis tunnustatte?"

"Tietysti! Voinpa vielä sanoa teille, että varomattomuutenne tässä
suhteessa kummastuttaa minua. Miksi ette ollut ryhtynyt joihinkuihin
varokeinoihin? Oli selvää..."

"Riittää! Missä hän on?"

"Te ette ole kovinkaan kohtelias."

"Missä hän on?"

"Neljän seinän sisällä, vapaana..."

"Vapaana?"

"Niin, vapaana menemään toiselta seinältä toiselle."

"Samassa vankilassa kuin Steinweg kaiketi?"

"Kuten sanotte."

"Missä?"

"No, ruhtinas, luuletteko että minä olisin kyllin typerä, kertoakseni
teille salaisuuden, jolla pidättelen teitä? Te rakastatte tuota
tyttöä!"

"Suu kiinni!" karjaisi Sernine vimmastuneena. "Minä kiellän teitä..."

"No kaikkea! Onko siitä mitään häpeiltävää? Minä rakastan häntä
itsekin ja olen pannut vaaraan..."

He silmäilivät toinen toistansa pitkän tovin, kumpainenkin etsien
vastustajansa heikkoa kohtaa. Viimein lausui Sernine, painostaen
sanojansa:

"Kuulkaahan. Muistatte minulle tekemänne kumppanuustarjouksen?
Kesselbachin jutun piti olla meidän kahden hallussa... meidän piti
toimia yhdessä, jakaa voitto... Minä kieltäysin... Tänään suostun..."

"Myöhäistä."

"Malttakaa! Minä suostun enempäänkin: minä luovun koko yrityksestä...
Minä en enää ota siihen osaa. Te saatte sen kokonaan. Vielä autankin
teitä, jos tulee tarvis."

"Mikä on ehtona?"

"Sanokaa minulle, missä Geneviève on."

Noiden kahden vihamiehen kesken syntyi äänettömyys, kamala
äänettömyys. Sitte virnisteli parooni:

"On repäisevä riemu nähdä teidät tuollaisena, vetistelevänä ja
ruinailevana. Näyttääpä minusta siltä, että yksityinen soturi on
antamassa kelpo löylytyksen kenraalillensa!"

"Senkin aasi!" mutisi Sernine.

"Ruhtinas, minä lähetän luoksenne sekundanttini tänä iltana... jos
vielä olette tässä maailmassa. Vai tahtoisitteko mieluummin suorittaa
kaksintaistelun täällä ja nyt? Niinkuin haluatte, ruhtinas; teidän
viimeinen hetkenne on tullut."

"Senkin aasi!" sanoi Sernine vielä kerran. Hän veti esille kellonsa.
"Kello on nyt kaksi, parooni. Teillä on enää moniaita minuutteja
jäljellä. Viiden minuutin kuluttua -- korkeintaan kymmenen -- käyvät
teihin käsiksi hra Weber ja puoli tusinaa tanakkaa, siekailematonta
miestä... Älkääkä suotta hymyilkö. Se salainen käytävä, johon
luotatte, on saatu ilmi. Minä tiedän sen; sitä vartioidaan. Olette
siis ehdottomasti kiikissä. Se merkitsee mestauslavaa, veikkonen."

Altenheim oli vaalennut. Hän sopersi:

"Te teitte tämän?... Te olette kehdannut..."

"Talo on piiritetty. Hyökkäys on tulossa. Puhukaa, niin minä pelastan
teidät."

"Miten?"

"Pavillon Hortensessa käytävän suuta vartioitsevat miehet ovat
omiani. Minun tarvitsee vain antaa teille sana heitä varten, niin
olette pelastettu. Puhukaa!"

Altenheim mietti muutamia sekunteja ja näytti epäröitsevän. Mutta
äkkiä, päättävästi, hän lausui:

"Tämä on pelkkää pelottelua. Te ette olisi ikinä ollut niin
yksinkertainen, että olisitte sillä tavoin syöksynyt leijonan kitaan."

"Te unohdatte Genevièven. Luuletteko, että olisin täällä muutoin kuin
hänen tähtensä? Puhukaa!"

"En!"

"No hyvä! Odottakaamme!" sanoi Sernine. "Savuke?"

"Kiitos."

Kului muutamia sekunteja.

"Kuuletteko?" kysyi Sernine.

"Kyllä... kyllä", myönsi Altenheim, nousten tuoliltaan.

Porttiin kolahteli iskuja. Sernine huomautti:

"Ei edes tavanmukaista puheille pyyntöä... ei mitään virallisia
muotoja... Pysytte vielä päätöksessänne?"

"Lujemmin kuin konsanaan."

"Tiedätte, ettei heiltä mene pitkää aikaa työkaluillensa?"

"Vaikka olisivat tässä huoneessa, niin sittekin epäisin tarjouksenne."

Portti myötäsi. He kuulivat sen rauskahtelevan saranoillaan.

"Sallia itsensä siepata kiinni", puheli Sernine, "menee mukiin. Mutta
ojentaa omat kätensä käsirautoihin on liian tyhmää. Älkäähän olko
itsepintainen. Puhukaa... ja livahtakaa!"

"Entäs te?"

"Minä jään. Mitä peljättävää minulla olisi?"

"Katsokaa!"

Parooni viittasi sälekaihtimissa olevaan rakoon. Sernine sovitti
silmänsä sen kohdalle ja hätkähti taaksepäin:

"Voi sinua riiviötä, siis olet sinäkin ilmiantanut minut! Weber ei
tuokaan kymmentä miestä mukanaan, vaan viisikymmentä miestä, sata,
kaksisataa..."

Parooni nauroi avonaisesti:

"Ja jos niitä on niin paljon, niin he tietysti tavottavat Lupinia. Se
on selvää. Puoli tusinaa riittäisi minulle."

"Te teitte ilmiannon poliisiviranomaisille?"

"Niin."

"Minkä todisteen annoitte?"

"Nimenne, _Paul Sernine_: se on _Arsène Lupin_."

"Ja te älysitte sen ihan itseksenne, vai mitä?... Seikan, jota kukaan
muu ei ajatellut?... Joutavia! Ansio on 'sen toisen'. Se myöntäkää!"

Hän katsoi ulos raosta. Poliisiparvia levisi huvilan ympäristölle,
ja iskuja jymähteli nyt oveen. Hänen täytyi kuitenkin ajatella
kahdesta asiasta yhtä: joko pakoansa tai sommittelemansa suunnitelman
täytäntöönpanoa. Mutta hetkellinenkin poistuminen vaati Altenheimin
jättämistä yksikseen; ja kuka saattoi taata, ettei paroonilla ollut
pelastuksekseen käytettävissä muuta pakotietä?

Aikeissaan torjuttuna, siinä silmänräpäyksessä pakotettuna keksimään
uuden suunnitelman, samalla kun kaikki oli toisarvoista Genevièven
vaaraan verraten, Serninen valtasi julman epäröimisen tuokio.
Katse tähdättynä paroonin silmäyksiin olisi hän halunnut repiä
vastustajalta irti salaisuuden ja poistua; eikä hän enää edes
yrittänyt puhua tälle järkeä, niin hyödyttömiltä tuntuivat hänestä
kaikki sanat. Ja omia ajatuksiansa seuloessaan hän kyseli itseltään,
mitkä paroonin ajatukset saattoivat olla, mitkä hänen aseensa, mitkä
hänen pelastustoiveensa.

Eteisen ovi alkoi murtua, vaikka se oli lujasti teljetty ja
rautalevyillä päällystetty.

Nuo kaksi miestä seisoivat tuon oven takana liikkumattomina. Äänien
kaiku, katkonaisia sanoja, saapui heidän korviinsa.

"Näytätte hyvin varmalta puolestanne", sanoi Sernine.

"Niinpä tietenkin!" huudahti toinen, äkkiä kampittaen hänet lattialle
ja juosten pois.

Sernine hypähti pystyyn, sukelsi pienestä portaikon alla olevasta
ovesta, josta Altenheim oli kadonnut, ja juoksi alas kiviportaita
pohjakertaan...

Siellä johti käytävä tilavaan, matalaan, melkein pilkkopimeään
huoneeseen, missä hän tapasi paroonin polvillansa nostamassa
laskuluukun kahvaa.

"Pölhö!" huusi Sernine, syöksähtäen hänen niskaansa. "Tiedät, että
tämän tunnelin toisessa päässä tapaat minun mieheni ja että heillä on
määräys tappaa sinut kuin koiran... Paitsi jos... paitsi jos sinulla
on tähän yhtyvä haaranne... Ahaa, kas, tietystihän sen arvasin... Ja
sinä luulet..."

Taistelu oli hurja. Altenheim, ruumiikas painiskelija, jolla oli
harvinaiset lihasvoimat, oli kouraissut vastustajaansa vartalon ja
käsivarsien ympäri ja likisti häntä omaa rintaansa vasten, puuduttaen
hänen käsivarsiansa ja koettaen tukehduttaa hänet.

Sernine vavahti. Laskuluukku, joka oli jälleen pudonnut kiinni,
tuntui liikkuvan heidän allaan. Hän tunsi ponnistukset, joilla sitä
yritettiin kohottaa; ja parooni tunsi ne nähtävästi myöskin, koska
hän yritti epätoivoisesti siirtää painipaikkaa niin, että laskuluukku
pääsisi avautumaan.

"Siellä on 'se toinen'!" ajatteli Sernine sen selittämättömän kauhun
vallassa, jota tuo salaperäinen olento hänessä herätti... "Jos hän
pääsee tänne, niin olen hukassa!"

Huomaamattomin liikahduksin oli Altenheimin onnistunut siirtää omaa
asemaansa ja hän koetti reutoa vastustajaansa perässään. Mutta
Sernine oli kietaissut jalkansa paroonin jalkojen ympäri ja koetti
samalla vähin erin irrottaa toista kättään.

Heidän yläpuolellaan jymähtelivät voimakkaat iskut kuin
muurinmurtajan työntäykset...

"Minulla on viisi minuuttia aikaa", ajatteli Sernine. "Yhdessä
minuutissa täytyy tämän miekkosen..." Sitten ääneensä puhuen: "Pidä
varasi, veikkonen! Seiso tukevana!"

Hän puristi molemmat polvensa uskomattomalla voimalla yhteen. Parooni
ulvahti, reisi niveleestään nyrjähtäneenä! Sitte Sernine, käyttäen
hyväkseen vastustajansa tuskaa, tempaisi rajusti oikean käsivartensa
irti ja tarttui häntä kurkkuun:

"Sepä mainiota!... Ei, ei kannata sinun hapuilla puukkoasi... jos sen
teet, niin väännän niskasi nurin!"

Puhuessaan hän otti taskustaan hyvin ohuen punotun langan ja
kiinnitti toisella kädellään erinomaisen kätevästi hänen ranteensa.
Parooni muuten olikin jo tukehtumaisillaan eikä tehnyt vähintäkään
vastarintaa. Muutamin tarkoin liikkein Sernine siteli hänet lujasti:

"Tepä käyttäydyttekin koreasti! Oivallista! Kas tässä, minulla on
vyyhti messinkilankaa, joka täydentää pikku työni... Ranteet ensin...
Nyt nilkat... Istu ja pala, näytättepä perin sievästi kapaloidulta!"

Parooni oli vähitellen tointunut. Hän henkäisi:

"Jos luovutatte minut, niin Geneviève kuolee."

"Todellakin?... Ja miten?"

"Hän on lukon takana. Kukaan ei tiedä missä hän on. Jos minut
korjataan talteen, niin hän kuolee nälkään!"

Sernine vavahti. Hän vastasi:

"Niin, mutta te kyllä puhutte vielä."

"En ikinä!"

"Kyllä, kyllä puhutte! Ette nyt; se on myöhäistä. Mutta tänä
iltana." Hän kumartui vastustajansa ylitse ja puheli hänen korvaansa
kuiskaillen: "Kuulkaa, Altenheim, ja ymmärtäkää mitä sanon. Teidät
otetaan pian kiinni. Ensi yön nukutte poliisiasemalla. Se on
ratkaistua, peruuttamatonta. Minä en itsekään voi nyt mitään tehdä
sen ehkäisemiseksi. Ja huomenna ne vievät teidät Santé-vankilaan;
ja myöhemmällä -- tiedätte minne... No niin, minä annan teille
vielä yhden pelastumiskeinon. Tänä iltana, ymmärtäkää, minä tulen
koppiinne poliisiasemalla, ja te kerrotte minulle, missä Geneviève on.
Kahta tuntia myöhemmin te olette vapaa, jos olette totta puhunut.
Jos ette... niin se merkitsee, että te ette pidä päätänne paljon
arvoisena."

Toinen ei vastannut mitään. Sernine suoristausi ja kuunteli.
Ylhäältä kuului rämähtävä ryskähdys. Ulko-ovi oli murtunut. Askeleet
tömistelivät eteisen kivilaakoja ja vierashuoneen lattiata. Weber
etsiskeli miehinensä.

"Hyvästi, parooni! Ajatelkaa asiata iltaan asti. Vankikoppi on hyvä
neuvonantaja."

Hän työnnälsi vankinsa sivulle, saadakseen laskuluukun vapaaksi, ja
kohotti sen. Kuten hän odottikin, ei alhaalla portaikon askelmilla
enää ollut ketään.

Hän asteli alas, jättäen laskuluukun auki takanaan. Askelmia oli
kaksikymmentä, ja niiden juurelta alkoi se käytävä, jota Lenormand
ja Gourel olivat vastakkaiselta suunnalta tulleet. Hän meni sinne
ja huudahti. Hän oli tuntevinaan jonkun olevan siellä. Hän sytytti
taskulyhtynsä. Käytävä oli tyhjä. Sitte hän viritti revolverinsa ja
sanoi ääneensä:

"Sen pahempi sinulle... Minä ammun!"

Ei vastausta. Ei hivausta.

"Se on epäilemättä mielikuva", hän ajatteli. "Tuo olento alkaa tulla
painajaisekseni... Hei, jos aijon suorittaa temppuni ja voittaa
pelin, niin minun pitää kiirehtiä. Lokero, johon kätkin vaatemytyn,
ei ole kaukana. Minä kaappaan mytyn ja temppu on tehty!"

Hän saapui avoimelle ovelle ja pysähtyi heti. Oikealla oli kolo, se
jonka Lenormand oli kaivannut pelastuakseen tulvalta. Hän kumartui ja
valaisi aukkoa.

"Hoo!" hän huudahti hätkähtäen. "Ei, se ei ole mahdollista...
Doudeville tietysti on lykännyt mytyn syvemmälle."

Mutta mytty oli kadonnut; ja hän tunsi varmaksi, että taasenkin tuo
salaperäinen olento oli sen ottanut.

"Sääli kerrassaan! Asia oli niin sievästi järjestetty! Seikkailu
olisi jälleen saanut luonnollisen latunsa ja minä olisin varmemmin
saavuttanut tarkotusperäni... Mutta näinkin ollen täytyy minun
kiirehtiä eteenpäin minkä kykenen... Doudeville on Pavillon
Hortensessa... Peräytymiseni on turvattu... Ei enää joutavia... Minun
täytyy kiirehtiä ja korjata asiat jälleen kuntoon, jos voin... Ja
'hänestä' me pidämme huolen jälkeenpäin... Oh, hänen olisi parempi
pysyä minun kynsieni tapaamattomissa, sen miekkosen!"

Mutta hänen huuliltaan pääsi hämmästyksen huudahdus. Hän oli tullut
toiselle ovelle; ja tämä ovi, puutarhataloa läheisin, oli suljettu.
Hän paiskautui sitä vastaan. Mitä siitä oli hyötyä? Mitä saattoi hän
tehdä?

"Tällä kertaa", hän jupisi, "olen pälkäässä!"

Hän oli hävinnyt! Weber löytäisi hänet sieltä kuin koloonsa
ahdistetun otuksen, luolansa pohjalta.

"Mutta ei!" hän huudahti ponnahtaen suoraksi. "Ei! Jos vain minä
olisin kysymyksessä, niin mitäpä siitä!... Mutta Geneviève, Geneviève
on pelastettava tänä iltana... Lopultakaan ei peli ole vielä
menetetty... Jos 'se toinen' katosi juuri äsken, niin se todistaa,
että jossakin lähistöllä on toinen aukko. Weber ja hänen virkeät
apulaisensa eivät ole minua vielä saaneet!"

Hän oli jo alkanut tutkistella tunnelia ja tarkasteli lyhty kädessä
seinäkiviä, kun hänen korviansa vihlaisi ulvahdus, kauhistuttava,
luonnoton ulvahdus, joka karmi hänen selkäpiitänsä.

Se tuli laskuluukulta päin. Ja äkkiä hän muisti jättäneensä
laskuluukun auki silloin kun oli aikonut palata Villa des
Glycineesiin.

Hän riensi takaisin ja ryntäsi ensimäisestä ovesta. Hänen lyhtynsä
sammui tiellä ja hän tunsi jonkin tai pikemmin jonkun pyyhältävän
polviansa, jonkun ryömivän pitkin seinustaa. Ja samalla hetkellä
tuntui hänestä, että tämä olento oli häviämässä, katoamassa,
hän ei tiennyt minne päin. Juuri silloin tölmäsi hänen jalkansa
porrasaskelmaan.

"Tämä on uloskäytävä", hän ajatteli, "se toinen aukko, josta 'hän'
kulkee."

Ylhäältä kuului huuto taas, vähemmän äänekkäänä; sitä seurasi
voihkina, käheä korina. Hän juoksi ylös portaita, tuli pohjakerran
huoneeseen ja ryntäsi paroonin luo.

Altenheim makasi kuolemaisillaan, veri kurkusta pulputen! Hänen
siteensä oli leikattu poikki, mutta ranteisiin ja nilkkoihin kiedottu
messinkilanka oli eheä. _Hänen rikostoverinsa oli katkaissut häneltä
kurkun, kun ei ollut kyennyt häntä vapauttamaan._

Sernine tuijotti näkyä kauhuissaan. Jäinen hiki kihoili hänen
iholleen. Hän ajatteli Genevièveä, vangittua, avutonta, kamalimmalle
kuolemalle hyljättyä, syystä että parooni yksinänsä tiesi minne hänet
oli kätketty.

Hän kuului selvästi poliisien avaavan eteisen pienen takaoven; hän
kuuli selvästi heidän tulevan alas keittiön portaita.

Hänen ja heidän välillään ei ollut muuta kuin yksi ovi, tämän huoneen
ovi. Hän telkesi oven juuri sinä hetkenä, jona hyökkääjät olivat
tarttumaisillaan säppiin.

Laskuluukku hänen vieressään oli avoinna. Se merkitsi mahdollista
pelastusta, koska kerran oli toinen uloskäytävä löytynyt.

"Ei", hän sanoi itsekseen, "Geneviève ensin. Jälkeenpäin ajattelen
itseäni, jos minulla on aikaa."

Hän polvistui ja laski kätensä paroonin rinnalle. Sydän vielä sykki.

"Voitte kuulla minua, niinhän?"

Silmälautaset värähtelivät heikosti. Kuoleva mies tuskin hengitti.

Poliisit röykyttivät ovea, viimeistä varustusta.

Sernine kuiskasi:

"Minä pelastan teidät... Minulla on ehdottomasti tehoavia
apuneuvoja... Sana vain... Geneviève..."

Oli kuin olisi tämä toivon lupaus elvyttänyt miehen voimia. Altenheim
yritti saada lausutuksi selviä äänteitä.

"Vastatkaa", kovisti Sernine. "Vastatkaa, niin minä pelastan
teidät... Vastatkaa!"

Ovi huojui iskuista, joita sitä vastaan sateli.

Parooni ähkyi käsittämättömiä tavuja. Nojautuen hänen ylitseen,
vimmatusti ponnistaen kaiken tarmonsa, kaiken tahdonvoimansa
äärimäisillensä, Sernine läähätti tuskasta:

"Vastatkaa!... Teidän täytyy!..."

Hän käski ja rukoili vuorotellen. Altenheim sopersi kuin tuon
lannistumattoman, hallitsevan tahdon hypnotisoimana ja nujertamana:

"Riv... Rivoli..."

"Rue de Rivoli. Niinkö? Olette teljennyt hänet johonkin taloon sen
kadun varrella... ja Steinwegin samaten, hä? Mikä numero?"

Jyrisevä ryskähdys ja voitonriemuisia huutoja... Ovi lysähti
lattialle.

"Hypätkää hänen kimppuunsa, pojat!" huusi Weber. "Ottakaa hänet
kiinni... molemmat kiinni!"

Ja Sernine polvillaan:

"Numero... vastatkaa... Jos rakastatte häntä, niin vastatkaa... Miksi
pysyisitte nyt vaiti?"

"Kaksikymmentä... seitsemän", kuiskasi parooni. Monet kädet
tarttuivat Sernineen. Kymmenen revolveria tähdättiin häneen.

Hän nousi ja kääntyi päin poliiseja, jotka vaistomaisesta pelosta
peräytyivät.

"Jos liikahdatte, Lupin", huusi Weber, pitäen revolveriansa
ojennettuna häntä kohti, "niin ammun luodin aivoihinne."

"Älkää ampuko", sanoi Sernine juhlallisesti. "Sitä ei tarvita. Minä
antaudun."

"Pötyä! Tämä on taas kujeitanne!"

"Ei", vastasi Sernine, "taistelu on hävitty. Teillä ei ole oikeutta
ampua. Minä en puolustaudu."

Hän otti esille kaksi revolveria ja heitti ne lattialle.

"Pötyä!" toisti Weber leppymättömästi. "Tähdätkää suoraan hänen
sydämeensä! Ampukaa pienimmästäkin liikahduksesta!"

Sernine hymyili olematta millänsäkään, kädet taskuissa.

"Hei", riemuitsi Weber, "luulenpa että voitto on tällä kertaa meidän."

Hän pani erään poliisin vetämään auki ison ilmareijän luukun, ja
huoneeseen tulvi äkkiä päivänvaloa. Hän kääntyi Altenheimiin. Mutta
hänen suureksi ihmeekseen parooni, jota hän oli arvellut kuolleeksi,
avasi silmänsä, lasiintuneet kamalat silmät, joissa jo kaikki
kuoleman merkit näkyivät. Hän tuijotteli Weberia. Sitte hän näkyi
haeskelevan jotakuta ja saadessaan näkyviinsä Serninen väännähti
vihasta. Hän tuntui heräävän horroksistaan, ja hänen äkkiä uusiutunut
vihansa palautti hiukan voimia.

Hän kohottausi ranteittensa varaan ja yritti puhua.

"Te tunnette hänet, hä?" kysyi Weber.

"Niin."

"Hän on Lupin, eikö olekin?"

"On... Lupin..."

Sernine kuunteli yhä hymyillen.

"Onko teillä muuta sanottavaa?" kysyi Weber, joka näki paroonin
huulien epätoivoisesti yrittelevän liikkua.

"On."

"Hra Lenormandista?"

"Niin."

"Oletteko teljennyt hänet jonnekin? Minne? Vastatkaa..."

Rinta valtaisesti kohoillen, katse mitä tiukimmaksi terittyneenä,
Altenheim viittasi huoneen nurkassa olevaan kaappiin:

"Tuolla... tuolla..." hän änkytti.

Weber avasi kaapin oven. Eräällä hyllyllä oli mustaan
vaatekaistaleeseen kiedottu mytty. Hän kääri sen auki ja löysi hatun,
pienen laatikon, muutamia vaatekappaleita... Hän hätkähti. Hän oli
tuntenut Lenormandin oliivinvihreän hännystakin.

"Voi niitä konnia!" hän huudahti. "Ne ovat hänet murhanneet!"

"Ei", kielsi Altenheim päätänsä pudistaen.

"Sitte..."

"Hän se... hän..."

"Mitä tarkotatte 'hänellä'?... Surmasiko Lupin päällikön?"

"Ei..."

Altenheim takertui kiinni elämään tuimalla itsepintaisuudella,
vimmatusti haluten puhua ja syyttää... Salaisuus, joka hänen teki
mieli ilmaista, oli hänen kielensä kärjellä, eikä hän kyennyt
tulkitsemaan sitä sanoilla, tiennyt miten tehdä se.

"No no", tivasi etsivän osaston apulaispäällikkö. "Hra Lenormand on
toki kuitenkin kuollut?"

"Ei."

"Hän elää?"

"Niin."

"En ymmärrä... Katsokaa. Nämä vaatteet? Tämä hännystakki?..."

Altenheim käänsi silmänsä Sernineen. Weberin mieleen juolahti aatos.

"Ahaa, jo näen! Lupin varasti hra Lenormandin vaatteet ja aikoi
käyttää niitä paetakseen..."

"Niin... niin..."

"Eipä hullumpaa", huudahti apulaispäällikkö. "Moinen kuje on ihan
hänen laistansa. Tässä huoneessa olisimme tavanneet Lupinin hra
Lenormandin asussa, kaiketikin kahleisiin kytkettynä. Se olisi ollut
hänen pelastuksensa, mutta hänellä ei ollut aikaa. Niin on asia, eikö
olekin?"

"On... on..."

Mutta kuolevan silmien ilmeestä tunsi Weber, että asiassa oli vielä
jotakin lisää ja että salaisuus ei ollut täsmälleen se. Mikä se
sitten oli? Mikä oli se outo ja käsittämätön arvotus, jonka Altenheim
tahtoi selittää ennen kuolemaansa?

Hän kuulusteli tätä jälleen:

"Ja missä on hra Lenormand itse?"

"Tuossa..."

"Mitä tarkotatte? Täällä?"

"Niin."

"Mutta täällä olemme vain me itse!"

"On... on..."

"Puhukaa!"

"On... Ser... Sernine."

"Sernine!... Hä, mitä?"

"Sernine... Lenormand..."

Weber hypähti. Äkillinen valo leimahti hänen aatoksiinsa.

Hän loi syrjäsilmäyksen vankiinsa.

Altenheim oli ponnistustensa uuvuttamana kaatunut pitkin pituuttansa
lattialle. Kuolisiko hän, ennen kuin saisi ilmaistuksi ratkaisun
arvotukseen, jonka hänen omituiset sanansa olivat esittäneet?
Järjettömän, uskomattoman oletuksen järkyttämänä, jota hän ei
tahtonut ajatellakaan, vaikka se väkisinkin pysyi hänen mielessään,
teki Weber uuden, päättäväisen yrityksen:

"Selvittäkää meille asia... Mitä on sen pohjalla? Mikä salaisuus?"

Toinen ei näyttänyt kuulevan ja virui elottomin, tuijottelevin silmin.

Weber laskeusi ihan hänen viereensä ja sanoi pontevasti korostaen
sanojansa, jotta jokainen tavu vaipuisi alas noiden jo pimeyteen
uponneiden aivojen sisimpiin syvyyksiin:

"Kuulkaa... Olen ymmärtänyt teitä oikein, enkö olekin? Lupin ja hra
Lenormand... Siinä salaisuus, eikö niin? Oletteko varma? Ne kaksi
ovat yksi ja sama?..."

Silmät eivät liikkuneet. Onnettoman suupielestä tiukkui hiukan
verta... Hän nyyhkäisi pari kolme kertaa... Viimeinen puistatus, ja
kaikki oli lopussa...

       *       *       *       *       *

Tuossa väen täyttämässä pohjakerrassa vallitsi pitkällinen
äänettömyys.

Weber otti mytyssä olleen pikku laatikon ja avasi sen. Siinä
oli harmaja tekotukka, pari hopeapuitteisia silmälaseja,
kastanjankarvainen kaulahuivi ja pikku salalokerossa pari
ihomaalirasiaa ja muutamia harmaita karvatukkoja sisältävä kotelo:
sanalla sanoen kaikki mitä tarvittiin Lenormandin täydelliseen asuun.

Hän astui Serninen eteen, silmäili häntä muutaman sekunnin ajan
puhumatta, miettivästi harkiten kaikkia seikkailun vaiheita, ja
mutisi:

"Se on siis totta?"

Sernine, joka oli säilyttänyt hymyilevän tyyneytensä, vastasi:

"Vihjaus on näppärä ja rohkea. Mutta ennen kuin vastaan, antakaa
miehillenne käsky herjetä häiritsemästä minua noilla leluillansa."

"Hyvä on", sanoi Weber, tehden miehilleen merkin. "Ja nyt vastatkaa."

"Mihin?"

"Oletteko te hra Lenormand?"

"Olen."

Kuului huudahduksia. Jean Doudeville, joka oli saapuvilla, veljensä
vartioidessa salaista käytävää -- Jean Doudeville, Serninen oma
apuri -- katseli häntä nolostuneena. Weber teki epätietoisuutensa
pulassa toivottoman liikkeen, ikäänkuin olisi luopunut muodostamasta
järjellistä mielipidettä.

"Käsiraudat", hän sanoi äkkiä säikähtäneenä.

"Jos se teitä huvittaa", sanoi Sernine.

Ja valiten ahdistajiensa etumaisesta rivistä Doudevillen, hän ojensi
ranteensa:

"Kas noin, ystäväni, te saatte sen kunnian... Eikä kannata teidän
vaivaantua... minä olen vilpitön... Muu ei vähääkään hyödytä..."

Hän sanoi tämän äänellä, josta Doudeville ymmärsi taistelun siksi
hetkeksi päättyneen ja ainoana tehtävänä olevan alistua.

Doudeville kiinnitti käsiraudat.

Huuliaan liikuttamatta tai kasvojensa lihaksia värähdyttämättä
kuiskasi Sernine:

"Rue de Rivoli 27... Geneviève..."

Weber ei voinut näkyä katsellessaan hillitä tyytyväistä elettä.

"Tulkaa!" hän sanoi. "Etsivän osaston asemalle!"

"Niin oikein, etsivään osastoon!" huudahti Sernine. "Hra Lenormand
viepi vankilan kirjaan Arsène Lupinin; ja Arsène Lupin viepi ruhtinas
Serninen."

Hän ei virkkanut sanaakaan automobilissa, jota saarsi kolme muuta
poliiseilla täytettyä voimavaunua.

He eivät viipyneet etsivässä osastossa kauvan. Muistaen Lupinin
pakenemisen lähetti Weber hänet heti sormenpäiden jäljennysosastoon
ja vei hänet sitte poliisiasemalle, mistä hänet lähetettiin
Santé-vankilaan.

Vankilanjohtajaa oli varotettu puhelimella ja hän oli tulijaa
vastassa. Kirjaan vieminen, vaatteiden tarkastus ja muut
muodollisuudet suoritettiin nopeasti; ja kello seitsemän illalla
ruhtinas Paul Sernine astui 14. kopin kynnyksen yli.

"Eivät laisinkaan kehnoja, teidän huoneenne", kiitteli hän, "eivät
laisinkaan!... Sähkövalaistus, keskuslämmitys, kaikki mukavuudet...
oivallista! Hra johtaja, minä otan tämän huoneen."

Hän heittäysi vuoteelle:

"Hei, hra johtaja, pyydän teiltä erästä pikku suosionosotusta!"

"Mikä se on?"

"Sanokaa niille, etteivät tuo suklaatani ennen kello kymmentä
aamulla... Minua nukuttaa tavattomasti."

Hän käänsi kasvonsa seinään päin. Viittä minuuttia myöhemmin hän
nukkui sikeästi.




VII.

Santé-vankilassa.


Kautta koko maailman kävi yhteinen hurja naurun remakka.

On totta, että Arsène Lupinin vangitseminen herätti suurta huomiota;
eikä yleisö ollut saita myöntämään poliisiviranomaisille sitä
ylistystä, minkä he ansaitsivat tästä niin kauvan toivotusta ja nyt
näin täydellisesti saavutetusta voitosta. Tuo suuri seikkailija oli
kytketty. Tuo merkillinen, älykäs, näkymätön sankari värjötteli
jokapäiväisen pahantekijän tavoin vankikammion neljän seinän sisällä,
vuorostaan sen pelottavan voiman kukistamana, jota nimitetään laiksi
ja joka ennemmin tai myöhemmin vääjäämättömästi sortaa tiellensä
asetetut esteet ja tuhoaa vastustajiensa työn.

Kaikkea tätä sanottiin, painettiin, hoettiin ja valaistiin _ad
nauseam_. Poliisiprefektistä tehtiin kunnialegionan ritari, hra
Weberista saman järjestön upseeri. Heidän vähäisimpienkin auttajiensa
taitoa ja urheutta kiiteltiin pilviin asti. Huikkailtiin hurraata
ja viriteltiin voitonvirsiä. Sanomalehtikirjotuksia sepusteltiin ja
puheita pidettiin.

Tämä kaikki oli paikallansa. Mutta eräs seikka kohosi yläpuolelle
tämän ihmeellisen yksituumaisen ylistelyn, näiden meluisten
tyytyväisyyden ilmaisujen; ja se oli suunnaton, hillitön,
vastustamaton ja hälisevä naurun rähäkkä.

Arsène Lupin oli neljä vuotta ollut etsivän osaston päällikkönä!

Etsivän osaston päällikkönä neljä vuotta, ja todellisuudessa hän
oli laillisesti vieläkin virassaan kaikkine siihen kuuluvine
oikeuksineen, alaistensa arvossa pitämänä, hallituksen suosimana ja
yleisön ihailemana.

Ja miten suuria palveluksia hän olikaan tehnyt! Ei oltu milloinkaan
vähemmän häiritty julkista järjestystä, ei milloinkaan saatu
ilmi rikoksia varmemmin ja joutuisammin. Lukijan tarvitsee vain
palauttaa mieleensä Denizoun juttu, Crédit Lyonnaisin rosvous,
Orleansin pikajunaa vastaan tehty hyökkäys, kenraali Bératin
murha, jotka olivat aavistamaton ja yllättävä voittojen sarja
poliisiviranomaisille, loistavia kuntoisuuden näytteitä, joita sopi
verrata mainioimpien salapoliisien kuuluisimpiin saavutuksiin.

Ei paljoakaan aikaisemmin oli Louvren tulipalon ja murhapolttajien
vangitsemisen aikaan pitämässään puheessa Valenglay, pääministeri,
sanonut puolustaessaan sitä hiukan mielivaltaista tapaa, jolla
Lenormand oli siinä tilaisuudessa toiminut:

Hra Lenormandin verraton harkintakyky, hänen tarmokkuutensa, hänen
nopea päättäväisyytensä ja rivakka toimintansa, hänen odottamattomat
menetelmänsä, hänen ehtymättömät apukeinonsa muistuttavat mieleemme
sitä ainoata miestä, joka voisi toivoa pitelevänsä puoliaan häntä
vastaan, jos hän olisi elossa; tarkotan Arsène Lupinia. Hra Lenormand
on Arsène Lupin yhteiskunnan palveluksessa.

Ja katso ja näe, hra Lenormand ei ollut kukaan muu kuin Arsène Lupin!

Että hän oli venäläinen ruhtinas, kuka siitä välitti? Lupin oli
tottunut veijari sellaisissa yksilöllisyyksien vaihdoksissa. Mutta
etsivän osaston päällikkö! Kuinka hullunkurista ivaa! Olipa tuon
miehen elämässä mitä huiminta leikkiä!

Hra Lenormand... Arsène Lupin...

Niin, Lupin oli etsivän osaston päällikkö; ja jokainen hänen
määräyksiään totellut poliisiviranomainen oli tehnyt itsensä Arsène
Lupinin tahdottomaksi ja tietämättömäksi apuriksi.

Oiva ilveily! Ihmeellinen vaihdos! Se oli kauhtuneen aikakautemme
ikimuistoinen ja lohduttava pila. Lupin vankilassa, Lupin
auttamattomasti voitettuna oli sittekin kaiken uhalla suuri voittaja.
Kammiostaan hän loisti yli Parisin. Hän oli entistänsä enemmän
epäjumala, mestari enemmän kuin konsanaan.

       *       *       *       *       *

Seuraavana aamuna herätessään huoneessaan "Santé-palatsissa",
joksi hän sen oitis nimitti, Arsène Lupin sielussaan hyvin
selvästi näki sen suunnattoman huomion, jota herättäisi hänen
vangitsemisensa. Serninen ja Lenormandin kaksois-olentona, ruhtinaan
ja salapoliisipäällikön kaksinaisessa arvossa.

Hän hykerteli kämmeniään ja purki ajatuksiaan:

"Miehellä ei voi yksinäisyydessään olla parempaa kumppania kuin
aikalaistensa arvostus. Oi maine! Kaikkien elollisten aurinko!..."

Päivänvalossa hänen kammionsa miellytti häntä vielä paremmin kuin
illalla. Korkealle seinään sovitetusta ikkunasta näki vilahdukselta
puun lehviä, joiden lomitse taivaan sini tirkisteli. Seinät olivat
valkeat. Huonekaluja oli ainoastaan pöytä ja tuoli, molemmat lattiaan
kiinnitettyjä. Mutta kaikki oli peräti siistiä ja puhdasta.

"Hei", puheli hän, "pikku lepotovi täällä tulee jokseenkin
viehättäväksi. Mutta katsastakaamme asuamme... Onko minulla
kaikki mitä tarvitsen?... Ei... Siinä tapauksessa kaksi soittoa
siivoojattarelle."

Hän painoi erään ovipielessä olevan laitteen nastaa, joka tehosi
käytävässä olevaan merkkipöytään.

Tuokion kuluttua vedettiin salpoja ja kankia auki, avain kääntyi
lukossa ja vartija tuli sisälle.

"Kuumaa vettä, olkaa hyvä", sanoi Lupin.

Toinen katseli häntä sekä hämmästyneen että kiukustuneen näköisenä.

"Niin, ja pyyhinliina!" sanoi Lupin. "Turkanen, täällä ei ole
pyyhinliinaa!"

Mies murisi. Hän oli menemäisillään pois, kun Lupin hanakasti tarttui
häntä käsivarteen:

"Tässä! Sata frangia, jos pistätte minulta postiin kirjeen."

Hän otti esille sadan frangin setelin, jonka oli piilottanut
etsinnältä, ja tarjosi sen hänelle.

"Missä on kirje?" kysyi vartija, ottaen rahan.

"Sen minä kyhään tuossa tuokiossa."

Hän istuutui pöydän ääreen, sohaisi lyijykynällä moniaita sanoja
paperiarkille, pisti sen kirjekuoreen ja kirjotti osotteeksi:

    'Hra S.B. 48,
        Poste Restante,
            Parisi.'

Vartija otti kirjeen ja asteli pois.

Lupin istuutui tuolille ja loi matalalla äänellä seuraavan
yleiskatsauksen asemasta:

"Kerta kaikkiaan on minulla tällähaavaa kaksi vastustajaa
taistelussani. Ensinnäkin yhteiskunta, jonka hallussa olen ja
jolle voin nauraa. Toiseksi tuntematon henkilö, jonka hallussa en
ole, mutta jolle ei tee mieleni vähääkään nauraa. Hän se ilmotti
järjestysvallalle, että minä olin Sernine. Hän se arvasi, että minä
olin Lenormand. Hän se lukitsi maanalaisen käytävän oven, ja hän se
toimitti minut tyrmään."

Arsène Lupin mietti hetkisen ja pitkitti sitte:

"Taistelu käypi siis lopullisesti hänen ja minun kesken. Ja
sen taistelun ylläpitämiseen, toisin sanoen Kesselbachin jutun
perinjuuriseen penkomiseen, olen minä tässä vankina, hänen
ollessaan vapaana, tuntemattomana ja tapaamattomissa, kädessään
kaksi valttikorttia, joita minä pidin ominani, Pierre Leduc ja
vanha Steinweg... Sanalla sanoen, hän on lähellä päämääräänsä,
ratkaisevasti torjuttuansa minut."

Uusi mietiskelevä vaitiolo, jota seurasi taaskin yksinpuhelu:

"Asema ei suinkaan ole loistava. Toisella puolen kaikki; toisella
ei mitään. Minua vastassa mies yhtä voimakas kuin minä tai
voimakkaampikin, sillä hän ei haikaile mitään, toisin kuin minä. Eikä
minulla ole mitään aseita häntä ahdistaakseni."

Koneellisesti kertasi hän viime lauseensa useampaan erään, vaikeni
sitte ja istui kauan aikaa ajatuksiinsa vaipuneena, pää käsien
varassa.

"Sisälle, hra johtaja", hän sanoi nähdessään oven avautuvan.

"Odotitteko minua?"

"Minähän kirjotin teille, hra johtaja, pyytäen teitä tulemaan. Olin
varma siitä, että vartija antaisi teille kirjeeni. Olin siitä niin
varma, että kirjotin kuoreen teidän nimikirjaimenne, S.B., ja ikänne,
48!"

"Mielipiteenne käskyläiseni rehellisyydestä", sanoi Stanislas
Borély, "oli ihan oikea. Tässä on rahanne. Se annetaan teille
vapaalle jalalle päästessänne... Teidän täytyy nyt uudestaan tulla
etsimishuoneeseen."

Lupin meni hra Borélyn mukana tähän tarkotukseen varattuun pieneen
kamariin, riisuutui ja alistui mitä tyystimpään tarkasteluun, samalla
kun hänen vaatteensakin nuuskittiin oikeutetulla epäluuloisuudella.

Hänet vietiin sitte takaisin koppiinsa, ja Borély sanoi:

"Mieleni on keveämpi. Se on tehty."

"Ja varsin hyvin tehty, hra johtaja. Teidän miehenne suorittavat
tämänlaisen velvollisuuden niin hienotuntoisesti, että mieleni tekee
kiittää heitä antamalla pikku todisteen tyytyväisyydestäni."

Hän ojensi sadan frangin setelin Borélylle, joka hypähti kuin
ammuttuna:

"Kah!... Mutta... Mistä tuo tulee?"

"Ei ole tarvis vaivata aivojanne, hra johtaja. Minunlaiseni mies,
joka viettää tällaista elämää, on aina valmistautunut mitä tahansa
sattumaa varten; eikä pula kiusallisinkaan -- ei vankeuskaan -- voi
häntä peräti yllättää."

Tarttuen oikean käden peukalolla ja etusormella vasemman käden
keskisormeen hän veti sen näpsästi irti ja ojensi tyynesti Borélylle:

"Älkää nyt noin hätkähtäkö, hra johtaja. Tämä ei ole sormeni,
vaan pelkkä kullantakojan kelmusta tehty ja taidokkaasti värjätty
lieriö, joka sopii tarkoin keskisormeeni ja eksyttävästi näyttää
oikealta sormelta." Ja hän lisäsi naurahtaen: "Sellaisella tavalla
tietysti, että siihen on kolmas sadan frangin seteli kätkettynä...
Mitä on kovaonnisen tehtävä? Hänen tulee pitää mahdollisimman hyvää
kukkaroa... ja käyttää sitä tarpeen tullen..."

Hän pysähtyi nähdessään Borélyn säikähtyneet kasvot:

"Älkää mitenkään luulko, hra johtaja, että minua haluttaa huikaista
teitä pikku taidoillani. Tahdoin vain osottaa teille, että olette
tekemisissä hiukan erikoisen hoidokin kanssa, ja ilmottaa teille,
että teidän ei pidä kummastua, jos rohkenen silloin tällöin rikkoa
laitoksenne ohjesääntöjä."

Vankilan johtaja oli toipunut. Hän sanoi koruttomasti:

"Mieluummin ajattelen, että te mukaudutte sääntöihin ettekä pakota
minua turvautumaan koviin toimenpiteisiin..."

"Joiden käyttäminen pahottaisi mieltänne, eikö niin, hra johtaja? Sen
mielipahan minä juuri haluaisin teiltä säästää, todistamalla teille
ennakolta, että ne eivät ehkäisisi minua tekemästä mitä mielin,
olemasta kirjeenvaihdossa ystävieni kanssa, puolustamasta minulle
näiden seinien ulkopuolella uskottuja tärkeitä etuja, kirjottamasta
sanomalehtiin, jotka ottavat vastaan neroni tuotteita, pitkittämästä
suunnitelmieni toteuttamista ja lopuksi, valmistamasta pakoani."

"Pakoanne!"

Lupin alkoi sydämellisesti nauraa:

"Mutta ajatelkaahan, hra johtaja, minun ainoa puolustukseni
vankilassa olemiselle on... lähtö!"

Todistus ei näyttänyt tyydyttävän Borélya. Hän yritti vuorostaan
nauraa.

"Ennakolta varotettu on ennakolta varustettu", hän sanoi.

"Sitä minä halusinkin", vastasi Lupin. "Ryhtykää kaikkiin
varokeinoihin, hra johtaja, älkääkä lyökö mitään laimin, jottei teitä
jälkeenpäin voida mistään moittia."

Borély asteli pois suuresti hämmästyneenä tästä omituisesta
kehotuksesta ja kovin huolissaan tekeillä olevista tapauksista. Vanki
heittäytyi vuoteelleen, jupisten:

"Onpa sinulla sisua, Lupin, veikkonen, on totisesti! Luulisipa
tosiaan, että sinulla on joku käsitys siitä, miten pääset täältä
pois!"

       *       *       *       *       *

Weber tuli itse, mukanaan kaksitoista konstaapelia -- parhaat mitä
hänellä oli, valittuja miehiä, hampaisiin asti aseestettuja -- nouti
pelottavan vangin hänen kammionsa ovelta ja vei hänet automobiliin,
jonka ajaja oli hänen omia miehiänsä, kunnalliskaartilaisten ratsain
hölköttäessä kumpaisellakin sivulla, edessä ja takana.

"Hip!" huudahti Lupin. "Minulle osotettu imartelu on suorastaan
liikuttava. Kunniavartio, totisesti! Weber, teillä on oikea
esivaltainen vaisti! Te ette unohda, miten on käyttäydyttävä lähinnä
ylempäänne kohtaan." Ja taputtaen häntä olalle: "Weber, minä aijon
jättää eronhakemukseni. Minä nimitän teidät seuraajakseni."

"Se on jo melkein tehtykin", sanoi Weber.

"Sepä on hauska uutinen! Olin hiukan huolissani paostani. Nyt on
mieleni keveä. Siitä hetkestä alkaen, kun Weber on etsivän osaston
päällikkönä..."

Weber ei vastannut letkaukseen. Sydämessään oli hänellä omituinen
sekava tunne vastustajansa läsnäollessa, tunne, joka oli Lupinin
hänessä herättämää pelkoa, hänen ruhtinas Sernineä kohtaan
tuntemaansa nöyryyttä ja hänen aina Lenormandille osottamaansa
kunnioittavaa ihailua. Kaikkeen tähän yhtyi kiukkua, kateutta ja
tyydytettyä vihaa.

He saapuivat Oikeuspalatsiin. "Hiirenloukun" juurella odotteli joukko
salapoliiseja, joiden keskessä Weber ilokseen näki kaksi parasta
apunansa, Doudevillen veljekset.

"Onko hra Formerie tullut?" kysyi hän.

"On, hra päällikkö, hra tutkintotuomari on huoneessaan."

Weber astui ylös portaita ja hänen perässään Lupin, jonka molemmin
puolin Doudevillen veljekset nyt astelivat.

Oli aikaa kuiskatulle kysymykselle ja vastaukselle.

"Mainiota. Koettakaa olla täällä, tullessani ulos... ja huomenna, jos
mahdollista, myöskin."

Formerie ei Lupinin ja apulaispäällikön astuessa hänen huoneeseensa
osannut virkkaa sen parempaa kuin:

"Ahaa, siinäpä olette! Tiesin, että jonakuna päivänä saisimme teidät
käsiimme!"

"Niin minäkin, hra tutkintotuomari", sanoi Lupin, "ja minua
ilahuttaa, että kohtalo on teidät valinnut tekemään oikeutta sille
kunnialliselle miehelle mikä minä olen."

Formerie vastasi samalla ivallisen totisella sävyllä kuin Lupin:

"Siltä kunnialliselta mieheltä mikä te olette, monsieur,
tullaan kysymään, mitä hänellä on sanottavana noin
kolmestasadastaneljästäkymmenestäkolmesta eri varkaudesta,
sisään murrosta, huijauksesta, väärennyksestä, kiristyksestä,
varastetun tavaran salaamisesta ja muusta sellaisesta.
Kolmestasadastaneljästäkymmenestäkolmesta!"

"Mitä! Siinäkö kaikki?" huudahti Lupin. "Minua todellakin ihan
hävettää."

"Älkää surkeilko! Minä kyllä löydän lisää. Mutta ryhtykäämme asioihin
järjestyksessä. Hra Lupin, kaikista tiedusteluista huolimatta ei
meillä ole mitään selvää tietoa teidän todellisesta nimestänne."

"Sepä merkillistä! Ei ole minullakaan."

"Emme edes kykene julistamaan teitä samaksi Arsène Lupiniksi, joka
oli muutamia vuosia takaperin suljettuna Santé-vankilaan ja sieltä
järjesti ensimäisen pakonsa."

"'Ensimäisen pakonsa' on teiltä sievä kohteliaisuus."

"Sattuupa tosiaan asianlaita olemaan se", pitkitti Formerie,
"että mittaus-osaston arkistossa säilytetty Arsène Lupinin
tuntomerkkikortti antaa Arsène Lupinista kuvauksen, joka kaikin
puolin poikkeaa todellisesta määrittelemisestänne."

"Yhä enemmän ja enemmän merkillistä!"

"Toiset merkit, toiset mitat, toiset sormenjäljet... Otetut kaksi
valokuvaakin ovat ihan erilaiset. Minä pyydän sen vuoksi teitä
ilmottamaan meille todellisen yksilöisyytenne."

"Juuri sitä aijoin minä pyytää teiltä. Olen oleskellut niin monilla
eri nimillä, että olen lopuksi unohtanut omani. En tiedä mitä minä
olen."

"Minun täytyy siis pöytäkirjaan merkitä kieltäytyminen vastaamasta."

"Kykenemättömyys."

"Onko tämä harkittua suunnitelmaa? Pitääkö minun odottaa samaa
vaikenemista vastaukseksi kaikkiin kysymyksiini?"

"Melkein."

"Ja miksi?"

Lupin oikaisihe juhlalliseen asentoon ja sanoi:

"Hra tutkintotuomari, minun elämäni kuuluu historiaan. Teidän
tarvitsee vain selailla viimeisten viidentoista vuoden aikakirjoja,
niin uteliaisuutenne tulee tyydytetyksi. Se entisyydestäni. Mitä
muuhun tulee, niin se ei koske minua: se on teidän ja Palace-hotellin
murhamiesten keskinen asia."

"Pahaksi onneksi tavattiin ja vangittiin teidät juuri noiden
murhamiesten pesästä."

"Minä olin siellä luovuttaakseni heidät oikeuden käsiin, kuten olin
pääministerin kanssa sopinut. Ellen olisi siellä ollut, olisi parooni
Altenheim päässyt pakoon."

"Kenen sanotte tappaneen hänet?"

"Hänen rikostoverinsa."

"Miten pääsi se rikostoveri pois?"

"Laskuluukusta, jonka näette siinä huoneessa, missä murhenäytelmä
tapahtui."

"Ja mistä johtui, että te ette seurannut niin hyödyllistä esimerkkiä?"

"Minä yritin seurata sitä. Mutta ulospääsyn sulki ovi, jota en
saanut auki. Tätä yritellessäni palasi 'se toinen' huoneeseen ja
surmasi rikostoverinsa, peljäten niitä paljastuksia, joita tämä olisi
varmasti tehnyt. Samalla hän piilotti minun varaamani vaatemytyn
kaappiin, mistä se heti jälkeenpäin löydettiin."

"Mihin olivat nuo vaatteet aijottuja?"

"Valeasuani varten. Mennessäni Glycinesiin oli suunnitelmani
seuraava: luovuttaa poliisien käsiin Altenheim, hävittää esiytymiseni
ruhtinas Serninenä ja ilmestyä jälleen..."

"Hra Lenormandina kait?"

"Aivan."

"Ei."

"Mitä!"

Formelle hymyili tietävästi ja heristeli etusormeansa.

"Ei", hän toisti.

"Mitä tarkotatte 'ei'llänne?"

"Tuo juttu hra Lenormandista..."

"Niin?"

"Se kelpaa yleisölle, ystäväiseni, mutta te ette saa hra Formerieta
puijatuksi uskomaan niin paksua tarinaa, että Lupin ja Lenormand
olivat sama mies." Hän remahti nauramaan. "Lupin etsivän osaston
päällikkö! Ei, mitä tahansa muuta, sitä vaan ei!... Raja kaikella...
Minä olen hyvänahkainen mies... uskon mitä hyvänsä... mutta
sentään... No, meidän kesken puhuen, mikä oli syynä tähän uuteen
keksintöön?... Tunnustan olevani siitä ymmällä..."

Lupin silmäili häntä ihmeissään. Siitä kaikesta huolimatta, mitä
hän Formeriesta tiesi, ei hän voinut käsittää noin suunnatonta
piintymystä ja sokeutta. Sillä hetkellä oli maailmassa yksi ainoa
henkilö, joka kieltäysi uskomasta ruhtinas Serninen kaksois-olemusta;
ja se oli tutkintotuomari Formerie! Lupin kääntyi apulaispäällikköön,
joka kuunteli avosuin:

"Weber hyvä, pelkäänpä, ettei ylenemisenne olekaan niin varma kuin
ajattelin. Sillä katsokaas, jollei Lenormand ole minä, niin on
hän olemassa... ja jos hän on olemassa, niin en epäile, että hra
Formerie kaikella terävyydellään lopuksi etsii hänet esille... jossa
tapauksessa..."

"Kyllä me hänet esille etsimme, hra Lupin", huudahti tutkintotuomari.
"Sen minä takaan; ja vakuutanpa, että kun te ja hän pannaan
vastakkain, meille koituu hauska näytös."

"Minun kanssani te varmasti pengoitte varastetun otsakoristeen
juttua, kun minä olin Charmeracen herttua", vastasi Lupin ivallisesti.

Formerie hätkähti. Tuo kiusallinen muisto hääti hänen kaiken
hilpeytensä. Äkkiä totiseksi tullen hän kysyi:

"Pysytte siis itsepintaisesti tuossa järjettömässä tarinassanne?"

"Minun täytyy, syystä että se on tosi. Teidän olisi helppo pistäytyä
höyrylaivalla Kokinkiinaan ja etsiä Saigonista todisteet oikean hra
Lenormandin kuolemasta, sen arvoisan herrasmiehen, jonka sijaan
asetuin ja jonka kuomantodistuksen voin näyttää teille."

"Pötyä!"

"Enpä toden totta, hra tutkintotuomari, välitä asiasta päin tai
toisin. Jos teitä harmittaa ajatus, että minä olen hra Lenormand,
niin älkäämme puhuko siitä. Me emme puhu minusta, emme puhu ikinä
mistään, jos niin haluatte. Mitä hyötyä voi siitä sitä paitsi teille
olla? Kesselbachin juttu on niin sekava vyyhti, etten minäkään tiedä
asemaa pohjaltaan. Yksi ainoa mies voisi auttaa teitä. Minun ei ole
onnistunut löytää häntä. Enkä luule teidänkään..."

"Mikä on sen miehen nimi?"

"Hän on vanhanpuoleinen saksalainen nimeltä Steinweg... Mutta
olettehan te tietysti kuullut hänestä, Weber, ja millä tavalla hänet
riistettiin pois itse Oikeuspalatsissa?"

Formerie vilkaisi kysyvästi apulaispäällikköön. Weber sanoi:

"Minä otan tuodakseni sen henkilön luoksenne, hra tutkintotuomari."

"Se on siis valmista", sanoi Formerie nousten tuolillaan. "Kuten
näette, Lupin, oli tämä pelkästään muodollinen tutkinto, molempien
kaksintaistelijain esittelemiseksi toisilleen. Nyt kun olemme
lyöneet miekkamme ristikkäin tarvitsemme ainoastaan miekkailumme
välttämättömän todistajan, lainopillisen neuvonantajanne."

"Minä valitsen maître Quimbelin."

"Asianajajayhdistyksen puheenjohtajan! Hyvä, te saatte kelpo
puolustajan."

       *       *       *       *       *

Ensimäinen istunto oli lopussa. Weber vei pois vangin.

Astuessaan alas "hiirenloukun" portaita molempien Doudevillein
välissä puheli Lupin lyhyin, käskevin lausein:

"Pitäkää silmällä Steinwegiä... Älkää antako hänen puhutella
ketään... Olkaa paikalla huomenna... Minä annan teille silloin
muutamia kirjeitä... yhden itseänne varten... tärkeän."

Alhaalle tultuaan hän asteli automobilia ympäröitsevien
kunnalliskaartilaisten luo:

"Kotiin, pojat", hän huudahti, "ja pian! Minulla on kohtaus oman
itseni kanssa täsmälleen kello kaksi."

Ajomatkalla ei mitään tapahtunut. Koppiinsa palattuaan Lupin kyhäsi
pitkän kirjeen yksityiskohtaisia ohjeita Doudevillen veljeksille ja
kaksi muuta kirjettä.

Toinen oli Genevièvelle:

    'Geneviève, te tiedätte nyt kuka olen ja ymmärrätte miksi
    salasin teiltä sen henkilön nimen, joka kahdesti vei teidät pois
    sylissään, silloin kun te olitte pikku tyttö.

    Geneviève, minä olin äitinne ystävä, etäinen ystävä, jonka
    kaksinaisesta elämästä hän ei tiennyt mitään, mutta johon hän
    tunsi voivansa luottaa. Ja siksi hän ennen kuolemaansa kirjotti
    minulle muutamia rivejä, pyytäen minua kaitsemaan teitä.

    Niin arvoton kuin olenkin osalliseksi arvostukseenne, Geneviève,
    pysyn uskollisena tuolle luottamukselle. Älkää kokonaan
    karkottako minua sydämestänne.

                                              _Arsène Lupin_.'

Toinen kirje oli osotettu Dolores Kesselbachille:

    'Ruhtinas Sernine johtui tavottamaan rouva Kesselbachin
    tuttavuutta yksinomaan itsekkäistä syistä. Mutta harras
    kaipuu toimia hänen hyväkseen oli syynä siihen, että hän tätä
    tuttavuutta pitkitti.

    Nyt kun ruhtinas Serninestä on tullut pelkkä Arsène Lupin,
    hän pyytää, ettei rouva Kesselbach riistäisi häneltä oikeutta
    suojella häntä etäältä ja kuten mies suojelee sitä, jota hän ei
    enää koskaan joudu näkemään.'

Pöydällä oli moniaita kirjekuoria. Hän otti käteensä yhden ja
otti toisen; mutta sitten kolmatta ottaessaan hän huomasi valkean
paperiarkin, jonka siihen ilmestyminen kummastutti häntä. Siihen oli
kiinnitetty nähtävästi sanomalehdestä leikattuja sanoja. Hän luki:

    'Olette hävinnyt taistelussanne paroonia vastaan. Luopukaa
    ottamasta osaa juttuun, niin minä en vastusta pakoanne.

                                                  L. M.'

Taaskin tunsi Lupin sitä kammoa ja kauhua, jota tämä nimetön ja
satumainen olento hänessä aina herätti, sitä iljetystä, jota tuntee
koskettaessaan myrkyllistä eläintä, matelijaa:

"Taas hän", virkahti hän. "Ja täälläkin!"

Häntä myöskin säikähdytti se äkillinen näky, minkä hän tuolloin
tällöin sielussaan tunsi tuosta vihamielisestä voimasta, voimasta
yhtä suuresta kuin hänen omansakin ja pelottavia apuneuvoja
käyttelevästä, joita hän ei itse voinut tajuta.

Hän epäili oitis vartijaansa. Mutta kuinka oli ollut mahdollista
lahjoa tuota kovapiirteistä, tuimakatseista miestä?

Kahdentenatoista päivänä Lupin heräsi hyvin aikaisin ja huudahti:

"Saas nähdä, jos laskelmani ovat oikeat ja jumalat ovat puolellani,
niin tänään kuuluu jotakin uutta. Minulla on ollut neljä puhelua
Formerien kanssa. Sen miehen täytyy nyt olla oikeaan kuntoon
muokattu. Ja Doudevillet puolestaan ovat tietenkin hääränneet
ahkerasti... Tästä koituu jotakin hauskaa!"

Salvat narahtelivat, avain kääntyi ritisten lukossa.

"Ahaa, tekö siinä, vanginvartijoista parahin! Onko hetki tullut
viimeistä pukemista varten? Tukanleikkuuta varten, joka käypi
kaikkein viimeisimmän suuren leikkauksen edellä?"

"Tutkintatuomarin puheille", sanoi mies lyhyeen.

Lupin asteli vankilan käytävien läpi ja hänet ottivat vastaan
kunnalliskaartilaiset, jotka lukitsivat hänet vankivaunuihin.

Hän saapui Oikeuspalatsiin kahtakymmentä minuuttia myöhemmin. Toinen
Doudeville odotteli lähellä portaita. Heidän noustessaan ylös hän
sanoi Lupinille:

"Teidät asetetaan tänään vastakkain."

"Kaikki järjestetty?"

"On."

"Weber?"

"Hyörimässä muualla."

Lupin astui Formerien huoneeseen ja tunsi heti vanhan Steinwegin,
joka istui eräällä tuolilla sairaan ja riutuneen näköisenä. Muuan
kunnalliskaartilainen seisoi hänen takanaan.

Formerie tähysteli vankia tarkkaavasti, kuin toivoen tekevänsä
tärkeitä päätelmiä tutkistelustansa, ja sanoi:

"Tiedättekö kuka tämä herrasmies on?"

"No, Steinweg tietenkin!..."

"Niin, hra Weberin ja hänen kahden alaisensa, Doudeville-veljeksien,
ripeiden tiedustelujen avulla olemme löytäneet hra Steinwegin, jonka
sanotte tietävän Kesselbach-jutun juurtajaksain, murhaajan nimen ja
muun."

"Minä onnittelen teitä, hra tutkintotuomari. Teidän tutkimuksenne
menestyy erinomaisesti."

"Niin luulen. On vain yksi 'mutta': hra Steinweg kieltäytyy
ilmaisemasta mitään, paitsi teidän läsnäollessanne."

"No jopa nyt jotakin! Sepä kummallista! Herättääkö Arsène Lupin
hänessä niin suurta kiintymystä ja arvostusta?"

"Ei Arsène Lupin, vaan ruhtinas Sernine, jonka hän sanoo pelastaneen
hänen henkensä, ja hra Lenormand, jonka keralla hän sanoo
alottaneensa erään puhelun..."

"Siihen aikaan kun olin etsivän osaston päällikkönä", keskeytti
Lupin. "Myönnätte siis..."

"Hra Steinweg", sanoi tutkintotuomari, "tunnetteko hänet hra
Lenormandiksi?"

"En, mutta minä tiedän, että Arsène Lupin ja hän ovat sama."

"Suostutte siis puhumaan?"

"Kyllä... mutta... me emme ole yksinämme."

"Mitä tarkotatte? Täällä on vain kirjurini... ja vartija..."

"Hra tutkintotuomari, salaisuus, jonka aijon ilmaista, on niin
tärkeä, että te olisitte itsekin pahoillanne..."

"Vartija, menkäähän ulkopuolelle", sanoi Formerie. "Tulkaa heti
takaisin, jos kutsun. Oletteko kirjuriani vastaan, hra Steinweg?"

"En, en... saattaisi olla parempi... mutta kuitenkin..."

"Puhukaa siis. Mitään paljastuksianne ei muuten merkitä pöytäkirjaan.
Yksi sana vielä sentään: Kysyn teiltä viimeisen kerran, onko
välttämätöntä, että vanki on tässä puhelussa saapuvilla?"

"Ihan välttämätöntä. Saatte itse nähdä syyn siihen."

Hän veti tuolinsa tutkintatuomarin pöydän ääreen. Lupin jäi seisomaan
kirjurin lähelle. Ja vanhus alkoi matalalla äänellä puhella:

"Siitä on nyt kymmenen vuotta, kun eräät asianhaarat, joihin minun ei
tarvitse tässä kajota, saattoivat tietooni merkillisen tarinan, joka
koskee kahta henkilöä."

"Heidän nimensä, olkaa hyvä."

"Nimet ilmotan hetimiten. Sanon vain ensiksikin, että toisella
näistä henkilöistä on huomattava asema Ranskassa ja että toinen,
italialainen tai pikemmin espanjalainen... niin, espanjalainen..."

Loikkaus, kaksi pelottavaa nyrkin iskua... Lupinin käsivarret olivat
huitaisseet oikeaan ja vasempaan kuin jousten ponnahduttamina,
ja hänen nyrkkinsä, kovat kuin kanuunankuulat, mojauttivat
tutkintotuomaria ja kirjuria leukaan, juuri korvan alle.

Tutkintotuomari ja kirjuri lysähtivät pöytiensä yli voihkaustakaan
päästämättä.

"Hyvin osattu!" sanoi Lupin. "Se oli näpsä ote."

Hän meni ovelle ja lukitsi sen hiljaisesti. Palatessaan hän kysyi:

"Steinweg, onko teillä kloroformi?"

"Oletteko ihan varma siitä, että he ovat tainnuksissa?" kysyi vanhus
pelosta vapisten.

"Mitä ajattelettekaan! Mutta sitä kestää vain kolme tai neljä
minuuttia... Ja se ei ole kyllin pitkä aika."

Saksalainen otti taskustaan pullon ja kaksi valmiiksi järjestettyä
puuvillatukkoa.

Lupin otti pullosta tulpan, kaatoi muutamia pisaroita kloroformia
puuvillatukkoihin ja piteli niitä tutkintatuomarin ja hänen
kirjurinsa nenän edessä:

"Mainiota! Meillä on kymmenen minuutin rauha ja häiriintymättömyys
käytettävissämme. Se riittää, mutta kiirehtikäämme kuitenkin;
eikä sanaakaan liikaa, vanhus, kuuletteko?" Hän tarttui toista
käsivarteen. "Te näette mitä minä kykenen tekemään. Tässä me olemme,
kahden kesken Oikeuspalatsin keskuksessa, syystä että minua niin
halutti."

"Niin."

"Aijotte siis kertoa minulle salaisuutenne?"

"Niin. Minä kerroin sen Kesselbachille, hän kun oli rikas ja saattoi
käyttää sitä paremmin kuin kukaan, jonka tunsin. Mutta vaikka
te olette vanki ja aivan voimaton, niin pidän teitä sata kertaa
vahvempana kuin Kesselbach oli sadan miljoonansa kanssa."

"Siinä tapauksessa puhukaa; ja käykäämme asioihin oikeassa
järjestyksessä. Murhaajan nimi?"

"Mahdotonta!"

"Kuinka niin mahdotonta? Arvelin teidän sen tietävän ja aikovan
kertoa minulle kaikki!"

"Kaikki, mutta sitä en."

"Mutta..."

"Myöhemmällä."

"Olette hullu! Miksi?"

"Minulla ei ole mitään todisteita. Myöhemmällä, kun te olette vapaa,
me pyydystämme yhdessä. Mitä sitä paitsi olisi siitä nyt hyötyä? Enkä
totisesti voi nyt sanoa."

"Pelkäätte häntä?"

"Niin."

"No hyvä", sanoi Lupin. "Eihän se sentään kaikkein tärkein asia
olekaan. Muusta olette päättänyt puhua?"

"Pidättelemättä."

"No, vastatkaa siis. Kuka on Pierre Leduc?"

"Hermann IV, Zweibrücken-Veldenzin suurherttua, Berncastelin prinssi,
Fistingenin kreivi, Wiesbadenin ja muiden seutujen herra."

Lupinia vavahdutti riemu hänen kuullessaan, ettei hänen suojattinsa
toki ollut silavasaksan poika!

"Lempo!" hän jupisi. "Uljas arvo!... Sikäli kuin muistan on
Zweibrücken-Veldenzin suurherttuakunta Preussissa?"

"Niin, Moselin varrella. Veldenz-suku on pfalzkreivillisen
Zweibrücken-suvun haara. Suurherttuakunta joutui ranskalaisten
haltuun Lunévillen rauhanteon jälkeen ja kuului Mont-Tonnerren
departementtiin. Vuonna 1814 se luovutettiin takaisin Hermann
I:n, Pierre Leducin isoisän isän hyväksi. Hänen poikansa, Hermann
II, vietti nuoruutensa hurjistellen, saattoi itsensä häviöön,
joudutti maansa raha-asiat rappiolle ja teki itsensä mahdottomaksi
alamaisilleen, jotka lopulta osittain polttivat Veldenzin
vanhan linnan ja karkottivat hallitsijansa. Suurherttuakuntaa
hoiti ja hallitsi sitte kolme sijaishallitsijaa Hermann II:n
nimessä, joka omituista kyllä ei luopunut arvostaan, vaan pysyi
nimellisesti hallitsevana suurherttuana. Hän asusti jokseenkin
ahtaissa raha-asioissa Berlinissä; myöhemmin hän taisteli
saksalais-ranskalaisessa sodassa Bismarckin vierellä, jonka ystäviä
hän oli. Hänet surmasi pommi Parisin piirityksen aikana, ja
kuollessaan hän uskoi Bismarckin hoiviin poikansa Hermannin, Hermann
III:n nimittäin."

"Meidän Leducimme isän?" sanoi Lupin.

"Niin. Kansleri mieltyi Hermann III:een ja käytti häntä useasti
salaisena lähettinä ylhäisille ulkomaalaisille. Suojelijansa
kukistuttua Hermann III poistui Berlinistä, matkusteli maailmalla,
ja palattuansa asettui Dresdeniin. Bismarckin kuollessa oli Hermann
III siellä. Hän itse kuoli kaksi vuotta jälkeenpäin. Nämä ovat
Saksassa yleisesti tiettyjä tosiasioita; ja se on kolmen Hermannin,
yhdeksännellätoista vuosisadalla eläneiden Zweibrücken-Veldenzin
suurherttuain tarina."

"Mutta neljäs, Hermann IV, se jonka asioihin me olemme osallisiksi
joutuneet?"

"Hänestä puhumme piankin. Siirtykäämme nyt tuntemattomiin seikkoihin."

"Teille yksistään tiettyihin", sanoi Lupin. "Minulle yksistään ja
joillekuille muille."

"Joillekuille muillekinko? Eikö salaisuutta ole säilytetty?"

"On, on, salaisuuden ovat visusti säilyttäneet ne, jotka sen
tietävät. Ei huolta: heidän etunsa vaatii, sen vakuutan, heitä
ehdottomasti olemaan sitä ilmaisematta."

"Kuinka te sitte sen tiedätte?"

"Viimeisen suurherttuan nimeä kantaneen Hermannin vanhan palvelijan
ja yksityisen kirjurin kautta. Tämä palvelija, joka kuoli sylissäni
Etelä-Afrikassa, uskoi minulle aluksi, että hänen herransa oli
salaisissa naimisissa ja jätti jälkeensä pojan. Sitte hän kertoi
minulle tuon suuren salaisuuden."

"Jonka te jälkeenpäin ilmaisitte Kesselbachille."

"Niin."

"Malttakaahan silmänräpäys... Odottakaa..."

Lupin kumartui Formerien yli, varmistui siitä, että kaikki oli hyvin
ja sydän tykki säännöllisesti, ja sanoi:

"Jatkakaa."

Steinweg alotti jälleen:

"Sen päivän iltana, jona Bismarck kuoli, astuivat suurherttua Hermann
III ja hänen uskollinen palvelijansa -- minun etelä-afrikalainen
ystäväni -- junaan, joka toi heidät Müncheniin juuri ajoissa,
heidän ennättääksensä Wienin pikajunaan. Wienistä he matkustivat
Konstantinopoliin, sieltä Kairoon, sieltä Napoliin, sieltä Tunisiin,
sieltä Espanjaan, sieltä Parisiin, sieltä Lontooseen, Pietariin,
Varsovaan... eivätkä he pysähtyneet ainoassakaan paikassa. He ottivat
ajurin, nostattivat kaksi matkareppuansa etuistuimelle, syöksyivät
läpi katujen, riensivät toiselle asemalle tai laiturille ja nousivat
taas heti junaan tai höyrylaivaan."

"Sanalla sanoen, heitä ajettiin takaa ja he yrittivät eksyttää
vainoojiansa jäljiltänsä", päätti Arsène Lupin.

"Eräänä iltana he läksivät Trevesin kaupungista, puettuina työmiesten
lakkeihin ja palttinamekkoihin, kumpaisellakin mytty sauvan sakaraan
olan yli ripustettuna. He kävelivät neljäkymmentäkaksi kilometriä
Veldenziin, missä on Zweibrückenin vanha linna tai oikeammin sen
rauniot."

"Ei mitään kuvauksia, olkaa hyvä."

"Kaiken päivää he piileskelivät läheisessä metsässä. Yöllä he
hiipivät vanhojen linnanmuurien pimentoon. Hermann käski palvelijansa
odottaa häntä ja kapusi itse muurin yli Sudenkidaksi nimitetystä
murroksesta. Hän palasi tunnin kuluttua. Seuraavalla viikolla,
taaskin kierreltyään maita mantereita, hän palasi kotiinsa
Dresdeniin. Retki oli tehty."

"Ja mikä oli retken tarkotuksena?"

"Suurherttua ei milloinkaan hiiskunut sanaakaan siitä
palvelijallensa. Mutta eräät seikat ja jälkeenpäin sattuneet
tapaukset saivat miehen sommittelemaan kokoon asianlaidan ainakin
osittain."

"Pian, Steinweg, aika alkaa jo käydä lyhyeksi; ja minä olen kiihkeä
tietämään..."

"Kaksi viikkoa retken jälkeen kreivi von Waldemar, keisarin
henkivartioväen upseeri ja hänen henkilökohtaisia ystäviänsä, kävi
kuuden miehen keralla suurherttuan luona. Hän oli siellä koko
päivän lukkojen takana suurherttuan kanssa tämän työhuoneessa.
Tuon tuostakin kuului väittelyä, kiivasta riitelyä. Erään lauseen
kuulikin palvelija astuessaan puutarhassa ikkunain alitse: 'Ne
paperit jätettiin teille; Hänen Majesteettinsa on varma siitä. Jos
kieltäydytte antamasta niitä minulle vapaaehtoisesti...' Lauseen
jatko, uhkauksen tarkotus ja koko kohtauskin voidaan helposti arvata
siitä, että Hermannin talo tutkittiin läpikotaisin."

"Mutta se on vastoin lakia."

"Se olisi ollut vastoin lakia, jos suurherttua olisi ollut vastaan;
mutta hän oli itse kreivin mukana etsinnässä."

"Ja mitä haeskelivat he? Kanslerin muistelmiako?"

"He etsivät salaista asiapaperikimppua, jonka tiedettiin olevan
olemassa, muutamien varomattomuuksien ilmaisemana, ja varmasti
tulleen uskotuksi suurherttua Hermannin haltuun."

Lupin mutisi kiihtyneesti:

"Salaisia asiapapereita... ja epäilemättä hyvin tärkeitä?"

"Mitä tärkeimpiä. Noiden paperien julkaiseminen johtaisi tuloksiin,
joita olisi mahdoton ennakolta nähdä, ei ainoastaan Saksan sisäisissä
asioissa, vaan myöskin sen suhteissa muihin valtoihin."

"Haa!" huudahti Lupin ankarassa kiihkossa. "Haa, voiko olla
mahdollista... Mitä todisteita on teillä?"

"Mitä todisteitako? Suurherttuan vaimon todistus, ne luottamukset,
jotka hän suurherttuan kuoltua uskoi palvelijalle."

"Niin... niin..." sopersi Lupin. "Meillä on suurherttuan itsensä
todistus."

"Parempi kuin sekin", oikaisi Steinweg.

"Mikä sitte?"

"Eräs asiakirja: hänen omakätisesti laatimansa ja allekirjottamansa
asiakirja, joka sisältää..."

"Sisältää mitä?"

"Luettelon hänen haltuunsa uskotuista salaisista papereista."

"Kertokaa minulle, parilla sanalla..."

"Parilla sanalla? Sitä ei voi tehdä. Luettelo on pitkä kuin
käsivarteni, kauttaaltaan on siihen siroteltu muistutuksia ja
huomautuksia, jotka toisinaan ovat mahdottomat ymmärtää. Mainitsen
vain kaksi otsikkoa, jotka ilmeisesti koskevat kahta sellaisten
paperien kääryä. _Kruununprinssin omakätisiä kirjeitä Bismarckille_
on toinen. Päivämäärät osottavat nuo kirjeet kirjotetuiksi Fredrik
III:n kolmikuukautisena hallituskautena. Kuvitellakseen mitä kirjeet
sisältänevät tarvitsee vain ajatella Fredrik keisarin sairautta,
hänen riitojaan poikansa kanssa..."

"Niin, niin, minä tiedän... Ja toinen otsikko?"

"_Valokuvia Fredrik III:n ja keisarinnan kirjeistä Englannin
kuningattarelle_."

"Sanotteko täydellä todella, että se on luettelossa?" kysyi Lupin
tukahtuvalla äänellä.

"Kuunnelkaahan suurherttuan muistiinpanoja: _Suur-Britannian
ja Ranskan välisen sopimuksen teksti_. Ja nämä hiukan hämärät
sanat: 'Elsass-Lotrinki'... 'Siirtomaat'... 'Merivarustelujen
supistaminen'..."

"Siinä sanotaan niin?" tokaisi Lupin. "Ja te sanotte sitä
hämäräksi?... Ne sanathan huikaisevat kirkkaudellaan!... Haa, voiko
olla mahdollista!... Ja mitä lisäksi mitä lisäksi?"

Hänen puhuessaan kuului ovelta melua. Joku kolkutti.

"Ette voi tulla sisälle", sanoi Lupin. "Minulla on hommia...
Jatkakaa, Steinweg."

"Mutta..." intti vanhus suuresti säikähdyksissään.

Ovea röykytettiin rajusti, ja Lupin kuuli Weberin äänen Hän luikkasi:

"Hiukan kärsivällisyyttä, Weber. Minä olen viidessä minuutissa
valmis."

Hän tarttui vanhusta käsivarteen ja sanoi käskevällä äänellä:

"Olkaa huoletta ja jatkakaa kertomustanne. Sanotte siis, ettei
suurherttuan ja hänen palvelijansa retkellä Veldenzin linnaan ollut
muuta tarkotusta kuin noiden paperien piilottaminen?"

"Muusta ei voi olla kysymystäkään."

"Hyvä on. Mutta suurherttua on saattanut jälkeenpäin siepata ne pois!"

"Ei, hän ei ennen kuolemaansa enää poistunut Dresdenistä."

"Mutta suurherttuan vihamiehet, joiden etu ehdottomasti vaati heitä
etsimään paperit käsiinsä ja hävittämään ne -- eivätkö he ole voineet
yrittää saada selville paperien säilytyspaikkaa?"

"He ovat yrittäneet."

"Mistä sen tiedätte?"

"Voittehan ymmärtää, etten minä jäänyt toimettomaksi, ja että noiden
paljastusten jälkeen oli ensimäisenä huolenani lähteä Veldenziin ja
tehdä tiedusteluja lähikylissä. No, minä kuulin, että linnassa oli
kahtena kertana käynyt kymmenkunta miestä, jotka tulivat Berlinistä,
varustettuina suosituksilla sijaishallitsijoille."

"No?"

"No, he eivät löytäneet mitään, sillä sittemmin on linna suljettu
yleisöltä."

"Mutta mikä estää ketä tahansa pääsemästä sisälle?"

"Viisikymmenmiehinen linnotusjoukko, joka pitää vartiota yöt päivät."

"Suurherttuakunnan sotureita?"

"Ei, keisarin omasta henkivartioväestä valittuja."

Käytävässä yltyi meteli:

"Ovi auki!" huusi ääni. "Minä käsken teitä avaamaan oven."

"En voi, Weber veikkonen; lukko on epäkunnossa. Jos noudatatte
neuvoani, niin leikkaatte lukon ympäriltä oven."

"Ovi auki!"

"Entäs Europan kohtalo, jota me täällä parhaillaan pohdimme?"

Hän kääntyi ukkoon:

"Te ette siis kyennyt pääsemään linnaan?"

"En."

"Mutta uskotte varmasti, että nuo paperit on sinne kätketty?"

"Kuulkaahan, olenhan toki antanut siitä kylliksi todisteita? Ettekö
ole vakuutettu?"

"Kyllä, kyllä", jupisi Lupin, "ne ovat siellä kätkettyinä... siitä ei
ole epäilystäkään... ne ovat siellä kätkettyinä."

Ulkopuolella miehet penkoivat lukkoa.

Lupin kysyi Steinwegiltâ:

"Mihin kuoli suurherttua?"

"Keuhkokalvon tulehdukseen, joka teki hänestä muutamassa
päivässä lopun. Hän saavutti tuskin tajuntaansa ennen loppua; ja
kamalaa kuuluu olleen se, että hänen nähtiin hourekohtaustensa
lomassa tekevän rajuja ponnistuksia ajatustensa keräämiseksi ja
ymmärrettävien lauseiden puhumiseksi. Tuon tuostakin hän huusi
vaimoansa, katseli häntä epätoivoisesti ja liikutti turhaan
huuliansa."

"Sanalla sanoen, hän puhui?" sanoi Lupin, keskeyttäen hänet, sillä
lukon retuuttaminen alkoi häntä huolestuttaa.

"Ei, hän ei puhunut. Mutta eräänä verrattain selvänä hetkenä hän
sai kootuksi kylliksi tarmoa piirtääkseen joitakuita merkkejä
paperinpalaselle, jonka hänen vaimonsa hänelle antoi."

"Ja nuo merkit..."

"Ne olivat enimmäkseen mahdottomia lukea."

"Enimmäkseen? Mutta toiset?" kysyi Lupin kiihkeästi. "Toiset?"

"Siinä oli ensinnäkin kolme aivan selvää numeroa: 8, 1 ja 3..."

"Niin, 813, tiedän... ja sitte?"

"Sitte oli muutamia kirjaimia... useita kirjaimia, joista voidaan
varmasti saada selville ainoastaan kolmikirjaiminen ryhmä, jota
lähinnä seuraa kaksikirjaiminen ryhmä."

"APO ON, niinkö?"

"Oh, te siis tiedätte..."

Lukko oli myötäämässä; melkein kaikki ruuvit oli irrotettu. Äkkiä
säikähtäen häirityksi tulemista kysyi Lupin:

"Tämä epätäydellinen lauselma APO ON ja numerot 813 ovat siis ne
kaavat, jotka suurherttua sääsi vaimollensa ja pojallensa heidän
voidakseen löytää nuo salaiset paperit?"

"Niin."

"Ja miten kävi suurherttuan vaimon?"

"Hän kuoli pian miehensä jälkeen, voisi sanoa suruun."

"Ja pitikö suku huolta lapsesta?"

"Mikä suku? Suurherttualla ei ollut veljiä eikä sisaria. Sitä paitsi
oli hän ainoastaan morganaattisessa ja salaisessa avioliitossa.
Ei, lapsen vei pois Hermannin vanha palvelija. Hän oli pahanlainen
poika, itsepäinen, oikullinen ja häijy. Eräänä päivänä hän katosi
tietämättömiin."

"Tiesikö hän syntymänsä salaisuutta?"

"Tiesi; ja hänelle näytettiin se paperiarkki, jolle Hermann oli
kirjottanut kirjaimet ja numerot."

"Ja sen koommin ei tätä paljastusta ole tehty kenellekään muulle kuin
teille itsellenne?"

"Siinä kaikki."

"Ja te uskoitte sen ainoastaan hra Kesselbachille?"

"Niin. Mutta varovaisuuden vuoksi, vaikka näytinkin hänelle tuon
kirjaimia ja numeroita sisältävän paperiliuskan sekä mainitsemani
luettelon, pidin nämä molemmat asiakirjat omassa hallussani.
Tapaukset ovat todistaneet, että olin oikeassa."

Lupin piteli nyt ovea molemmin käsin.

"Weber", hän karjui, "olette kovin tunkeileva! Minä toimitan teille
varotuksen!... Steinweg, onko teillä nuo asiapaperit?"

"On."

"Ovatko ne turvallisessa tallessa?"

"Ehdottomasti."

"Parisissa?"

"Ei."

"Sen parempi. Älkää unohtako, että henkenne on vaarassa ja että teitä
väijytään."

"Sen tiedän. Vähäisinkin väärä askel syöksee minut tuhoon."

"Aivan. Ryhtykää siis varokeinoihin, haihduttakaa viholliset
jäljiltä, menkää noutamaan paperinne ja odottakaa ohjeitani. Asia on
oikealla tolallansa. Viimeistään kuukauden kuluttua lähdemme yhdessä
Veldenzin linnaan."

"Entä jos olen vankilassa?"

"Minä otan teidät ulos."

"Voitteko?"

"Juuri päivää myöhemmin kuin olen itse tullut ulos. Ei, minä olen
väärässä; samana iltana... tuntia myöhemmin."

"Teillä on siihen keino?"

"Minulla on jo kymmenen minuutin ajan ollut siihen erehtymätön keino.
Teillä ei ole mitään muuta minulle sanottavana?"

"Ei."

"Sittepä avaan oven."

Hän avasi lukon, veti oven auki ja puheli Weberille kumartaen:

"Veikko Weber parka, en tiedä miten pyytäisin anteeksi..."

Hän ei lopettanut lausettaan. Apulaispäällikön ja kolmen poliisin
äkillinen sisälle hyökkääminen ei antanut hänelle aikaa.

Weber oli raivosta ja vimmasta valjuna. Noiden kahden miehen
liikahtamaton asento sai hänet ihan suunniltaan.

"Kuolleet!" hän huudahti.

"Eivät vähääkään, eivät vähääkään", naureskeli Arsène Lupin,
"nukkuvat vain! Formerie oli väsyksissä... joten myönsin hänelle
muutaman minuutin levon."

"Riittää jaarittelua!" ärjyi Weber. Ja poliiseihin kääntyen: "Viekää
hänet takaisin Santéhen. Ja pitäkääkin, hitto vieköön, silmänne auki!
Mitä tähän vieraaseen tulee..."

Lupin ei kuullut enempää Weberin aikeista vanhaan Steinwegiin nähden.
Joukko kunnalliskaartilaisia ja poliisikonstaapeleita joudutti hänet
vankivaunuun.

Portailla kuiskasi Doudeville:

"Weber sai kirjallisen varotuksen. Siinä muistutettiin häntä pitämään
silmällä teidän joutumistanne vastakkain ja varomaan Steinwegia.
Kirjelmän alla oli nimikirjaimet 'L.M.'"

Mutta Lupin tuskin vaivasi päätänsä tämän johdosta.

Mitä välitti hän murhaajan vihasta tai ukko Steinwegin kohtalosta?
Hänellä oli hallussaan Rudolf Kesselbachin salaisuus.

       *       *       *       *       *

Vastoin odotuksiaan ei Lupinilla ollut minkäänlaista kiusaa
kärsittävänä Formerielle tekemänsä väkivallan johdosta.

Tutkintotuomari tuli Santéhen itse, kahta päivää myöhemmin, ja sanoi
hänelle hiukan hämillään ja ystävällisyyttä teeskennellen, ettei hän
aikonut jatkaa sitä asiaa pitemmälle.

"En minäkään!" vastasi Lupin.

"Mitä tarkotatte?"

"No, minä tarkotan, etten lähetä siitä mitään tietoa sanomalehtiin
enkä tee mitään, mikä voisi teidät saattaa naurunalaiseksi, hra
tutkintotuomari. Sitä häväistystä ei päästetä julkisuuteen, sen
lupaan. Sitähän haluatte, vai mitä?"

Formerie punastui ja pitkitti vastaamatta:

"Mutta tästälähtein toimitetaan teidän kuulustelunne täällä."

"On varsin kohtuullista, että laki ottaa vaivaantuakseen Lupinin
takia!" sanoi se herrasmies.

Hänen kirjeenvaihtojärjestelmänsä oli yksinkertainen, ja hän oli sen
heti sommitellut. Joka aamu annettiin hänelle numeroituina nippuina
paperiarkkeja kirjekuoriksi tehtäväksi; ja joka ilta haettiin
kirjekuoret, asianomaisesti käännettyinä ja liimattuina. Lupin oli
huomannut, että hänen nipullaan oli aina sama numero. Siitä hän oli
tehnyt sen johtopäätöksen, että numeroitujen nippujen jako aina
toimitettiin samassa järjestyksessä niiden vankien kesken, jotka oli
valittu tähän työhön. Kokemus osotti hänen olevan oikeassa.

Nyt tarvittiin vain, että Doudevillet lahjoivat erään työntekijän
siitä yksityisestä liikkeestä, jolle paperiarkkien toimittaminen
ja kirjekuorien myyminen oli annettu urakalla. Tämä kävi helposti
päinsä; ja siitä asti Lupinin tarvitsi menestyksestä varmana vain
rauhallisesti odottaa, kunnes päällimäiselle arkille ilmestyi hänen
ja hänen ystäviensä kesken sovittu merkki.

Kuudentena päivänä hän huudahti ilahtuneesti:

"Vihdoinkin!"

Hän sieppasi eräästä kätköstänsä pienoisen pullon, otti siitä tulpan,
kostutti etusormensa päätä sen sisältämään nesteeseen ja siveli
sormellaan nipun kolmatta arkkia.

Pian ilmeni piirtoja, sitte kirjaimia, sitte sanoja ja lauseita.

Hän luki:

    'Kaikki hyvin. Steinweg vapaana. Piileksii maalla. Geneviève
    Ernemont hyvässä voinnissa. Menee usein Hotel Bristoniin
    tapaamaan rouva Kesselbachia, joka on sairaana. Hän kohtaa siellä
    joka kerta Pierre Leducin. Vastatkaa samalla keinolla. Ei mitään
    vaaraa.'

Siten järjestyi yhteys muun maailman kanssa. Taaskin olivat Lupinin
puuhat onnistuneet. Hänen sopi nyt käydä suorittamaan suunnitelmaansa
ja johtamaan sanomalehtisotaa, jota hän oli vankilansa rauhallisessa
yksinäisyydessä valmistellut.

Kolmea päivää myöhemmin ilmestyivät "Grand Journalissa" nämä muutamat
rivit:

    'Aivan erillään ruhtinas Bismarckin muistelmista, jotka asiata
    tuntevien lausunnon mukaan sisältävät pelkästään niiden tapausten
    virallisen historian, joihin suuri kansleri oli osallinen, on
    olemassa sarja melkoisen mielenkiintoisia salaisia kirjeitä.

    Nämä kirjeet on äskettäin löydetty. Olemme pätevältä taholta
    kuulleet, että ne tulevat kohdakkoin julkisuuteen.'

Lukijani muistavat sen hälyn, jota nämä salaperäiset lauseet
herättivät koko sivistyneessä maailmassa, ihmisten selittelyt, heidän
esittämänsä vihjaukset ja varsinkin sen riidan, johon saksalainen
sanomalehdistö joutui. Kuka oli antanut aiheen noille riveille? Mitä
olivat tarkotetut kirjeet? Kuka oli kirjottanut ne kanslerille tai
saanut ne häneltä? Oliko tämä kuoleman jälkeen seurannutta kostoa?
Vai oliko se jonkun Bismarckin kirjeenvaihtajan varomattomuutta?

Toinen tiedonanto vakiinnutti yleisen mielipiteen muutamissa kohden,
mutta samalla kiihdytti sen tavattomaan jännitykseen. Se kuului
seuraavasti:
**
'Grand Journal'in toimitukselle:

Santé-vankila, 14. koppi, Toinen osasto.

Te julkaisitte viime numerossanne uutisen, joka perustuu muutamiin
sanoihin, jotka äskettäin lausuin Santéssa ulkopolitiikasta
pitämässäni esitelmässä. Kirjeenvaihtajanne tiedonanto, vaikka onkin
kaikissa oleellisissa kohdissaan oikea, kaipaa pikku korjausta.
Kirjeet ovat olemassa, kuten siinä mainitaan, ja on mahdoton kieltää
niiden tavatonta tärkeyttä, niitä kun on asianomaisen hallituksen
toimesta herkeämättä etsiskelty jo kymmenen vuotta. Mutta kukaan ei
tiedä minne ne on kätketty eikä kukaan tiedä ainoatakaan sanaa niiden
sisällöstä.

Olen vakuutettu siitä, ettei yleisö minulle pahastu, jos annan sen
jonkun aikaa odottaa ennen kuin tyydytän sen peräti luonnollista
uteliaisuutta. Siitä puhumattakaan, ettei minulla ole hallussani
kaikkia totuuden selville saamiseen tarvittavia aineksia, ei nykyinen
toimintani salli minun omistaa tälle asialle niin paljoa aikaa kuin
soisin.

Tällähaavaa voin ainoastaan ilmottaa, että kuoleva valtiomies uskoi
kirjeet eräälle uskollisimmalle ystävälleen ja että tämän ystävän
sittemmin täytyi kärsiä ikäviä seurauksia uskollisuudestansa.
Alituinen vakoilu, kotitarkastukset, mikään ei häneltä säästynyt.

Olen antanut kahdelle salapoliisieni parhaalle asiamiehelle
määräyksen seurata jälkiä alusta asti, enkä epäile voivani kahdessa
päivässä päästä tämän jännittävän salaisuuden perille.

Suurimmalla kunnioituksella

_Arsène Lupin_.'

Arsène Lupin se siis juttua johtikin! Hän se vankikopistaan hoiteli
ensimäisessä uutisessa julistettua huvi- tai murhenäytelmää. Mikä
onni! Jokainen riemastui. Lupinin kaltaisen taiteilijan avulla täytyi
näytöksestä tulla sekä hauska että hämmästyttävä.

Kolmea päivää myöhemmin sisälsi "Grand Journal" seuraavan kirjeen
Arsène Lupinilta:
**
'Sen uskollisen ystävän nimi, johon viittasin, on ilmotettu
minulle. Hän oli suurherttua Hermann III, Zweibrücken-Veldenzin
suurherttuakunnan hallitseva (vaikka valtaistuimelta pidätetty)
valtias ja ruhtinas Bismarckin täyttä ystävyyttä nauttiva uskottu.

Hänen talonsa tutki läpikotaisin kreivi von W-- kahdentoista miehen
keralla. Tämän etsinnän tulos oli kielteinen, mutta paperien
todistettiin kuitenkin olevan suurherttuan hallussa.

Minne kätki hän ne? Tämä on ongelma, jota tällä haavaa ei luultavasti
kukaan maailmassa kykenisi ratkaisemaan.

Minun täytyy pyytää neljäkolmatta tuntia sen ratkaisemiseen.

_Arsène Lupin_.'

Ja neljänkolmatta tunnin kulutta ilmestyi luvattu paljastus:
**
'Kysymyksessä olevat kirjeet on kätketty Veldenzin, Zweibrückenin
suurherttuakunnan pääkaupungin läänityslinnaan. Linna tuhottiin
yhdeksännellätoista vuosisadalla osittain.

Mihin on ne siellä kätketty? Ja mitä suorastaan sisältävät nuo
kirjeet? Näitä kahta ongelmaa selvittelen parhaillaan; ja ratkaisun
julkaisen neljän päivän kuluttua.

_Arsène Lupin_.'

Mainittuna päivänä ihmiset tungeksivat ostamaan "Grand Journalin"
numeroita. Kaikkien pettymykseksi ei siinä ollutkaan luvattua
tiedonantoa. Sama äänettömyys seuraavana päivänä.

Mitä oli tapahtunut?

Se tuli tietoon poliisiprefektin virastossa sattuneen varomattomuuden
kautta. Santén vankilanjohtaja kuului saaneen varotuksen, että
Lupin oli yhteydessä apuriensa kanssa niiden kirjenippujen avulla,
joita hän valmisti. Mitään ei oltu saatu ilmi; mutta oli ajateltu
parhaaksi kaikessa tapauksessa kieltää kaikkinainen työskentely tältä
sietämättömältä vangilta.

Tähän vastasi sietämätön vanki:

"Koska minulla ei nyt ole mitään tekemistä, niin voinpahan
pitää huolta oikeudenkäynnistäni. Olkaa hyvä ja antakaa tieto
asianajajalleni, maître Quimbelille."

Se oli totta. Lupin oli siihen asti kieltäytynyt ryhtymästä mihinkään
tekemisiin maître Quimbelin kanssa, mutta suostui nyt tapailemaan
häntä ja valmistelemaan puolustustansa.

       *       *       *       *       *

Seuraavana päivänä maître Quimbel hilpeällä äänellä pyysi Lupinia
tuotavaksi lakimiesten huoneeseen. Hän oli vanhanpuoleinen mies ja
käytti hyvin voimakkaita silmälaseja, jotka saivat hänen silmänsä
näyttämään tavattoman isoilta. Hän asetti hattunsa pöydälle,
levitti salkkunsa auki ja alkoi heti tehdä ennakolta huolellisesti
valmistelemiansa kysymyksiä.

Lupin vastaili tavattoman auliisti, vieläpä vapaaehtoisesti
ilmoitteli monen monituisia erityisseikkoja, jotka maître Quimbel
sanelun mukaan merkitsi paperilappusille.

"Ja sanotte siis", jatkoi lakimies, pää papereihin hautautuneena,
"että siihen aikaan..."

"Sanon, että siihen aikaan..." vastasi Lupin.

Vähin erin, luonnollisin ja tuskin huomattavin liikahduksin, hän
tuki kyynäspäänsä pöytää vasten. Hän laski käsivartensa verkalleen
alas, pujotti kätensä maître Quimbelin hatun alle, pisti sormensa
nahkanauhan rakoon ja otti sieltä tuollaisen pitkittäin taitetun
paperisuikaleen, joita hatuntekijä sovittaa nahan ja sisustuksen
väliin silloin kun hattu on hiukkasen liian iso.

Hän kääri paperin auki. Se oli ennakolta sovitulla salakirjotuksella
laadittu sanoma Doudevillelta:

    'Olen sisäpalvelijana maître Quimbelilla. Voitte pelotta vastata
    samalla keinolla.

    L. M., murhaaja, se antoi ilmi kirjekuoritempun. Olipa hyvä, että
    ennakolta älysitte tämän siirron!'

Kirjelmässä oli vielä tarkka selostus Lupinin paljastusten saamasta
vastaanotosta.

Lupin otti taskustaan samanlaisen paperisuikaleen, jossa oli hänen
ohjeitansa, pisti sen hiljaisesti edellisen sijalle ja veti kätensä
jälleen pois. Temppu oli tehty.

Ja Lupinin kirjeenvaihto "Grand Journalissa" alkoi viipymättä jälleen:
**
'Pyydän yleisöltä anteeksi, etten pitänyt lupaustani.
Santé-palatsin postiolot ovat surkean vajanaiset.

Olemme kuitenkin lähellä loppua. Minulla on käsissäni kaikki
asiapaperit, jotka vääjäämättömästi ilmaisevat totuuden. Minä en
julkaise niitä vielä. Kuitenkin olkoon sanottuna, että kirjeiden
joukossa on muutamia, jotka lähetti kanslerille eräs hänen
oppilaakseen ja ihailijakseen selittäytynyt, joka oli määrätty useita
vuosia myöhemmin vapauttamaan itsensä väsyttävästä holhoojasta ja
hallitsemaan yksinänsä.

Uskon puhuneeni selkeästi.'

Ja seuraavana päivänä:
**
'Kirjeet kirjotettiin edesmenneen keisarin aikana. Minun ei
tarvinne lisätä mitään niiden tärkeyden todistamiseksi.'

Neljän päivän vaiti-olo ja sitte tämä lopullinen kirjelmä, joka
aikaansai vielä muistissa olevan hälinän:
**
'Tutkimukseni on päättynyt. Nyt tiedän kaikki.

Pelkällä harkinnan voimalla olen arvannut kätköpaikan salaisuuden.

Ystäväni ovat lähdössä Veldenziin ja kaikkien esteiden uhalla he
menevät linnaan heille osottamaani tietä.

Sanomalehdet julkaisevat sitte valokuvia kirjeistä, joiden
pääsisällön jo tunnen; mutta pidän parempana julkaista koko tekstin.

Tämä varma, ehdoton julkaiseminen tapahtuu kahden viikon kuluttua
tästä päivästä, täsmälleen tämän elokuun 22. p:nä.

Siihen asti olen vaiti... ja odotan.'

Tiedonannot "Grand Journalille" lakkasivat tosiaankin toistaiseksi;
mutta Lupin ei herjennyt olemasta kirjeenvaihdossa ystäviensä kanssa
hatun kautta. Se oli niin yksinkertaista! Ei ollut mitään vaaraa.
Kuka olisi saattanut konsanaan aavistaa, että maître Quimbelin hattu
oli Lupinin kirjelaatikkona!

Joka toinen tai kolmas aamu, niin useasti kuin saapuikin, tämä
kuuluisa asianajaja uskollisesti toi puolustettavansa kirjeet:
kirjeitä Parisista, kirjeitä maaseudulta, kirjeitä Saksasta, kaikki
Doudevillen lyhentämiä ja salakirjotukseksi muuttamia. Ja tuntia
myöhemmin maître Quimbel juhlallisesti asteli pois, vieden Lupinin
määräyksiä.

Mutta eräänä päivänä Santén vankilanjohtaja sai kirjelmän, jonka alla
oli nimikirjaimet "L.M." ja jossa hänelle huomautettiin, että maître
Quimbel arvatenkin oli tietämättänsä Lupinin kirjeenkantajana ja että
olisi viisasta pitää silmällä tämän arvoisan herrasmiehen käyntejä.
Vankilanjohtaja kertoi maître Quimbelille ja tämä päätti pitää
nuorempaa toimistokumppaniansa mukanansa.

Niinpä taaskin, huolimatta kaikista ponnistuksistaan, huolimatta
aina heruvasta kekseliäisyydestään, huolimatta jokaisen tappionsa
jälkeen uusiutuvasta ihmeteltävästä älykkäisyydestään, taaskin Lupin
huomasi olevansa estetty pitämästä yhteyttä muun maailman kanssa,
yhä ehkäisijänänsä pelottavan vastustajansa hirveä nerokkuus. Ja hän
havaitsi keskeytyksen tapahtuvan ratkaisevimmalla hetkellä, siinä
juhlallisessa käänteessä, jolloin hän kammiostansa oli lyömässä
viimeisen valttikorttinsa niitä liittoutuneita voimia vastaan, jotka
häntä niin kamalana ylivoimana ahdistelivat.

       *       *       *       *       *

Elokuun 13. p:nä, istuessaan kahta asianajajaansa vastapäätä,
hänen huomionsa kohdistui sanomalehteen, johon maître Quimbel oli
kietaissut muutamia papereitaan.

Hän näki hyvin isoilla kirjakkeilla painetun otsikon:

    "813".

Ali-otsikot olivat:

    "UUSI MURHA".

    "KIIHTYMYS SAKSASSA".

    "ONKO _APO ON_ VIHDOIN SAANUT TULKINNAN?"

Lupin vaaleni tuskasta. Otsikkojen alta hän luki sanat:

    'Kaksi huomiota herättävää sähkösanomaa saapuu meille lehtemme
    juuri mennessä koneeseen.

    Lähellä Augsburgia on löydetty vanhan miehen ruumis, kurkku
    veitsellä katkaistuna. Poliisiviranomaisten on onnistunut todeta
    ruumis: se on Steinweg, mies jota useasti mainittiin Kesselbachin
    jutussa.

    Toisaalta sähköttää eräs kirjeenvaihtajamme, että kuuluisa
    salapoliisi Sherlock Holmes on kiireisesti kutsuttu Kölniin
    tapaamaan keisaria. Sieltä he lähtevät Veldenzin linnaan,

    Sherlock Holmesin sanotaan ottaneen tulkitakseen, mikä salaisuus
    piilee sanoissa APO ON.

    Jos hän onnistuu, niin se merkitsee sen käsittämättömän taistelun
    surkeata luhistumista, jota Arsène Lupin on kuluneen kuukauden
    ajan niin omituisella tavalla johtanut.'

Kammionsa neljän seinän sisällä numero 14. tunsi olevansa
peruuttamattomasti yksinään, sidotuin käsin, sidotuin tahdoin,
sidotuin aivoin. Häntä ei vähääkään auttanut se että hän oli kyvykäs,
nerokas, peloton, sankarillinen. Taistelua käytiin ilman häntä. Hänen
osansa oli nyt päättynyt. Hän oli liittänyt yhteen eri kappaleet ja
virittänyt kaikki jouset siihen isoon koneeseen, jonka piti tuottaa,
ikäänkuin itsellään toimivasti valmistaa hänen vapautuksensa;
ja hänelle oli mahdotonta tehdä ainoatakaan liikahdusta työnsä
parantamiseksi ja vaalimiseksi.

Määräpäivänä kävisi kone työskentelemään. Sitä ennen voisi sattua
tuhannen epäsuotuista seikkaa, tuhannen vastusta ilmestyä, hänen
kykenemättänsä vastustamaan noita seikkoja tai poistamaan noita
vastuksia.

Lupin vietti siihen aikaan elämänsä onnettomimmat hetket. Hän epäili
itseään. Hän kummaili, hautautuisiko hänen olemassaolonsa ainiaaksi
vankilan pimentoon. Eikö hän ollut tehnyt erehdystä laskelmissaan?
Eikö ollut lapsellista uskoa, että hänet vapauttava tapaus sattuisi
tuona määrättynä päivänä?

"Hulluutta!" hän huudahteli. "Todisteluni on pettävää... Kuinka voin
odottaa sellaista asianhaarain yhteensattumista! Joku pikku seikka
tuhoaa kaikki... se välttämätön hiekkajyvä..."

Steinwegin kuolema ja niiden asiapaperien katoaminen, jotka vanhuksen
piti hänelle luovuttaa, ei häntä suurestikaan huolestuttanut. Hän
olisi tarpeen vaatiessa tullut toimeen ilman noita asiapapereita; ja
Steinwegin hänelle lausumien muutamien sanojen johdolla hän pystyi
arvaamalla ja synnynnäisellä nerollaan käsittämään mitä keisarin
kirjeet sisälsivät, ja laatimaan sen taistelusuunnitelman, joka veisi
voittoon. Mutta hän ajatteli Sherlock Holmesia, joka oli nyt tuolla
taistelukentän keskuksessa ja joka etsiskeli ja löytäisi kirjeet,
siten tuhoten niin kärsivällisesti pystytetyn rakennuksen.

Ja hän ajatteli 'sitä toista', näkymätöntä vihollista, joka hiippaili
vankilan ympärillä, piileskeli vankilassa, kenties arvasi hänen
salaisimmatkin suunnitelmansa jo ennen kuin ne oli haudottu hänen
ajatustensa syvyydessä.

Elokuun 17.!... Elokuun 18.!... 19.!... Vielä kaksi päivää...
pikemmin kaksi vuosisataa! Voi näitä loppumattomia minuutteja!...

Lupin, tavallisesti niin tyyni, niin täydellisesti oman itsensä
herra, niin kekseliäs hankkimaan huviketta itselleen, oli kuumeinen,
vuoroin ylvästelevä ja vuoroin alakuloinen, voimaton vihollista
vastaan, epäillen kaikkea ja kaikkia, juro.

Elokuun 20.!...

Hän olisi halunnut toimia eikä voinut. Mitä tahansa hän teki, oli
mahdotonta jouduttaa ratkaisun hetkeä. Tämä ratkaisu joko tapahtuisi
tahi ei; mutta Lupin ei varmasti tietäisi ennen kuin viimeisen päivän
viimeinen tunti olisi kulunut viimeiseen minuuttiin asti. Silloin ja
vasta silloin hän tietäisi järjestelmänsä lopullisen raukeamisen:

"Raukeaa ehdottomasti", hoki hän itsekseen. "Menestys riippuu liian
herkistä asianhaaroista ja voidaan saavuttaa ainoastaan liiaksi
sielullisten menetelmien kautta... Ei ole epäilemistäkään siitä,
että minä olen arvostellut aseitteni arvon ja kantoisuuden liian
suureksi... Ja kuitenkin..."

Toivo palasi hänelle. Hän punnitsi mahdollisuuksiaan. Ne näyttivät
hänestä äkkiä todellisilta ja pelottavilta. Tulos tapahtuisi kuten
hän oli sen ennakolta nähnyt tapahtuvan ja juuri hänen odottamistansa
syistä. Se oli välttämätön...

Niin, välttämätön. Paitsi jos Holmes todellakin keksisi kätköpaikan...

Ja taas hän ajatteli Holmesia; ja taas hänet valtasi musertava
apeuden tunne. Viimeinen päivä...

Hän heräsi myöhään, pahoissa unissa kuluneen yön jälkeen.

Hän ei sinä päivänä nähnyt ketään, ei tutkintotuomariansa eikä
asianajajaansa.

Ehtoopäivä venyi edelleen hitaasti ja tuskaannuttavasti; ja ilta
tuli, vankikoppien sydänsynkeä ilta... Häntä värisytteli kuume. Hänen
sydämensä pamppaili rinnassa kuin soittokellon kieli.

Ja minuutit putoelivat ijäisyyteen...

Kello yhdeksältä ei mitään. Kello kymmeneltä ei mitään.

Kaikki hermot jouseksi jännitettyinä hän kuunteli vankilan
epämääräisiä ääniä, yritti noiden armottomien muurien läpi kuulla
mitä voisi tiukkua läpi ulkopuolella hyörivästä elämästä.

"Voi", huudahti hän, "minä menetän järkeni! Loppukoon tämä kaikki...
se on parempi. Minä alotan uudestaan, toisella tavalla... minä yritän
jotakin muuta... mutta en voi jatkaa tähän tapaan, en voi jatkaa..."

Hän takoi päätänsä nyrkeillään, ja hourivia sanoja nousi hänen
huulilleen...

Avain narisi lukossa. Vimmassaan ei hän ollut kuullut askeleita
käytävästä; ja nyt tunkeusi valojuova hänen kammioonsa ja ovi avautui.

Kolme miestä astui sisälle.

Lupin ei liikahtanutkaan, ei hämmästellyt.

-- -- --

"Minä kierrän lampun palamaan", sanoi yksi tulijoista, jonka Lupin
tunsi vankilanjohtajaksi.

"Ei", vastasi kookkaampi hänen kumppaneistaan, puhuen vieraalla
murteella. "Tämä lyhty riittää."

"Poistunko minä?"

"Menetelkää velvollisuutenne mukaisesti, monsieur", vastasi sama
henkilö.

"Poliisiprefektin ohjeet käskevät minun kokonaan alistua teidän
toivomuksiinne."

"Siinä tapauksessa, monsieur, olisi suotavampaa, että te
vetäytyisitte pois."

Borély läksi, jättäen oven puolittain auki, ja jäi ulkopuolelle
kutsumamatkan päähän.

Vieras vaihtoi muutamia sanoja sen kumppaninsa kanssa, joka ei ollut
vielä puhunut; ja Lupin turhaan yritti pimennossa erottaa hänen
kasvonpiirteitään. Hän vain näki kaksi tummaa hahmoa, jotka olivat
puetut väljiin automobiliviittoihin ja käyttivät lakkiensa röytäitä
alas taivutettuina.

"Oletteko Arsène Lupin?" kysyi mies, kohdistaen lyhtynsä valon hänen
kasvoihinsa.

Tämä hymyili:

"Olen, minä olen se henkilö, joka tunnetaan Arsène Lupinina, nykyään
vankina Santéssa, 14. kopissa, toisessa osastossa."

"Tekö", jatkoi vieras, "julkaisitte 'Grand Journalissa' sarjan
enemmän tai vähemmän mielikuvituksellisia kirjelmiä, joissa on
mainittu niin sanottua kirjekokoelmaa...?"

Lupin keskeytti hänet:

"Pyydän anteeksi, monsieur, mutta ennen kuin jatkamme tätä
keskustelua, jonka aihe muuten ei ole minulle kovinkaan selkeä,
olisin hyvin kiitollinen, jos sanoisitte minulle, kenen kanssa
minulla on kunnia puhua."

"Aivan tarpeetonta", vastasi muukalainen.

"Aivan tähdellistä", intti Lupin.

"Miksi?"

"Kohteliaisuussyistä, monsieur. Te tiedätte minun nimeni enkä minä
tiedä teidän: tämä on hyvän aistin puutetta, jota minä en voi sietää."

Muukalainen menetti kärsivällisyytensä:

"Pelkästään se seikka, että vankilan johtaja toi meidät tänne,
osottaa..."

"Että hra Borély ei tunne hyviä tapoja", sanoi Lupin. "Hra Borélyn
olisi tullut esitellä meidät toisillemme. Me olemme täällä
tasa-arvoisia, monsieur; ei ole kysymys ylemmästä ja alemmasta,
vangista ja vieraasta, joka alentuu tulemaan häntä katsomaan. On
kaksi miestä; ja toisella näistä kahdesta miehestä on päässään
päähine, vaikka hänellä ei pitäisi olla."

"Kuulkaapas..."

"Ottakaa opetus niinkuin haluatte, monsieur", sanoi Lupin.

Muukalainen astui lähemmä ja yritti puhua.

"Päähine ensin", sanoi Lupin, "päähine!"

"Teidän tulee kuunnella minua!"

"Ei."

"Kyllä."

"Ei."

Välit alkoivat käydä myrkyllisiksi, typerästi. Toinen vieras, joka
oli pysynyt vaiti, laski kätensä kumppaninsa olalle ja sanoi saksaksi:

"Jättäkää hänet minulle."

"Mutta olihan sovittua..."

"Hiljaa... ja menkää."

"Jättäen teidät yksiksenne?"

"Niin."

"Entäs ovi?"

"Sulkekaa se ja kävelkää loitomma."

"Mutta tämä mies... tiedätte kuka hän on... Arsène Lupin..."

"Menkää!"

Toinen meni ulos, sadatellen itsekseen.

"Vetäkää ovi kiinni!" huusi toinen vieras. "Lujemmin... Kokonaan...
Oikein..."

Sitte hän kääntyi, otti lyhdyn ja kohotti sitä hitaasti.

"Tuleeko minun sanoa teille kuka olen?" hän kysyi.

"Ei", vastasi Lupin.

"Ja miksi?"

"Minä tiedän."

"Haa!"

"Te olette odottamani vieras."

"Minä?"

"Niin, Sire."




VIII.

Keisarin kirjeet.


"Vaiti!" kielsi vieras terävästi. "Älkää käyttäkö sitä sanaa."

"Miksi siis nimitän Teidän..."

"Älkää miksikään."

Lupin seisoi liikkumattomana.

"Huomenna on elokuun kahdeskolmatta päivä", sanoi vieras. "Kirjeet on
määrä julkaista huomenna, eikö niin?"

"Kello kaksi tänä yönä on ystävilläni toimena luovuttaa 'Grand
Journalille' ei itse kirjeitä, vaan tarkka luettelo kirjeistä,
suurherttua Hermannin muistutuksilla varustettuna."

"Sitä luetteloa ei luovuteta lehteen."

"Eihän tietysti."

"Te annatte sen minulle."

"Se asetetaan Teidän Maj... teidän käsiinne."

"Kaikki kirjeet samaten."

"Kaikki kirjeet samaten."

"Ainoankaan niistä tulematta valokuvatuksi."

"Ainoankaan niistä tulematta valokuvatuksi."

Vieras puhui hyvin tyynellä äänellä, jossa ei ilmennyt vähäisintäkään
pyynnön sävyä tai mahtivallan korostusta. Hän lausuili Arsène Lupinin
ehdottomat toimenpiteet. Asiat kävisivät hänen sanojensa mukaan.
Ja siten tapahtuisi, olisivatpa Arsène Lupinin vaatimukset mitkä
hyvänsä, arvostelipa hän minkä hinnan tahansa noiden toimenpiteitten
suorittamiselle. Ehdot hyväksyttiin ennakolta.

Ja vieras pitkitti:

"Oletteko lukenut kirjeet?"

"En."

"Siinä tapauksessa..."

"Minulla on suurherttuan luettelo ja hänen muistutuksensa. Minä sitä
paitsi tiedän kätkön, mihin hän pani kaikki paperinsa."

"Miks'ette ottanut niitä, ennen tätä?"

"Minä en tiennyt kätkön salaisuutta ennen kuin olin täällä. Ystäviäni
on nyt matkalla sinne."

"Linna on vartioitu. Luotetuimmasta väestäni pitää kaksisataa miestä
sitä miehitettynä."

"Kymmenentuhatta ei riittäisi."

Minuutin mietittyänsä kysyi vieras:

"Mistä tiedätte salaisuuden?"

"Minä arvasin sen."

"Mutta oliko teillä muita tiedon aineksia kuin sanomalehdissä
julkaistut?"

"Ei, ei mitään."

"Haa!" virkahti vieras itsekseen. "Se on kummallista,
kummallista!..." Ja Lupinille: "Olette varma siitä, että oletuksenne
on oikea?"

"Ei se ole oletus; se on tosiseikka."

"Sen parempi", jupisi vieras. "Ei tule rauhaa ennenkuin nuo paperit
lakkaavat olemasta."

Ja asettuen Lupinin eteen:

"Paljonko papereista? Paljonko pyydätte salaisuuden ilmaisemisesta?"

Hän odotti Lupinin mainitsevan jonkun summan. Hän esitti sellaisen
itse:

"Viisikymmentätuhatta?... Satatuhatta?..."

Ja kun Lupin ei vastannut, sanoi hän hiukan epäröiden:

"Enemmän? Kaksisataatuhatta? Hyvä on! Minä suostun."

Lupin hymyili ja vastasi matalalla äänellä:

"Se on sievä erä. Mutta eikö ole todenmukaista, että joku hallitsija,
esim. Englannin kuningas, antaisi vaikkapa miljoonan? Kaikessa
vilpittömyydessä puhuen...?"

"Sen uskon."

"Ja että nuo kirjeet ovat hinnaltaan määräämättömät keisarille, että
ne ovat kahden miljoonan frangin arvoiset ihan yhtä helposti kuin
kahdensadantuhannen... kolmen miljoonan yhtä helposti kuin kahden?"

"Paljon mahdollista."

"Ja keisari antaisi nuo kolme miljoonaa frangia, jos tulisi tarvis?"

"Niin."

"Sitten ei ole vaikea päästä sopimukseen."

"Noilla ehdoilla?" huudahti vieras hiukan ähmissään.

Lupin hymyili taas:

"Ei noilla ehdoilla sentään... minä en tavottele rahaa. Minä tahdon
muuta, mikä on minulle enemmän arvoinen kuin mikään miljoonien määrä."

"Mikä se on?"

"Vapauteni."

"Mitä! Vapautenne... Se on teidän maanne asia... Minulla ei siinä
kohden ole mitään valtaa."

Lupin astahti hänen luokseen ja sanoi vielä enemmän alentaen ääntänsä:

"Teillä on kaikki valta, Sire... Minun vapauteni ei ole niin
poikkeuksellinen tapaus, että teiltä luultenkaan evättäisiin."

"Minun siis pitäisi pyytää sitä?"

"Niin."

"Keneltä?"

"Valenglaylta, pääministeriltä."

"Hyvä on... mutta hra Valenglay ei konsanaan myönny..."

Lupin kumartui eteenpäin ja puheli ikäänkuin sanojansa etsien,
ikäänkuin kuviteltua tapausta selvitellen:

"Otaksutaanpa, että kahden suuren maan välille on tullut joku
vähäpätöinen kysymys... siirtomaa-asia esim., jossa niiden
arvonsatunto on pelissä enemmän kuin niiden etu... Onko mahdoton
ajatella, että noista kahdesta maasta toisen hallitsija saattaisi
ryhtyä omasta alotteestaan käsittelemään tätä asiata uudessa,
sovinnollisessa hengessä... ja antaisi tarvittavat ohjeet... niin
että..."

"Niin että minä saattaisin jättää Ranskalle Marokon?" tokaisi vieras,
purskahtaen nauruun... "Tietysti, tietysti!" alotti hän taas, turhaan
yrittäen käydä jälleen totiseksi. "Tietysti se on hyvin itsenäinen
aatos: koko nykyaikainen valtiotaito mullistukoon, jotta Arsène Lupin
olisi vapaa!... Keisarikunnan suunnitelmat tuhoutukoot, jotta Arsène
Lupin saisi pitkittää urotöitänsä!... Miks'ette kerrassaan pyydä
minulta Elsass-Lotrinkia?"

"Minä ajattelin sitä kyllä, Sire", vastasi Lupin tyynesti.

Vieraan hilpeys yltyi:

"Mainiota! Ja säästätte minut siitä?"

"Niin, tällä kerralla."

Lupin oli laskenut käsivartensa rinnalle ristiin. Häntäkin huvitti
näyttelemänsä osan liioitteleminen, ja hän jatkoi teeskennellyllä
vakavuudella:

"Jonakuna päivänä saattaisi koitua sarja seikkoja, jotka
toimittaisivat minulle vallan vaatia ja saada tuon korvauksen
isänmaalleni. Kun se päivä tulee, niin en suinkaan jätä sitä
tekemättä. Nykyhetkellä pakottavat minun käytettävissäni olevat
aseet minut olemaan vaatimattomampi. Rauhan saavuttaminen Marokossa
tyydyttää minua."

"Juuri se?"

"Juuri se."

"Marokko teidän vapauttanne vastaan?"

"Ei muuta mitään... tai oikeastaan -- sillä me emme saa kokonaan
kadottaa näkyvistämme tämän keskustelun päätarkotusta -- tai
oikeastaan hiukkasen hyvää tahtoa toisen maan taholta... ja sen
korvaukseksi niiden kirjeiden luovuttaminen, jotka ovat minun
vallassani."

"Nuo kirjeet!" mutisi vieras ärtyisesti. "Kenties eivät ne
lopultakaan ole niin kallis-arvoisia..."

"Niistä ovat jotkut omaa käsialaanne, Sire; ja te piditte niitä
kyllin kallisarvoisina tullaksenne tähän kammioon..."

"No, mitä sillä väliä?"

"Mutta niissä on toisia, joiden alkuperää ette tiedä ja joista voin
mainita teille muutamia erityisseikkoja."

"Tosiaanko!" sanoi vieras hieman tuskaisesti.

Lupin empi.

"Puhukaa, puhukaa suoraan", pyysi vieras. "Sanokaa mitä mielessänne
liikkuu."

Kammion syvässä hiljaisuudessa Lupin selitti juhlallisen salaisesti:

"Kaksikymmentä vuotta takaperin laadittiin luonnos Saksan,
Suur-Britannian ja Ranskan väliseksi liittosopimukseksi."

"Se ei ole totta! Mahdotonta! Kuka olisi voinut sellaista tehdä?"

"Keisarin isä ja Englannin kuningatar, molemmat keisarinna Fredrikin
vaikutuksen alaisina toimien."

"Mahdotonta! Vielä kerran, mahdotonta!"

"Kirjeenvaihto on Veldenzin linnan kätköpaikassa; ja minä yksin
tunnen kätkön salaisuuden."

Vieras harppaili kiihtynein askelin edes takaisin. Sitte hän äkkiä
pysähtyi:

"Onko sopimuskirjan teksti tuon kirjeenvaihdon joukossa?"

"On, Sire. Se on isänne omaa käsialaa."

"Ja mitä siinä sanotaan?"

"Tuon sopimuksen mukaan Ranska ja Suur-Britannia myönnyttivät ja
lupasivat Saksalle suunnattoman suuren siirtomaa-valtakunnan,
valtakunnan jota sillä ei nykyään ole ja joka on käynyt sille
välttämättömäksi näinä aikoina, sen suuruuden turvaamiseksi."

"Ja mitä vaati Englanti tuon valtakunnan korvaukseksi?"

"Saksalaisen sotalaivaston rajoittamisen."

"Entäs Ranska?"

"Elsass-Lotringin."

Pöytää vasten nojautuen vaipui keisari hiljaiseen mietiskelyyn. Lupin
jatkoi:

"Kaikki oli valmista. Parisin ja Lontoon ministeriöiltä oli
kuulusteltu ja ne olivat antaneet suostumuksensa. Hanke oli kuten
toteutettu. Suuri liittosopimus oli astumaisillaan voimaan. Se olisi
laskenut perustuksen lopulliselle maailmanrauhalle. Isänne kuolema
kumosi tuon ylevän unelman. Mutta minä kysyn Teidän Keisarilliselta
Majesteetiltanne, mitä teidän kansanne ajattelee, mitä maailma
ajattelee, saadessaan tietää, että Fredrik III, 1870:n sankareita,
puhdasverinen ja uskollinen saksalainen, ylväästä luonteestansa
yleiseen ihailtu, suostui luovuttamaan takaisin Elsass-Lotringin ja
siis piti tuota luovutusta oikeudenmukaisena?"

Hän vaikeni tuokioksi, jättäen ongelman muodostumaan
tarkkapiirteiseksi keisarin omassatunnossa, omassatunnossa miehen,
pojan ja hallitsijan. Sitte hän lopetti:

"Teidän Keisarillisen Majesteettinne täytyy itsenne tietää,
haluatteko vai ettekö, että historia liittää aikakirjoihinsa tuon
sopimuksen olemassaolon. Mitä minuun tulee, Sire, niin voitte nähdä,
että minun halpa olemukseni merkitsee siinä asiassa ylen vähäisen."

Pitkällinen vaiti-olo seurasi Lupinin sanoja.

"Onko mitään muita ehtoja?"

"On, Sire, mutta vähäpätöisiä."

"Mainitkaa ne."

"Olen löytänyt Zweibrücken-Veldenzin suurherttuan pojan.
Suurherttuakunta on palautettava hänelle."

"Mitään muuta?"

"Hän rakastaa erästä nuorta tyttöä, joka puolestaan rakastaa häntä.
Tyttö on mitä kaunein ja sivein. Hänen tulee saada tämä vaimoksensa."

"Mitään muuta?"

"Ei muuta. Teidän Majesteettinne tarvitsee vain toimituttaa tämä
kirje 'Grand Journalin' toimittajalle, jotta tämä lukemattomana
hävittää sen kirjotuksen, joka hänelle saatetaan nyt minä hetkenä
hyvänsä jo tuoda."

Lupin ojensi kirjettä raskain sydämin ja vapisevin käsin. Jos keisari
ottaisi sen, olisi se merkkinä hänen hyväksymisestään.

Keisari epäröitsi ja otti sitten äkillisellä liikkeellä kirjeen,
pani hatun päähänsä, kääri viitan ympärilleen ja asteli sanaakaan
hiiskumatta ulos.

Lupin hoippuili muutaman silmänräpäyksen ajan kuin huumaantuneena...

Sitte hän keikahti tuolilleen, huikaten ilosta ja ylpeydestä...

Arsène Lupin odotti kärsivällisesti pelastuksensa hetkeä, väkisinkin
udellen itseltään, millä keinoin se järjestettäisiin ja miten
Ranska ja Saksa, liittyen yhdessä suorittamaan tämän ansiokkaan
teon, onnistuisivat aikaansaamaan sen liian suurta häväistysjuttua
herättämättä.

Myöhään iltapäivällä käski vartija hänen mennä ulkopihalle. Hän
kiirehti ulos ja kohtasi vankilanjohtajan, joka luovutti hänet hra
Weberin haltuun. Weber viittasi hänet nousemaan voimavaunuihin,
joissa oli joku istumassa.

Lupin sai rajun naurunpuuskan:

"Mitä, tekö, van Weber poloiseni! Teidätkö on uhrattu tähän
väsyttävään tehtävään? Voi, veikko parka, onpa se kovaa! Ensin
saavutettuanne kuuluisuuden minun vangitsemisellani, pitää teidän nyt
joutua kuolemattomaksi minun pakoni kautta!"

Hän silmäili toista miestä:

"Kah kummaa, hra poliisiprefekti, tekin siis olette tässä hommassa
mukana? Onpa tämä teitä kohtaan ilkeä tekonen, vai mitä? Jos
tottelette minun neuvoani, niin jättäydytte taammaksi ja luovutatte
Weberille kunnian ja maineen!"

Automobili kulki nopeata vauhtia pitkin Seinen vartta ja Boulognen
halki. Saint-Cloudin kohdalla he menivät poikki virran.

"Oivallista!" huudahti Lupin. "Olemme matkalla Garchesiin! Te
tarvitsette minua siellä, jotta näyttelisin uudestaan Altenheimin
kuoleman. Me menemme maanalaiseen käytävään, minä katoan ja ihmiset
sanovat, että minä pujahdin pakoon toisesta käytävästä, joka oli
minulle yksistään tietty!"

Lupin arvasi ohjelman ihan täsmälleen. He kävelivät Lepolan tilusten
poikki Pavillon Hortenseen. Lupin ja hänen kaksi seuralaistansa
laskeutuivat alas portaita ja pitkin maanalaista käytävää. Tunnelin
päässä sanoi apulaispäällikkö:

"Olette vapaa."

"Hei!" huudahti Lupin. "Sepä varsin mutkatonta! No, paljon kiitoksia,
Weber hyvä; pahoittelen sitä, että olen tuottanut teille näin paljon
vaivaa. Hyvästi, hra poliisiprefekti."

Hän kapusi Villa des Glycinesiin johtavat portaat, kohotti
laskuluukun ja hyppäsi huoneeseen.

Käsi laskeusi hänen olalleen.

Hänen vastassaan seisoi ensimäinen eilispäiväinen vieraansa, keisarin
seuralainen. Hänen mukanaan oli neljä miestä, kaksi kummallakin
puolella.

"Kuulkaapas", sanoi Lupin, "mitä tämä pikku pila tarkottaa? Luulin
olevani vapaa!"

"Kyllä, kyllä", murisi saksalainen järeällä äänellään, "te olette
vapaa... vapaa matkustamaan meidän viiden mukana... jos se teille
soveltuu."

Lupin hykähteli:

"Jos se minulle soveltuu? Sehän on elämäni unelma!"

Huvilan ulkopuolella odottelivat kivetyllä pihalla voimakkaat katetut
vaunut. Kaksi miestä nousi etu-istuimelle, kaksi muuta sisälle. Lupin
ja vieras istuutuivat ajajaa vastapäätä olevalle istuimelle.

Automobili kiiti rauhassa kaiken iltaa ja yötä.

He pysähtyivät aamiaiselle erääseen majataloon, jonka lähellä oli
kilometripylväs. Lupin näki heidän olevan Metzin ja Luxemburgin
keskivälillä. Sieltä he pitkittivät matkaansa koillista kohti,
Trevesiin päin.

Lupin sanoi matkatoverilleen:

"Olenko oikeassa, kun uskon saaneeni kunnian puhutella kreivi
von Waldemaria, keisarin luotettua ystävää, joka toimitti
kotitarkastuksen Hermann III:n talossa Dresdenissä?"

Vieras pysyi vaiti.

"Olette väärässä, evätessänne minulta vastauksenne, hra kreivi.
Alotin puhua omaksi hyväksenne: juuri vaunuihin noustessamme huomasin
taivaanrannalla automobilin pistäytyvän näkyviin takanamme. Näittekö
te sen?"

"En. Miksi?"

"Eipä mitään... sanoinpahan vain... Sitä paitsi olemme
kymmentä minuuttia edellä... ja automobilimme on vähintään
neljäkymmentä-hevosvoimainen."

"Se on kuusikymmentä", sanoi saksalainen, levottomasti vilkaisten
häneen silmännurkkauksestaan.

"Hoo, eipä sitte hätää!"

He nousivat loivaa rinnettä ylös. Heidän saavuttuansa laelle
ojentautui kreivi ulos ikkunasta:

"Hitto!"

"Mitä nyt?" kysyi Lupin.

Kreivi kääntyi häneen ja sanoi uhkaavalla äänellä:

"Olkaa varoillanne! Jos mitään tapahtuu, niin sen pahempi teille."

"Ohoo! Toinen näyttää vähentävän välimatkaa!... Mutta mitä
pelkäättekään, kreivi hyvä? Siellä kaiketikin tulee joku
matkustaja... vieläpä kenties joku meidän avuksemme lähetetty."

"Minä en mitään apua halua", murisi saksalainen.

Hän kurkottausi taas katsomaan. Automobili oli ainoastaan parin,
kolmen sadan metrin päässä.

Hän sanoi miehilleen Lupiniin viitaten:

"Sitokaa hänet. Jos hän vastustelee..."

Ja hän veti revolverinsa taskustaan.

"Miksi minä vastustelisin, oi hellä germaani?" naurahteli Lupin.
"Mitä te tuosta automobilista välitätte? Minun apureitaniko? Sepä
hullunkurinen aatos!"

Vastaamatta antoi saksalainen käskyjä ajajalle:

"Oikealle!... Hitaampi vauhti!... Antaa niiden mennä ohi... Jos nekin
hiljentävät kulkuansa, niin me pysäytämme!"

Mutta hänen suureksi hämmästyksekseen näytti vieras automobili päin
vastoin lisäävän vauhtiansa. Se sivuutti heidät kuin tuulispää,
tomupilvessä. Takaosassa seisoi alas lasketun kuomun yli nojautuen
mustapukuinen mies.

Hän nosti käsivartensa.

Kaksi laukausta pamahti.

Kreivi, jonka ruumis sulki koko vasemmanpuoleisen ikkunan, kaatui
takaisin istuimelleen.

Ennen kuin edes vilkaisivat hänen vammojansa heittäysivät nuo kaksi
miestä Lupiniin käsiksi ja täydensivät hänen köyttämisensä.

"Aaseja! Pölkkypäitä!" riehui Lupin raivoissaan. "Päinvastoin,
antakaa minun mennä! Kas nyt me pysähdymme! Mutta kiitäkää sen
perässä, pöllöt, tavottakaa hänet!... Hän on mustapukuinen mies,
kuulkaa, murhaaja!... Voi, näitä epattoja!..."

Hänet kapuloittiin. Sitte he kävivät kreiviä hoitamaan. Haava ei
näyttänyt vaaralliselta ja saatiin pian sidotuksi. Mutta potilas,
joka oli hyvin kiihtyneessä mielentilassa, sai kuumekohtauksen ja
alkoi houria.

Kello oli kahdeksan aamulla. He olivat aukealla maaseudulla, missään
ei ollut merkkiäkään asumuksista. Miehillä ei ollut mitään tietoa
matkan varsinaisesta päämäärästä. Minne piti heidän mennä? Keneltä
voisivat he tiedustaa ohjeita?

He asettuivat erään metsikön laitaan odottelemaan.

Koko päivä kului täten. Vasta illalla saapui ratsuväen osasto, joka
oli lähetetty Trevesistä etsimään automobilia.

Kahta tuntia myöhemmin Lupin astui pois vaunuista ja yhäti kahden
saksalaisensa saattamana kapusi lyhdyn valossa ylös portaita,
joka johti pieneen huoneeseen; tämän ikkunat oli suljettu
rautaristikoilla. Täällä hän vietti yönsä.

Seuraavana aamuna vei hänet eräs upseeri tilavaan, pikimältään
kalustettuun huoneeseen. Hänen vankikammiossaan käynyt ylhäinen
vieras istui kirjotuspöydän ääressä lueskellen sanomalehtiä ja
selostuksia, joihin hän veteli voimakkaita viiruja punaisella
liidulla.

"Jättäkää meidät", hän sanoi upseerille.

Ja Lupinin eteen astuen:

"Paperit."

Sävy ei ollut entinen. Se oli nyt tyly ja käskevä sävy valtiaan, joka
on kotonaan ja puhuttelee alhaista olentoa. Ja millaista olentoa!
Veijaria, pahinta lajia seikkailijaa, jonka edessä hän oli ollut
pakotettu itseänsä nöyryyttämään!

Lupin ei nolostunut. Hän vastasi ihan tyvenesti:

"Ne ovat Veldenzin linnassa."

"Me olemme linnan ulkorakennuksissa. Nuo tuolla ovat linnan rauniot."

"Paperit ovat raunioissa."

"Menkäämme ottamaan ne. Näyttäkää minulle tie."

Lupin ei hievahtanut.

"No?"

"No, Sire, asia ei ole niin yksinkertainen kuin luulette. Kestää
jonkun aikaa, ennen kuin saa toimimaan ne voimat, jotka tarvitaan
tuon kätköpaikan avaamiseen."

"Kuinka pitkän ajan tarvitsette?"

"Neljäkolmatta tuntia."

Suuttunut liike, väleen hillitty:

"Haa, siitäpä ei meidän välillämme ollut mitään puhetta!"

"Ei määritelty mitään yksityiskohtaista, ei tätä eikä sitä pikku
retkeä, jonka Teidän Keisarillinen Majesteettinne pani minut tekemään
puolen tusinan vartiosoturinne huostassa. Minun on toimitettava
paperit, siinä kaikki."

"Ja minun on pidätettävä vapautenne kunnes toimitatte paperit."

"Se on luottamus-asia, Sire. Olisin pitänyt itseäni aivan yhtä
suuresti sidottuna hankkimaan nuo paperit, jos olisinkin vankilasta
päästessäni ollut vapaa, ja Teidän Keisarillinen Majesteettinne saa
olla varma siitä, etten minä olisi niiden keralla mennyt menojani.
Ainoana erotuksena on, että ne olisivat nyt teidän hallussanne.
Sillä me olemme menettäneet yhden päivän, Sire. Ja yksi päivä on
tällaisessa hommassa... kokonainen päivä liikaa... Se vain on
sanottava, että teillä olisi pitänyt olla luottamusta."

Keisari silmäili hiukan ällistyneenä hylkiötä, kulkuria, joka tuntui
kiusaantuneelta siitä, että kukaan epäili hänen sanaansa.

Hän ei vastannut, vaan soitti kelloa:

"Päivystävä upseeri", hän käski.

Kreivi von Waldemar saapui, hyvin valjuna.

"Ahaa, tekö, Waldemar? Olette siis taas kunnossa?"

"Palvelukseksenne, Sire."

"Ottakaa viisi miestä mukaanne... samat miehet, koska olette heistä
varma. Älkää jättäkö tätä... herrasmiestä ennen kuin huomen-aamulla."
Hän katsoi kelloansa. "Ennen kuin huomen-aamulla kello kymmenen.
Ei, minä annan hänelle aikaa kello kahteentoista. Te menette minne
tahansa hän suvaitsee mennä, te teette mitä ikinä hän teiltä pyytää.
Sanalla sanoen, te olette hänen käytettävissään. Kello kaksitoista
yhdyn minä teihin. Ellei hän kellon kahdennellatoista lyönnillä ole
minulle toimittanut kirjetukkua, niin te asetatte hänet takaisin
automobiilinne ja silmänräpäystäkään menettämättä viette hänet suoraa
päätä Santé-vankilaan."

Hän meni ulos.

Lupin valitsi pöydältä sikaarin ja heittäysi lepotuoliin:

"Hyvä! Tuollaisesta rivakkuudesta minä pidän. Se on vilpitöntä ja
selkeätä."

Kreivi oli tuonut miehensä sisälle. Hän sanoi Lupinille:

"Mars!"

Lupin sytytti sikaarinsa eikä hievahtanut.

"No niin, mars!"

"Ei."

"Mitä sellainen 'ei' tarkottaa?"

"Minä kummailen."

"Mitä?"

"Missä ihmeessä tuo kätkö saattaa olla!"

Kreivi hätkähti, Lupinin naureskellessa:

"Sillä parahinta on jutussa se, ettei minulla ole etäisintäkään
aavistusta tuosta kuuluisasta piilosta, yhtä vähän kuin tiedän, millä
tavoin ryhtyisin sitä hakemaan. Mitä te siihen sanotte, Waldemar
hyvä, hä? Hupaisaa, eikö totta?... Ei etäisintäkään aavistusta..."

Veldenzin rauniot ovat tutut kaikille Reinin ja Moselin varrella
käyneille.

Saattueensa seuraamana Lupin kahdessa tunnissa tarkasteli koko
rakennuksen.

"Minä olen teihin kovin tyytyväinen, kreivi hyvä. En luule konsanaan
tavanneeni niin täydellisesti alaansa perehtynyttä opasta, enkä
-- mikä on harvinaista -- niin vaiteliasta. Ja nyt lähdemme
puolipäivälliselle, ellei teillä ole vastaan."

Kello neljän seuduissa, tehtyään taaskin kävelyn raunioissa,
joll'aikaa hän oli tutkinut kivet, mitannut muurien paksuuden,
ottanut selvää kaikesta mahdollisesta, turhaan, kysyi hän kreiviltä:

"Eikö ole ketään jäljellä viimeisen, linnassa asuneen suurherttuan
palveluskunnasta?"

"Kaikki silloiset palvelijat hajaantuivat kukin taholleen. Yksi ainoa
jäi piiriin asumaan."

"No?"

"Hän kuoli kaksi vuotta takaperin."

"Lapsia?"

"Hänellä oli poika, joka meni naimisiin. Yhdessä vaimonsa keralla
erotettiin hänet häpeällisen käytöksen takia. He jättivät jäljelle
nuorimman lapsensa, pienen tyttären Isildan."

"Missä hän asuu?"

"Hän asuu täällä, näiden rakennusten päässä. Vanhalla iso-isällä, oli
tapana olla linnassa kävijäin oppaana siihen aikaan kun yleisöllä
vielä oli pääsy tänne. Pikku Isilda on siitä asti asustanut
raunioissa. Hänen annettiin säälistä jäädä. Hän on vähäjärkinen
raukka, tuskin puhekykyinen ja tietämätön sanoistaan."

"Onko hän aina ollut sellainen?"

"Ei nähtävästi. Hänen järkensä alkoi himmentyä kymmenkunnan vuoden
ijässä."

"Surunko johdosta, vai säikähdyksen ehkä?"

"Ei ole ollut mitään suoranaista syytä, kuulemma. Isä oli juoppo ja
äiti teki hulluuden kohtauksessa itsemurhan."

Lupin mietiskeli ja sanoi:

"Haluaisin tavata hänet."

Kreivi hymyili omituisesti:

"Tavata hänet saatte kaikin mokomin."

Isilda sattui olemaan eräässä niitä huoneita, joita hänen sallittiin
pitää hallussaan. Lupin kummastui nähdessään myötätuntoa herättävän
pikku olennon, joka oli liian laiha, liian valju, mutta melkein sievä
vaaleine hiuksineen ja hentoisine kasvoineen. Hänen merenvihreissä
silmissään oli sokeiden epämääräinen, uneksiva katse.

Lupin teki muutamia kysymyksiä, joihin Isilda ei sanaakaan vastannut,
ja toisia, joihin hän vastasi katkonaisin lausein, kuin ei olisi
tajunnut hänelle lausuttujen sanojen merkitystä eikä omiakaan
sanojansa oivaltanut.

Kyselijä yritti yhä, tarttuen häntä hyvin hellästi käteen ja
lempeällä äänellä tiedustellen häneltä seikkoja niiltä ajoilta,
jolloin hänellä vielä oli järkensä tallella -- hänen iso-isästään,
muistoista, joita saattaisi elvyttää lapsuusaikojen vapaa
karkeloiminen linnan majesteetillisissa raunioissa.

Tyttö seisoi vaiti ollen, tuijottavin silmin, osaaottamattomana;
mikään liikutus, mitä hän saattoi tuntea, ei jaksanut herättää hänen
uinuvaa älyänsä.

Lupin pyysi lyijykynää ja paperia, ja kirjotti numeron "813".

Kreivi hymyili taas.

"Hei, mitä te nauraa virnotatte?" huudahti Lupin ärtyisestä.

"En mitään... en mitään... tämä kiinnittää hyvin suuresti mieltäni,
siinä kaikki..."

Isilda katseli kyselijän ojentamaa paperilappua ja käänsi
hajamielisenä pois päänsä.

"Ei tärpi!" huomautti kreivi ivallisesti.

Lupin piirsi kirjaimet "APO ON".

Isilda ei omistanut enempää huomiota.

Toinen ei luopunut kokeestaan, vaan piirteli yhä samoja kirjaimia,
joka kerta jättäen niiden välille erilaisia lomia ja joka kerta
pitäen tytön kasvoja silmällä.

Tyttö ei hievahtanut, vaan piti katsetta paperiin kiinnitettynä,
vaipuneena välinpitämättömyyteen, jota ei mikään näyttänyt
häiritsevän.

Sitten yht'äkkiä tarttui hän kynään, sieppasi viimeisen paperilapun
Lupinin käsistä ja ikäänkuin äkillisen mieleenjohdatuksen valtaamana
kirjotti kaksi 'l':ää Lupinin avoimeksi jättämään keskilomaan.

Tämä tunsi värähdyksen ruumiissaan.

Oli muodostunut sana: "APOLLON".

Sillävälin Isilda piti kiinni sekä lyijykynästä että paperista, ja
kourivin sormin ja pingottunein kasvoin ponnisteli saadakseen kätensä
tottelemaan vaivaisten pikku aivojensa määräyksiä.

Lupin odotti kuumeisesti.

Tyttö piirrälsi nopeasti toisen sanan: "DIANE".

"Vielä sana! Minun täytyy saada vielä sana!" vaati Lupin käskevällä
äänellä, tarttuen tyttöä käsivarteen.

Mutta hän näki tytön silmistä, jotka olivat taaskin tylstyneet, ettei
tuo vilahtava älyntuikahdus voinut enää kimmeltää.

"Mennään", sanoi Lupin.

Hän oli kävelemässä pois, kun tyttö juoksi hänen perässään ja asettui
hänen tielleen. Hän pysähtyi:

"Mitä nyt?"

Tyttö ojensi kämmenensä.

"Mitä? Rahaa?... Onko hänellä tapana kerjätä?" kysyi Lupin kreiviltä.

"Ei", sanoi Waldemar, "enkä voi ymmärtää..."

Isilda otti taskustaan kaksi kultakolikkoa ja kilisteli niitä
riemuiten.

Lupin katsoi niitä. Ne olivat ranskalaisia rahoja, ihan uusia, sinä
vuonna lyötyjä.

"Mistä sinä nämä sait?" kysyi hän kiihtyneesti. "Ranskalaista
rahaa!... Kuka sinulle antoi?... Ja milloin?... Tänäänkö? Puhu!...
Vastaa!..." Hän kohautti hartioitaan. "Minua hullua! Niinkuin
hän kykenisi vastaamaan!... Hyvä kreivi, lainaisitteko minulle
neljäkymmentä markkaa?... Kiitos... Tässä, Isilda, on sinulle..."

Tyttö otti nuo kaksi kolikkoa, kilisteli niitä toisien
kanssa kämmenellään ja sitte käsivartensa ojentaen viittasi
Uudestisyntymisen palatsin raunioihin, sellaisella liikkeellä, joka
tuntui erityisemmin kääntävän huomiota vasempaan sivurakennukseen ja
sen sivurakennuksen yläosaan.

Lupin vilkaisi kreiviin. Waldemar hymyili taaskin.

Hän läksi palatsiin umpimähkään, saattueensa seuraamana.

Ensimäisessä huonekerrassa pohjoispuolella oli pitkä käytävä, josta
avautui kaksitoista sievää huonetta, kaikki ihan yhtäläisiä.

Kun alkoi tulla hämärä, kiiruhti hän yhteen noista kahdestatoista
huoneesta, kuin olisi valinnut sen erityisistä, yksistään hänelle
itselleen tunnetuista syistä. Häntä hieman ihmetytti tavata siellä
keisari tupakoitsemassa nojatuolissa, jonka hän oli haetuttanut.

Olematta hänen saapuvilla oloansa huomaavinaankaan ryhtyi Lupin
tarkastamaan huonetta niiden menetelmien mukaan, joita hänellä oli
tapana käyttää sellaisissa tapauksissa, jakaen huoneen neliöihin,
joista tutki kunkin erikseen.

Kaksikymmentä minuuttia tähän työhön käytettyään hän sanoi:

"Minun täytyy pyytää teitä, Sire, armollisesti siirtymään. Tässä on
tulisija..."

Keisari nytkäytti päätänsä:

"Minusta tuntuu, hra Lupin, että te olette tehnyt minusta hiukkasen
pilaa."

"Millä tavoin, Sire?"

"No, mitä mies tietää, sitä hänen ei tarvitse etsiskellä! Täällä te
olette vainuilleet runsaasti kymmenen tuntia. Eikö teistäkin tunnu
olevan syytä viipymättömälle palauttamiselle vankilaan?"

Lupin näytti tyrmistyneeltä:

"Eikö Teidän Majesteettinne asettanut viimeiseksi rajaksi kello
kahtatoista huomenna?"

"Miksi sitä odotella?"

"Miksi? No, jotta sallittaisiin minun täydentää työni!"

"Työnne? Mutta eihän se ole vielä alussakaan, hra Lupin."

Lupin mietti, ja selitti sitte vakavasti:

"Koska Teidän Keisarillinen Majesteettinne vaatii todisteita minuun
luottaakseen, niin minä annan sellaisia. Näillä yhteisen käytävän
varrella olevilla kahdellatoista huoneella on kaikilla eri nimi,
joka on piirretty ranskaksi -- nähtävästi jonkun ranskalaisen
koristetaiteilijan sommittelemana -- kunkin huoneen oven yläpuolelle.
Yksi näistä kirjotuksista, joita tuli ei ollut tärvellyt niin pahoin
kuin toisia, pisti silmääni astuskellessani pitkin käytävää: minä
tarkastin muutkin oviaukot ja huomasin, että niissä kaikissa näkyi
vaivoin luettavia jälkiä ovenkamanaan kaiverretuista nimistä. Siten
löysin 'D':n ja 'E':n, alku- ja loppukirjaimen 'DIANE':sta. Löysin
'A':n ja tavun 'LON', jotka viittasivat 'APOLLON'iin. Nämä ovat
ranskalaiset muodot Dianasta ja Apollosta, kreikkalaisia jumaluuksia
molemmat. Muut kaiverrukset edustivat samaa alaa. Havaitsin jälkiä
nimistä sellaisista kuin Jupiter, Venus, Merkurius, Saturnus j.n.e.
Tämä ongelman osa on siten ratkaistu: kullakin näistä kahdestatoista
suojamasta on jonkun olympialaisen jumalan tai jumalattaren nimi: ja
kirjaimet 'APO ON' viittaavat Isildan täydentäminä Apollo-huoneeseen,
Salle d'Apolloniin. Täällä siis, tässä huoneessa, missä nyt olemme,
on kirjeiden kätköpaikka. Muutamat minuutit kenties riittävät niiden
löytämiseen."

"Muutamat minuutit tai muutamat vuodet... tai vuosikymmenetkin!"
sanoi keisari nauraen. "Hra Lupin", jatkoi Hänen Majesteettinsa,
"sen jännittävän tutkimuksen, jota te olette tänään johtanut ja
jonka loistavia tuloksia meille kertoilette, olen jo tehnyt minä...
niin, kaksi viikkoa takaperin, ystävänne Sherlock Holmesin seurassa.
Yhdessä me kyselimme pikku Isildalta; yhdessä me käytimme samoja
menetelmiä häneen nähden kuin tekin; ja yhdessä me panimme merkille
nimet käytävän ovien kamanoissa ja pääsimme tähän huoneeseen,
Apollo-huoneeseen asti."

Lupin vaaleni. Hän sopersi:

"Haa, pääsikö Holmes... tänne... asti?"

"Tänne asti... Tosin ei siitä ollut meille apua, sillä me
etsiskelimme tässä huoneessa neljä päivää emmekä löytäneet mitään.
Kuitenkin tiedän, etteivät kirjeet ole täällä."

"Se vei Holmesilta neljä päivää, Sire, ja minulta se viepi ainoastaan
neljä tuntia. Ja minä olisin tarvinnut vielä vähemmänkin, ellei minua
olisi etsinnässäni vastustettu."

"Ja kuka niin on tehnyt, totta toisen kerran! Minun uskollinen
kreivinikö? Toivoakseni hän ei rohjennut..."

"Ei, Sire, vaan vihollisistani kamalin ja voimakkain, se hirviö, joka
tappoi oman rikostoverinsa Altenheimin."

"Onko hän täällä? Luuletteko niin?" huudahti keisari, jonka kiihtymys
osotti hänen tuntevan koko jutun alkuvaiheet.

"Hän on missä tahansa minä olen. Hän uhkaa minua ainaisella
vihallaan. Hän se arvasi minut Lenormandiksi, etsivän osaston
päälliköksi; hän se toimitti minut vankilaan; hän se jälleenkin
heti vapaaksi päästyäni vainosi minua. Minuun eilen automobilissa
tähdätessään hän haavotti kreivi von Waldemaria."

"Mutta mistä tiedätte, miten voitte olla varma siitä, että hän on
Veldenzissä?"

"Isilda on saanut kaksi kultarahaa, kaksi ranskalaista kolikkoa!"

"Ja mitä hän täällä tekee? Mikä voi olla hänen tarkotuksenaan?"

"Minä en tiedä, Sire, mutta hän on pahahenki kerrassaan. Teidän
Keisarillisen Majesteettinne tulee olla varuillanne; hän pystyy
kaikkeen mahdolliseen ja mahdottomaankin."

"Ihan uskomatonta! Minulla on kaksisataa miestä näissä raunioissa.
Hän ei ole voinut päästä sisälle. Hänet olisi nähty."

"Eräs hänet epäilemättömästi näki."

"Kuka?"

"Isilda."

"Kuulusteltakoon häntä! Waldemar, viekää vankinne sinne, missä tyttö
on."

Lupin saapui tytön asumiin huoneisiin, jotka olivat vanhojen
ulkorakennusten päässä. Näitä rakennuksia käytettiin raunioita
vartioitsevien kahdensadan soturin kasarmina; ja tämä vasen
sivurakennus oli kokonaan varattu upseereille ja heidän vaimoillensa.

Isildaa ei siellä näkynyt. Kreivi lähetti kaksi miestänsä häntä
hakemaan. He palasivat tyhjin toimin. Kukaan ei ollut nähnyt tyttöä.

Mutta hän ei ollut kuitenkaan voinut poistua raunioalueelta. Mitä
Uudestisyntymisen palatsiin tulee, niin siellä kuhisi puolet sotaväen
osastoa, eikä sinne voinut päästä kukaan.

Vihdoin ilmotti erään naapurirakennuksessa asuvan ali-upseerin vaimo,
että hän oli istunut ikkunassaan kaiken päivää ja että tyttö ei ollut
käynyt ulkona.

"Jollei hän olisi pistäytynyt ulos, niin hän olisi täällä nyt; ja
täällä hän ei ole", sanoi Waldemar.

Lupin huomautti:

"On ylikerta."

"Kyllä, mutta tästä huoneesta ei ole portaita ylikertaan."

"Onpa sentään."

Hän viittasi pieneen oveen, joka avautui pimeään komeroon. Pimennossa
hän näki ensimäiset askelmat rappusista, jotka olivat jyrkät kuin
tikapuut.

"Sallikaahan, hyvä kreivi", hän sanoi Waldemarille, joka liikahti
kuin noustakseen ensimäisenä ylös, "minun saada kunnia."

"Miksi?"

"Vaaran vuoksi."

Hän juoksi ylös ja hypähti yht'äkkiä matalaan ja kaitaan ylistupaan.
Häneltä pääsi huudahdus:

"Haa!"

"Mitä nyt?" kysyi kreivi, vuorostaan pistäytyen esiin.

"Tässä... lattialla... Isilda..."

Hän polvistui tytön viereen, mutta näki ensi katseella, että hänet
oli vain huumattu, ja ettei hänessä ollut mitään merkkejä vammoista,
paitsi joitakuita naarmuja ranteissa ja käsissä. Hänen suuhunsa oli
työnnetty nenäliina kapulaksi.

"Siinäpä se", puheli Lupin. "Murhaaja oli täällä hänen kanssaan.
Meidän tullessamme hän antoi tytölle nyrkin-iskun ja kapuloitsi
hänet, jott'emme kuulisi hänen voihkettaan."

"Mutta miten pääsi hän itse pois?"

"Tätä kautta... katsokaa... kaikki ensimäisen huonekerran ullakot
yhdistää käytävä."

"Ja edelleen?"

"Edelleen on hän laskeutunut alas jonkun muun asunnon portaita."

"Mutta hänet olisi nähty!"

"Pyh, kuka tietää! Tuo olento on näkymätön. Mutta lähettäkää sentään
miehenne nuuskimaan. Käskekää heitä tutkimaan kaikki ullakko-osastot
ja kaikki alikerran asunnot."

Hän epäröitsi. Lähtisikö hän itsekin ajamaan murhaajaa takaa? Mutta
helähdys palautti hänet tytön vierelle. Tämä oli noussut lattialta,
ja hänen käsistään oli vierähtänyt kymmenkunta kultarahaa. Lupin
katsahti niihin. Ne olivat kaikki ranskalaista.

"Haa, minä olin oikeassa!" hän sanoi. "Mutta miksi niin paljon
kultaa? Minkä hinnaksi?"

Äkkiä hänen silmäänsä osui lattialta kirja ja hän kumartui sitä
ottamaan. Mutta tyttö syöksähti siihen nopeammin käsiksi, sieppasi
sen ja painoi sen rintaansa vasten rajun kiihkeästi, ikäänkuin
valmiina puolustamaan sitä jokaista riistämis-yritystä vastaan.

"Siinäpä se", sanoi Lupin. "Raha tarjottiin hänelle kirjasta, mutta
hän kieltäysi sitä luovuttamasta. Siitä naarmut hänen käsissään.
Mielenkiintoista olisi tietää, minkätähden murhaaja tahtoi saada
kirjan haltuunsa. Pääsikö hän ensin silmäilemään sen sisällön?"

Hän sanoi Waldemarille:

"Hyvä kreivi, antakaahan käsky."

Waldemar antoi miehilleen merkin. Kolme heistä heittäytyi käsiksi
tyttöön ja väänsi häneltä kirjan ankaralla nujerruksella, jonka
kestäessä poloinen polki jalkaa, väänteli ja kirkui raivosta.

"Tyynny, lapseni", viihdytteli Lupin, "hiljalleen... kaikki tapahtuu
hyvän asian puolesta... Pitäkää häntä silmällä! Sillävälin minä
tarkastelen tätä riidan-esinettä."

Se oli epätäydellinen kappale Montesquieun "Voyage au temple de
Gride"-teosta, vähintään satavuotisissa kansissa. Mutta Lupin oli
tuskin avannut sen, kun huudahti:

"Kas, kas, tämäpä outoa! Jokaiselle oikeanpuoleiselle sivulle
on kiinnitetty pergamenttilevy, ja nämä levyt on peitetty hyvin
tiheällä, pienellä käsikirjoituksella."

Hän luki ihan alusta:

    'Päiväkirja, jonka on Herramme vuonna 1794 alottanut chevalier
    GILLES DE MALRÈHE, Hänen Korkeutensa ZWEIBRUECKEN-VELDENZin
    prinssin ranskalainen palvelija.'

"Mitä! Niinkö siinä sanotaan?" kysyi kreivi.

"Mikä teitä kummastuttaa siinä?"

"Isildan iso-isää, kaksi vuotta takaperin kuollutta vanhusta,
nimitettiin Malreichiksi, mikä on saman nimen saksalainen muoto."

"Oivallista! Isildan iso-isä kaiketikin oli sen ranskalaisen
palvelijan poika tai pojanpoika, joka kirjotti päiväkirjansa
Montesquieun teoksien vajanaiseen niteeseen. Ja sitenpä päiväkirja
joutui Isildan käsiin."

Hän selaili sivuja umpimähkään:

"15. syysk. 1796. Hänen Kuninkaallinen Korkeutensa läksi
metsästämään."

"20. syysk. 1796. Hänen Kuninkaallinen Korkeutensa läksi
ratsastamaan. Hänen ratsunansa oli Cupido."

"Hiisi vieköön!" mutisi Lupin. "Sikäli ei se peräti jännittävää ole."

Hän käänsi paksun tukun lehtiä ja luki:

"12. maalisk. 1803. Olen lähettänyt 10 kruunua Hermannille. Hän antaa
musiikkitunteja Lontoossa."

Lupin naurahti.

"Ohoo! Hermann on menettänyt hallitus-istuimensa ja arvonimet
karisevat kuin akanat!"

"Niin", huomautti Waldemar. "Ranskalaiset joukot karkottivat
hallitsevan suurherttuan."

Lupin jatkoi:

"1809. Tiistaina. Napoleon nukkui Veldenzissä viime yönä. Minä tein
Hänen Majesteettinsa vuoteen."

"28. lokak. 1814. Hänen Kuninkaallinen Korkeutensa palasi maahansa."

"29. lokak. 1814. Minä saatoin Hänen Kuninkaallista Korkeuttansa
viime yönä kätköpaikkaan ja sain mielihyväkseni osottaa hänelle,
ettei kukaan ollut arvannut sen olemassaoloa. Mutta kukapa olisikaan
osannut aavistaa, että piilopaikka oli juuri..."

Lupin pysähtyi kiljaisten. Isilda oli äkkiä pujahtanut häntä
vartioinneiden miesten käsistä, nykäissyt kirjan hänen käsistään ja
syöksähtänyt pakoon.

"Hoi, sitä pikku kiusankappaletta! Pian, pian! Kiertäkää portaiden
kautta alikertaan häntä vastaan. Minä juoksen hänen perässään pitkin
käytävää."

Mutta tyttö oli paiskannut oven kiinni jälkeensä ja teljennyt sen.
Lupinin täytyi rientää alas ja juosta pitkin seinänvieriä toisten
keralla etsimässä portaita, jotka veisivät heidät ensimäiseen
huonekertaan.

Neljäs rakennus oli ainoa avoin. Lupin nousi ylikertaan. Mutta
käytävä oli tyhjä, ja hänen täytyi koputella oviin, murtaa lukkoja
ja tunkeutua asukkaattomiin huoneisiin, sillävälin kun Waldemar,
osottaen yhtä suurta innostusta takaa-ajoon kuin hänkin, lävisteli
kaihtimia ja verhoja miekallaan.

Pohjakerrasta huusi ääni, oikeanpuoleisesta sivurakennuksesta päin.
He ryntäsivät sille taholle. Jonkun upseerin vaimo viittilöitsi
heille erään käytävän päässä ja kertoi, että tytön täytyi olla hänen
asunnossaan.

"Mistä sen tiedätte?" kysyi Lupin.

"Huoneeseeni aikoessani huomasin oven lukituksi enkä päässyt sisälle."

Lupin väänsi ripaa ja huomasi oven olevan lukossa.

"Ikkuna!" huudahti hän. "Onhan ikkuna!"

Hän meni ulos, ottaen kreivin miekan, ja iski ruudut säpäleiksi.
Kahden miehen nostamana hän ponnistausi seinää vasten ylös, pujotti
kätensä sirujen välitse, kiersi ikkunanpuitteiden nastan auki ja
pudottausi huoneeseen.

Hän näki Isildan kyyristelevän lieden edessä, jolla loimusi kuuma
lieska.

"Sitä pikku petoa!" ähkäisi hän. "Hän on sen heittänyt tuleen!"

Hän työnnälsi tytön terhakasti sivulle, yritti ottaa kirjaa ja
korvensi turhaan kätensä. Sitte hän sieppasi sen ulos pihdeillä ja
heitti sen yli pöytäliinan, tukahduttaakseen liekit. Mutta se oli
myöhäistä. Vanhan käsikirjotuksen kaikki lehdet olivat kartena,
hajoillen tuhaksi.

Lupin tuijotteli tyttöön vaiti. Kreivi sanoi:

"Oikein luulisi hänen tietäneen, mitä teki."

"Ei, hän ei tiedä. Mutta hänen iso-isänsä lienee uskonut kirjan hänen
haltuunsa jonkinlaisena aarteena, aarteena jota ei yksikään sielu
saisi konsanaan nähdä, ja typerällä vaistillaan tyttö piti parempana
heittää sen tuleen kuin luovuttaa sitä kenellekään."

"No, siis..."

"Mitä niin?"

"Te ette löydä kätköpaikkaa."

"Ahaa, kreivi hyvä, te siis hetkiseksi ajattelitte menestystäni
mahdolliseksi? Ja Lupin ei teistä tunnukaan ihan puoskarilta? Olkaa
huoletta, Waldemar: Lupinilla on useampia kuin yksi nuoli jouseensa.
Minä onnistun."

"Ennen klo kahtatoista huomenna?"

"Ennen klo kahtatoista tänä yönä. Mutta nyt minua ahdistaa nälkä. Ja
jos ystävällisesti..."

Hänet vietiin kersanttien ruokahuoneeseen, missä hänelle
valmistettiin tukeva ateria, kreivin mennessä antamaan selostusta
keisarille.

Kahtakymmentä minuuttia myöhemmin Waldemar palasi; he istuutuivat
syömään yhteisen päivällisen, toinen toistansa vastapäätä,
vaiteliaina ja mietteissään.

"Waldemar, hyvä sikaari olisi parahiksi... Kiitos... Ah, tämä ritisee
kuten kelpo Havana ainakin!"

Hän sytytti sikaarinsa ja virkahti minuutin tai parin kuluttua:

"Voitte polttaa, kreivi. Se ei minua vähääkään häiritse; toden teolla
pidänkin siitä."

Kului tunti. Waldemar torkkui ja siemasi tuon tuostakin kulauksen
konjakkia, pysyäkseen valveilla.

Sotamiehiä astui sisään ja ulos, heidän käytettävikseen asetettuina.

"Kahvia", pyysi Lupin.

Hänelle tuotiin kahvia.

"Onpa se kehnoa!" nurkui hän.

Hän sytytti toisen sikaarin eikä enää hiiskunut mitään.

Kului kymmenen minuttia. Hän pysyi liikkumattomana ja ääneti.

Äkkiä Waldemar hypähti jalkeille ja sanoi kärtyisesti Lupinille:

"Hoi, siinä! Ylös!"

Lupin viheltää hymisi parhaillaan. Hän ei ollut tietääkseenkään.

"Seisaallenne, sanon!"

Lupin kääntyi katsomaan. Hänen Keisarillinen Majesteettinsa oli juuri
astunut huoneeseen. Lupin nousi tuoliltaan.

"Kuinka pitkällä olemme?" kysyi keisari.

"Minä luulen, Sire, että pääsen pian tyydyttämään Teidän
Keisarillisen Majesteettinne vaatimuksen."

"Mitä? Tiedättekö..."

"Piilopaikan? Jokseenkin lähelle, Sire... Joitakuita seikkoja vielä
pohdin... mutta kaikki selviää, jahka olemme paikalla: minulla ei ole
mitään epäilystä siitä."

Sen enempää puhumatta Lupin Waldemarin suureksi suuttumukseksi
taaskin istuutui.

Mutta minuutin kuluttua keisari, joka oli kävellyt kauvemmaksi ja
puhunut kreivin kanssa, astui hänen luokseen:

"Oletteko valmis, hra Lupin?"

Lupin pysyi vaiti. Kysymys uudistettiin. Hänen päänsä valahti
rinnalle.

"Mutta hän nukkuu; totta toisen kerran hän nukkuu!" Waldemar,
suunniltaan raivostuneena, ravisti häntä rajusti olkapäästä. Lupin
putosi tuoliltaan, vaipui lattialle, vavahti pariin kolmeen kertaan
ja makasi sitte liikkumattomana.

"Mikä häntä vaivaa?" ihmetteli keisari. "Eihän hän toki kuollut ole?"

Hän otti lampun ja kumartui hänen ylitseen:

"Kuinka hän on kalpea! Kasvot kuin vahasta muovatut!... Katsokaahan,
Waldemar... Tunnustelkaa hänen sydäntään... Hän elää, eikö niin?"

"Kyllä, Sire", vastasi kreivi tuokion kuluttua, "sydän tykkii aivan
säännöllisesti."

"Mikä sitten on vikana? Minä en käsitä... Mitä tämä on?"

"Menenkö noutamaan lääkärin?"

"Juoskaa..."

Lääkäri tapasi Lupinin samassa tilassa, tunnottomana ja
hievahtamattomana. Hän toimitutti nukkujan vuoteeseen, tutki häntä
tarkoin ja kysyi mitä hänellä oli ollut syötävänä.

"Epäilettekö myrkytystapausta, tohtori?"

"En, Sire, mitään myrkytyksen oireita ei ole. Mutta minä ajattelen...
mitä on tuolla tarjottimella ja tuossa kupissa?"

"Kahvia", vastasi kreivi.

"Teitä varten?"

"Ei, häntä varten. Minä en ole tilannut kahvia."

Lääkäri kaatoi hiukan kahvia, maistoi sitä ja sanoi:

"Oikeassa olin: hänet on huumattu unettimella."

"Mutta kenen vehkeillä?" huudahti keisari vihastuneena. "Kuulkaahan,
Waldemar, täällä käyvät asiat tuskaannuttavan nurinkurisesti!"

"Sire..."

"Niin, minä olen saanut siitä tarpeekseni!... Alan todella uskoa,
että mies on oikeassa ja että linnassa on joku... Nuo kultarahat, tuo
unetin..."

"Jos kukaan olisi päässyt tähän suljettuun paikkaan, Sire, niin se
olisi tullut jo tiedoksi... Me olemme etsineet joka suunnalta kolme
tuntia."

"Kuitenkaan en minä höystänyt hänen kahviansa, sen vakuutan... Ja
ellette te sitä tehnyt..."

"Oi, Sire!"

"No, siispä vainutkaa... etsiskelkää..."

Waldemar hyöri kaiken yötä tunnollisesti, se kun oli hänen
keisarillisen isäntänsä määräys, mutta menestyksettä.

Lupin vietti yön elottomana. Lääkäri pysyi hänen vuoteensa vieressä
ja kertoi aamulla keisarin lähetille, että hän yhä nukkui.

Kello yhdeksältä hän sentään ensi kertaa liikahti, kuin ponnistellen
valveutuakseen.

Myöhemmällä hän sopersi:

"Paljonko kello on?"

"Kahtakymmentä viittä vailla kymmenen."

Hän ponnisteli jälleen, ja oli ilmeistä, että hänen koko olemuksensa
rimpuili horroksen kahleista vapautuakseen.

Kello löi kymmenen.

Hän hätkähti ja sanoi:

"Kantakaa minut; kantakaa minut palatsiin."

Lääkärin suostumuksella Waldemar kutsui miehensä ja lähetti sanan
keisarille. Lupin laskettiin paareille ja kulkue läksi palatsiin.

"Ensimäiseen huonekertaan", hän jupisi.

Hänet kannettiin ylös portaita.

"Käytävän päähän", hän määräili. "Viimeiseen huoneeseen vasemmalle."

Hänet kannettiin viimeiseen huoneeseen, joka oli kahdestoista, ja hän
vaipui menehtyneenä tuolille istumaan.

Keisari saapui. Lupin ei liikahtanut, istuen vain tajuttoman
näköisenä, silmät ilmeettöminä.

Sitte hän näytti muutamien minuuttien kuluttua heräävän, katseli
ympärilleen, seinille, lakeen, ihmisiin ja sanoi:

"Huumaavaa ainetta, kaiketi?"

"Niin", vahvisti lääkäri.

"Onko... mies tavotettu?"

"Ei."

Hän näytti mietiskelevän ja nytkäytteli moneen kertaan päätään
ajattelevalla ilmeellä; mutta pian he huomasivat hänen nukkuvan.

Keisari astui Waldemarin luo:

"Määrätkää automobilinne tuotavaksi ulkopuolelle."

"Hoo?... Mutta, Sire...?"

"No, mitä? Minä alan ajatella, että hän puijaa meitä ja että tämä
kaikki on pelkkää näyttelemistä, ajan voittamiseksi."

"Kenties... kylläkin..." sanoi Waldemar yhtyen.

"Automobilinne, Waldemar!"

Kreivi antoi määräyksensä ja palasi. Lupin ei ollut herännyt, Keisari
huomautti Waldemarille, silmäillessään ympärilleen:

"Tämä on Minerva-huone, eikö niin?"

"Niin on, Sire."

"Mutta miksi on täällä sitten kahdessa kohden 'N'?"

Huoneessa tosiaankin on kaksi 'N':ää, toinen uuninkamanan
yläpuolella, toinen vanhan ränstyneen kaappikellon otsikkona, joka
oli sovitettu seinään ja josta näkyi osa mutkikasta koneistoa, painot
hievahtamattomina riippumassa nuoristaan.

"Nuo kaksi 'N':ää..." alotti Waldemar.

Keisari ei kuunnellut vastausta. Lupin oli jälleen liikahtanut,
avaten silmänsä ja äännähdellen epäselviä tavuja. Hän nousi
seisaalleen, käveli lattian poikki ja lysähti pelkästä uupumuksesta
maahan.

Sitten alkoi rynnistys, hänen aivojensa, hermojensa, tahtonsa
rynnistys tuota kamalaa, turruttavaa puutumusta vastaan, elämän
ponnistelu sammumista vastaan. Näky oli hyvin surettava.

"Hän kärsii", mutisi Waldemar.

Lupin änkytti:

"Ruiskutus, hra tohtori, kafeiini-ruiskutus... oitis..."

"Saanko, Sire?" kysyi lääkäri.

"Kyllähän... Kello kahteentoista asti tehkää mitä hän käskee. Minä
olen hänelle antanut lupaukseni."

"Kuinka monta minuuttia... vailla kaksitoista?" kysyi Lupin.

"Neljäkymmentä", vastasi joku.

"Neljäkymmentä?... Minä teen sen... Teen varmasti... Minun on se
tehtävä..." Hän paineli päätänsä käsillään. "Voi, jos minulla olisi
aivoni, todelliset aivot, aivot jotka ajattelevat! Se olisi silloin
sekunnin asia! On vain yksi pimeä piste jäljellä... mutta minä en
voi... ajatukseni vilisevät... en voi käydä siihen kiinni... se on
kamalaa."

Hänen hartiansa tutisivat. Itkikö hän?

He kuulivat hänen toistelevan:

"813... 813..." Ja matalammalla äänellä: "813... kahdeksainen...
ykkönen... kolmonen... niin, tietysti... Mutta miksi? Se ei riitä..."

Keisari jupisi:

"Hän tehoaa minuun. Minun on työläs uskoa, että mies voi näytellä
tuolla tavoin..."

Kello löi puoli kaksitoista... Neljännestä vailla kaksitoista...

Lupin pysyi liikkumattomana, nyrkit ohimoillaan.

Keisari odotti, silmät kiintyneinä kronomeetteriin, jota Waldemar
piteli kädessään.

Kymmenen minuuttia vailla... viisi minuuttia vailla...

"Onko automobili paikalla, Waldemar?... Ovatko miehenne valmiina?"

"Kyllä, Sire."

"Onko tuo kellonne lyöntilaitoksella varustettu, Waldemar?"

"On, Sire."

"Kahdentoista viimeisellä lyönnillä siis..."

"Mutta..."

"Kahdentoista viimeisellä lyönnillä, Waldemar."

Keisari ei salannut tuskallista jännitystänsä. Tämä haaveellinen
seikkailija, jota nimitettiin Arsène Lupiniksi ja jonka
ihmetyttävästä elämäntarinasta hän oli paljon kuullut, tämä mies
ahdisti hänen mieltänsä... ja vaikka olikin päättänyt tehdä
lopun koko tästä epäiltävästä jutusta, ei hän voinut pidättyä
odottamasta... ja toivomasta.

Kaksi minuuttia enää... yksi minuutti enää...

Sitte he lukivat sekunnit.

Lupin näytti nukkuvan.

"No niin, valmistautukaa", virkahti keisari kreiville.

Kreivi astui Lupinin luo ja laski kätensä hänen olalleen.

Lyövän taskukellon hopeaiset helähdykset alkoivat kajahdella... yksi,
kaksi, kolme, neljä, viisi...

"Waldemar, veikkonen, vetäkäähän tuon vanhan kaappikellon painot
ylös."

Hetkisen tyrmistyminen. Sanat lausuttiin Lupinin äänellä; hän puhui
hyvin tyvenesti.

Waldemar, tuttavallisuudesta loukkaantuneena, kohautti hartioitansa.

"Tehkää kuten hän sanoo, Waldemar", lausui keisari.

"Niin, tehkää kuten minä sanon, kreivi hyvä", säesti Lupin, jälleen
saaden leikinlaskulahjansa. "Te tunnette narut niin hyvin...
eihän teillä ole muuta tekemistä kuin nyt noita kellon ohjaksia
tiukentaa... vuoron jälkeen... yksi, kaksi... mainiota!... Tuolla
tavoin se entis-aikoina vedettiin käyntiin."

Heiluri läksi todellakin liikkeeseen, ja he kuulivat sen säännöllisen
naksutuksen.

"Nyt käymme osottajiin käsiksi", jatkoi Lupin. "Asettakaa ne vähää
vaille kaksitoista... älkää liikkuko... antakaas kun..."

Hän nousi ja astui kellon taulun eteen, seisten enintään kahden jalan
päässä siitä, silmät tiukkoina, jokainen hermo jännittyneenä.

Nuo kaksitoista lyöntiä kajahtivat, kaksitoista raskasta, kumeata
lyöntiä.

Pitkällinen äänettömyys. Ei mitään tapahtunut. Silti odotti keisari,
kuin ollen varma siitä, että jotakin tapahtuisi. Waldemar ei
liikkunut.

Lupin, joka oli kumartunut tähystämään kellon taulua, oikaisihe nyt
mutisten:

"Siinäpä se... nyt älyän..."

Hän palasi tuolinsa luo ja käski:

"Waldemar, asettakaa osottajat jälleen kaksi minuuttia vaille
kaksitoista. Hoi, ei, veikkonen, ei taakse päin! Niin päin kuin
kellon osottajat itsekin kiertävät!... Niin, sen tiedän, hitaan
laistahan se on... mutta sitä ei voida auttaa."

Kello löi kaikki tunnit ja puolet tunnit puoli kahteentoista asti.

"Kuulkaahan, Waldemar", sanoi Lupin. Ja hän puheli vakavasti, leikkiä
laskematta, ikäänkuin itsekin kiihdyksissään ja huolissaan:

"Kuulkaahan, Waldemar. Näettekö kellon taulussa pienen, pyöreän
nastan, joka merkitsee ensimäistä tuntia? Se nasta on irrallinen,
eikö niin? Laskekaa sen päälle vasemman käden etusormi ja painakaa.
Hyvä! Tehkää peukalollanne samoin kolmatta tuntia vastaavalle
nastalle. Hyvä. Oikealla kädellänne työntäkää kahdeksannen tunnin
nastaa. Hyvä. Kiitos. Nyt saatte mennä istuutumaan."

Minuutti-osottaja siirtyi, ehti kahdennentoista nastan kohdalle, ja
kello löi taas kaksitoista.

Lupin istui vaiti ja valkeana. Nuo kaksitoista lyöntiä kajahtivat
hiljaisuuteen.

Kahdennellatoista lyönnillä kuului rasahdus kuin valloilleen
päässeestä pontimesta. Kello seisahtui äkkiä. Heiluri lakkasi
liikkumasta.

Ja äkkiä putosi eteenpäin se pronssikoriste, joka miehen päätä
esittäen oli kellon taulun päätynä, paljastaen kiviseinään hakatun
pienen komeron.

Tässä komerossa oli pintakuvallinen hopeainen lipas.

Lupin otti sen molemmin käsin ja kantoi keisarin eteen:

"Suvaitsisiko Teidän Keisarillinen Majesteettinne avata sen itse.
Lippaassa ovat kirjeet, jotka olen sopimuksemme mukaan etsinyt."

Keisari kohotti kantta ja näytti kovin hämmästyneeltä.

_Lipas oli tyhjä_.

Lipas oli tyhjä!

Lupin pyyhki hikeä otsaltaan, sieppasi sitte lippaan, käänteli
sitä, tarkasteli, ikäänkuin toivoen löytävänsä siitä salapohjan.
Vihdoin hän paremmaksi varmuudeksi raivonsa puuskassa rusensi sen
vastustamattomalla kouraisullaan.

Se huojensi häntä. Hän hengitti keveämmin.

Keisari sanoi:

"Kuka tämän on tehnyt?"

"Yhä sama mies, Sire, se joka kulkee samaa tietä kuin minä ja
tavottelee samaa tarkotusperää: hra Kesselbachin murhaaja."

"Milloin?"

"Viime yönä. Voi, sire, miksi ette jättänyt minua vapaaksi silloin
kun pääsin vankilasta! Jos olisin ollut vapaa, niin olisin tullut
tänne tuntiakaan menettämättä. Minä olisin saapunut ennen häntä! Minä
olisin antanut Isildalle rahaa ennen kuin hän antoi! Minä olisin
lukenut Malreichin, vanhan ranskalaisen palvelijan päiväkirjan ennen
kuin hän luki."

"Luulette siis, että päiväkirjassa tehtyjen paljastusten kautta...?"

"Niinhän tietysti, Sire! Hänellä oli aikaa lukea ne. Ja väijyskellen
en tiedä missä, saaden tiedon kaikista liikkeistämme en tiedä
keneltä, hän nukutti minut viime yöksi suoriutuaksensa minusta."

"Mutta palatsi oli vartioittu."

"Teidän sotamiestenne vartioitsema, Sire. Merkitseekö se hänen
laisellensa miehelle mitään? Sitä paitsi olen varma siitä, että
Waldemar kohdisti etsintänsä ulkorakennuksiin, siten harventaen
palatsin vartioita."

"Kaikki tämä tuntuu minusta kovin mahdottomalta."

"Se kaikki näyttää minusta peräti selkeältä, Sire! Jos olisi
mahdollista tunnustella jok'ainoan soturinne taskuja silloin tällöin,
tai tietää kuinka paljon rahoja kukin heistä käyttelee lähimpien
kahdentoista kuukauden kuluessa, niin löytäisimmepä varmasti pari
kolme, joilla on tällä hetkellä hallussaan joitakuita pankin
seteleitä, ranskalaisia seteleitä tietysti."

"Ohoo!" intti Waldemar.

"Minä vakuutan sen, hyvä kreivi; se on hintakysymys, eikä hinnalla
ole mitään väliä hänelle! Jos hän haluaisi, niin olen varma siitä,
että te itsekin..."

Keisari ei kuunnellut puhetta, ollen omiin aatoksiinsa vaipuneena.
Hän asteli edes takaisin lattialla, ja viittasi sitte eräälle
käytävässä seisovista upseereista:

"Automobilini... Ja käskekää väkeni valmistautua... Me lähdemme."

Hän pysähtyi, silmäili Lupinia tovin ja jatkoi kreivin luokse astuen:

"Tekin, Waldemar, lähtekää... suoraan Parisiin, pysähtymättä..."

Lupin heristi korviansa. Hän kuuli Waldemarin vastaavan:

"Haluaisin saada kymmenkunta vartijaa lisää... Tuon paholaisen kanssa
miehekseen!..."

"Saatte kernaasti. Ja pitäkää silmänne auki. Teidän täytyy yöksi
saapua perille."

Lupin polki jalkaansa rajusti lattiaan:

"Ei, ei, Sire! Ei, ei, ei! Se ei käy päinsä! Sen vannon! Ei, ei, ei
mitenkään!"

"Mitä tarkotatte?"

"Entä kirjeet, Sire? Varastetut kirjeet?"

"Totta toisen kerran!..."

"Vai niin!" huudahti Lupin, suuttuneesti laskien käsivartensa
ristiin. "Teidän Keisarillinen Majesteettinne siis luopuu
taistelusta? Te katsotte häviön korvaamattomaksi? Te myönnätte
itsenne lannistetuksi? No, mutta minäpä en, Sire. Minä olen
alottanut, ja aijon lopettaakin."

Keisari hymyili tälle sisun purkaukselle:

"Minä en luovu, mutta poliisini ryhtyvät työhön..."

Lupin purskahti nauruun:

"Suokaahan anteeksi, Sire! Se on kovin hupaista! Teidän poliisinne!
Teidän Keisarillisen Majesteettinne poliisit! Nehän ovat jokseenkin
samaa kuin kaikki poliisit, nimittäin eivät mitään, eivät yhtään
mitään! Ei, Sire, minun ei sovi palata Santé-vankilaan! Vankilaa voin
pitää naurettavana. Mutta aikaa on nyt jo kylliksi hukattu. Minä
tarvitsen vapauteni tuota miestä vastaan, ja aijon sen pitää."

Keisari kohautti hartioitansa: "Te ette edes tiedä, kuka se mies on."

"Minä saan sen selville, Sire. Ja minä yksin voin sen selvittää.
Ja hän tietää ainoastaan minun kykenevän siihen. Minä olen hänen
ainoa vihamiehensä. Minua hän tähtäsi linnaan tullessamme, kun
ampui revolverilla. Hän piti riittävänä huumata minut ja ainoastaan
minut, viime yönä, ollakseen vapaa tekemään mitä halusi. Taistelu
käypi hänen ja minun välillä. Muulla maailmalla ei ole siihen mitään
sanomista. Meitä on kaksi, ja siinä kaikki. Tähän asti on sattuma
suosinut häntä. Mutta ajan mittaan on välttämätöntä, ehdottoman
varmaa, että minä voitan taistelun."

"Miksi?"

"Syystä että minä olen parempi mies."

"Entä jos hän surmaa teidät?"

"Hän ei surmaa minua. Minä vedän hänen kyntensä esille, minä teen
hänet ihan vahingoittamattomaksi. Ja te saatte kirjeet, Sire. Ne
ovat teidän. Maan päällä ei ole mahtia, joka voisi estää minua
palauttamasta niitä teille."

"Ja mistä tiedämme, että kirjeet varastettiin viime yönä?" kysyi
keisari.

"Varkaus on päivätty, Sire."

"Mitä sanotte?"

"Katsokaa sen kamanan sisäpuolta, joka suojasi kätköpaikkaa.
Päivämäärä on kirjotettu valkealla liidulla: 'Keskiyö, 24.
elokuuta'..."

"Niinpä onkin!" mutisi keisari ällistyneenä. "Kuinka en sitä tullut
nähneeksi?" Ja hän lisäsi, ilmaisten uteliaisuutensa: "Enkä ymmärrä
noita kahta seiniin sommiteltua 'N':ää... tämähän on Minerva-suojama."

"Täällä nukkui Napoleon, Ranskan keisari", sanoi Lupin.

"Mistä sen tiedätte?"

"Kysykää Waldemarilta, Sire. Minä puolestani sain sen äkillisenä
välähdyksenä silloin kun selailin vanhan palvelijan päiväkirjaa.
Ymmärsin Holmesin ja minun olleen väärällä tolalla. APO ON,
suurherttua Hermannin kuolinvuoteellaan kirjottama vaillinainen sana,
ei tarkotakaan Apollonia, vaan Napoleonia."

"Se on totta... te olette oikeassa", sanoi keisari. "Mutta tuo numero
813?..."

"Sepä minulle tuotti enintä päänvaivaa. Minulla oli aina se käsitys,
että oli laskettava yhteen nuo kolme numeroa, 8, 1 ja 3; ja siten
saatu summa 12 tuntui minusta heti tarkottavan tätä huonetta, joka on
käytävästä kahdestoista. Täytyi olla jotakin muutakin, jotakin, mitä
minun heikontuneet aivoni eivät kyenneet sanoiksi tulkitsemaan. Tuon
kellon näkeminen, joka oli sovitettu juuri Napoleon-suojamaan, oli
minulle ilmestys. Numero 12 ilmeisesti tarkotti kello kahtatoista.
Keskipäivän tuntia! Keskiyön tuntia! Eivätkö ne ole ne juhlalliset
hetket, jotka ihminen halukkaimmin valitsee? Mutta miksi nuo kolme
numeroa 8, 1 ja 3 mieluummin kuin mitkä tahansa muut, joista olisi
saanut saman summan?... Silloin johtui mieleeni toimittaa kello
lyömään ensi kertaa, kokeeksi. Tällöin huomasin, että ensimäisen,
kolmannen ja kahdeksannen tunnin nastat olivat liikkuvia, mutta muut
eivät. Niitä siis 813 niinikään tarkotti käytettäväksi kätköpaikan
etsintään. Waldemar painoi noita kolmea nastaa, jousi ponnahti auki,
ja Teidän Keisarillinen Majesteettinne tietää tuloksen... Siinä,
Sire, on selitys tuolle salaperäiselle sanalle ja noille kolmelle
numerolle, jotka suurherttua kirjotti kuolevalla kädellään, toivoen
poikansa niiden avulla jonakuna päivänä saavan ilmi Veldenzin
salaisuuden ja saavan haltuunsa ne kuuluisat kirjeet, jotka hän oli
sinne kätkenyt."

Keisari kuunteli innokkaalla tarkkaavaisuudella, yhä enemmän
ja enemmän kummastellen miehessä huomaamaansa älykkyyttä,
tarkkanäköisyyttä, oveluutta ja terhakkuutta.

"Waldemar", hän virkahti, kun Lupin oli lopettanut. "Sire?"

Mutta juuri hänen aikoessaan puhua kuului ulkoa käytävästä huutoja.

Waldemar meni katsomaan ja ilmotti palatessaan:

"Siellä on se hullu tyttö, Sire. Eivät tahdo päästää häntä tänne."

"Antakaa hänen tulla", huudahti Lupin kiihkeästi. "Hänen täytyy saada
tulla, Sire."

Keisari antoi merkin ja Waldemar läksi noutamaan Isildaa.

Hänen tulonsa herätti yleistä tyrmistystä. Hänen valjuilla
kasvoillaan oli tummia laikkuja; hänen vääntyneet piirteensä
ilmaisivat mitä tuiminta tuskaa. Hän tapaili henkeään, molemmin käsin
kouristaen poveansa.

"Haa!" äännähti Lupin kauhistuneena.

"Mitä nyt?" kysyi keisari.

"Lääkärinne, Sire. Ei ole menetettävä silmänräpäystäkään."

Hän astui tytön eteen:

"Puhu, Isilda... Oletko nähnyt mitään? Onko sinulla mitään
sanottavaa?"

Tyttö oli pysähtynyt; hänen silmänsä olivat vähemmän tylsät,
ikäänkuin olisi kipu niitä terittänyt. Hän lausui äänteitä, mutta ei
sanoja.

"Kuuntele", puhui Lupin. "Vastaa 'kyllä' tahi 'ei'... pään
liikkeellä... Oletko nähnyt hänet? Tiedätkö missä hän on... Kuuntele:
jos sinä et vastaa..."

Lupin hillitsi suuttuneen eleen. Mutta äkkiä muistaen edellisen
päivän kokeen hän kirjotti valkeaan seinään L- ja M-kirjaimet.

Tyttö ojensi kätensä niitä kohti ja nyökkäsi ikäänkuin myöntääkseen.

"Ja sitte?" kyseli Lupin. "Mitä sitte?... Kirjota jotakin itse."

Mutta tyttö kirahti kamalasti ja heittäysi voihkien lattialle.

Sitten äkkiä tuli hiljaisuus, liikkumattomuus. Viimeinen vavahdus. Ja
hän ei enää hievahtanut.

"Kuollut?" kysyi keisari.

"Myrkytetty, Sire."

"Voi poloista!... Ja kenen toimesta?"

"'Hänen', Sire. Tyttö epäilemättä tunsi hänet. Pahantekijä nähtävästi
pelkäsi, mitä tyttö saattaisi kertoa."

Lääkäri saapui. Keisari viittasi tyttöön. Sitte Waldemariin kääntyen:

"Käskekää kaikki miehenne liikkeelle... Tarkastakoot kaikki
rakennukset... Raja-asemille sähkötettäköön."

Hän astui Lupinin luo:

"Kuinka pitkän ajan tarvitsette kirjeiden hankkimiseksi takaisin?"

"Kuukauden, Sire... korkeintaan kaksi."

"Hyvä on. Waldemar odottaa teitä täällä. Hän saa minulta ohjeet ja
valtuudet myöntää teille kaikkea mitä haluatte."

"Minä toivon saavani vapauteni, Sire."

"Olette vapaa."

Lupin katseli hänen jälkeensä, hänen kävellessään pois, ja sanoi
hampaittensa välistä:

"Ensin vapauteni... Ja jälkeenpäin, kun olen antanut teille takaisin
kirjeet, oi majesteetti, pikku kädenpuristus! Sitten olemme
kuitit!..."




IX.

Mustapukuinen mies.


"Otatteko vastaan tämän herrasmiehen, rouva?" Dolores Kesselbach otti
käyntikortin lakeijalta ja luki:

"André Mauny... En", hän vastasi. "Minä en tunne häntä."

"Hän tuntuu olevan hyvin kiihkeä tapaamaan teitä, rouva. Hän sanoo
teidän odottavan."

"Ahaa... mahdollista... Kyllä, osottakaa hänet tänne."

Niiden tapausten perästä, jotka olivat mullistaneet hänen elämänsä
ja armottomasti vainonneet häntä, oli Dolores lyhyen aikaa asuttuaan
Hôtel Bristolissa valinnut asuntonsa eräästä rauhallisesta talosta
Rue des Vignesin varrelta, Passyn etukaupungista. Talon takana
oli kaunis puutarha, ja ylt'ympärillä oli lehteviä puistikkoja.
Sellaisina päivinä, jolloin tavallista tuskaisemmat kohtaukset eivät
pidättäneet häntä aamusta iltaan asti makuuhuoneensa suljettujen
ikkunaluukkujen takana, antoi hän palvelijainsa kantaa itsensä
puiden siimekseen, makaillen siellä synkkämielisyyden uhrina,
kykenemättömänä taistelemaan kovaa kohtaloansa vastaan.

Askeleita kuului sorapolulta ja lakeija palasi, mukanaan sievän
näköinen nuori mies, hyvin yksinkertaisesti puettu siihen hiukan
vanhentuneeseen tapaan, joka on vielä osittain käytännössä
taidemaalariemme keskuudessa, kaulassaan alas käännetty kaulus ja
liehuva sininen valkotäpläinen huivi.

"Nimenne on André Mauny?" sanoi Dolores.

"Niin, madame."

"Minulla ei ole kunniaa..."

"Suokaahan anteeksi, madame. Tietäen minut madame Ernemontin,
Genevièven isoäidin, ystäväksi, te kirjotitte hänelle Garchesiin,
sanoen haluavanne puhutella minua. Minä olen tässä."

Dolores kohottausi hyvin kiihtyneesti:

"Oi, te olette..."

"Niin."

Toinen sopersi:

"Todellako?... Tekö siinä?... En tunne teitä samaksi."

"Ette tunne minua ruhtinas Paul Sernineksi?"

"En... kaikki on erilaista... otsa... silmät... Eivätkä
tuollaiseksi..."

"Tällaiseksi sanomalehdet kuvanneet Santén vankia", täydensi vieras
hymyillen. "Ja kuitenkin minä se olen."

Seurasi pitkällinen vaitiolo, joll'aikaa he olivat hämillään ja
rauhattomina.

Viimein kysyi vieras:

"Saisinko tietää syyn...?"

"Eikö Geneviève teille maininnut?..."

"En ole häntä tavannut... mutta hänen isoäidistään tuntui, että te
tarvitsette palveluksiani..."

"Aivan niin... aivan niin..."

"Ja millä tavoin...? Minua kovin ilahuttaa..."

Rouva Kesselbach epäröitsi hetkisen ennen kuin kuiskasi:

"Minä pelkään."

"Pelkäätte!" huudahti toinen.

"Niin", vahvisti puhuja matalalla äänellä, "minä pelkään, pelkään
kaikkea... pelkään elämää. Minä olen kärsinyt niin paljon... en voi
sietää enempää."

Toinen katseli häntä syvää sääliä kuvastavin silmin. Se epämääräinen
tunne, joka oli häntä aina vetänyt tähän naiseen, sai täsmällisemmän
luonteen nyt, kun hän pyysi suojelusta. Hän tunsi kiihkeätä intoa
omistautua kärsivälle kokonaan, ilman palkinnon toivoa.

Rouva Kesselbach jatkoi:

"Tunnen, että ympärilläni liikkuu ihmisiä."

"Mutta missä tarkotuksessa?"

"Minä en tiedä. Vihollinen vain hiippailee lähettyvillä ja yhä
likenee."

"Oletteko nähnyt sitä? Oletteko havainnut mitään?"

"Kyllä: toissa päivänä kulki kaksi miestä moneen kertaan kadulla
tästä ohitse, pysähdellen talon edustalla."

"Osaatteko kuvata heitä?"

"Näin toisen heistä paremmin kuin toisen. Hän oli kookas ja vanttera,
puhtaaksi ajeltu, yllään pieni ihan lyhyeksi leikattu verkatakki."

"Kenties jonkun kahvilan tarjoilija?"

"Niin, päätarjoilija. Minä annoin palvelijain seurata häntä. Hän
meni Rue de la Pompea alas ja astui erääseen tavallisen näköiseen
rakennukseen. Pohjakerrassa on viinitupa; se on kadun ensimäinen
talo, vasemmalla. Sitte toissa yönä näin makuuhuoneeni ikkunasta
varjon hiiviskelevän puutarhassa."

"Siinäkö kaikki?"

"Niin."

Toinen mietiskeli ja teki sitten esityksen:

"Antaisitteko kahden mieheni nukkua jossakin pohjakertanne huoneessa?"

"Kahden miehenne?..."

"Ei teidän tarvitse arkailla! Ne ovat siivoja miehiä, vanha Charolais
ja hänen poikansa, eivätkä he vähääkään näytä siltä mitä ovat...
Heidän suojeluksessaan olette täydessä turvassa... Mitä minuun
tulee..."

Hän epäröitsi. Hän odotteli Doloresin pyytävän häntä käymään
uudestaan. Tämän pysyessä vaiti hän pitkitti:

"Mitä minuun tulee, niin on parempi, ettei minua nähdä täällä...
teidän tähtenne. Miehiltäni saan tietää, miten asiat kehittyvät..."

Hän olisi halunnut sanoa enemmän ja istuutua hänen viereensä
viihdyttelemään häntä. Mutta samalla hän tunsi, että ainoakin sana
lisää hänen taholtaan olisi ollut loukkaus.

Sitte hän kumarsi surevalle hyvin syvään ja poistui.

Hän asteli puutarhakäytävää myöten hyvin ripeästi, päästäkseen
kiireesti ulkopuolelle ja hillitäkseen tunteittensa kuohua. Lakeija
odotteli häntä eteisen ovella. Hänen astuessaan kadulle soitti joku
ulko-oven kelloa, nuori nainen.

Hän hätkähti:

"Geneviève!"

Tyttö käänsi kummastuneet katseensa häneen ja tunsi hänet heti,
vaikkakin häntä suunnattomasti ihmetytti hänen ulkomuotonsa tavaton
nuorekkuus; ja kohtaus järkytti niin suuresti hänen mieltään, että
hän hoiperteli ja oli tukea saadakseen pakotettu nojautumaan ovea
vasten. Toinen oli ottanut hatun päästään ja silmäili tyttöä,
rohkenematta ojentaa hänelle kättään. Ojentaisiko tyttö omansa? Hän
ei enää ollut ruhtinas Sernine: hän oli Arsène Lupin. Ja tyttö tiesi
hänen vast'ikään päässeen vankilasta.

Ulkona satoi. Geneviève antoi sateenvarjonsa lakeijalle ja sanoi:

"Avatkaa se, olkaa hyvä, ja pankaa jonnekin kuivamaan."

Sitte hän astui suoraa päätä sisälle.

"Mies poloinen!" surkutteli itseänsä Lupin kävellessään pois.
"Olipa siinä sarja kovia kolauksia, sinun laisellesi herkälle
kiihkomieliselle olennolle! Sinun tulee vartioida sydäntäsi,
taikka... Haa, jopa nyt jotakin! Alkavatpa jo silmäni vettyä!
Lupin-herraseni: sinä alat vanheta!"

Hän taputti olkapäälle erästä nuorta miestä, joka Chaussée de la
Muetten poikki astuen aikoi Rue des Vignesille. Nuori mies seisahtui,
tuijotti häneen ja sanoi:

"Anteeksi, monsieur, minulla ei luullakseni ole kunniaa..."

"Ajatelkaa tarkoin, hyvä hra Leduc. Vai onko muistinne kokonaan
haihtunut? Ettekö muista Versaillesia? Ja Hôtel des Trois-Empereursin
pikku ullakkohuonetta?"

Nuori mies ponnahti taaksepäin:

"Te!"

"No, minäpä juuri! Luulitteko Lupinin erinneen tästä elämästä?" Hän
taputteli häntä leppeästi olalle. "No, no, nuori mies, älkäähän olko
säikähdyksissänne. Aika ei ole vielä tullut. Sepitelkää säkeitänne...
te onnellinen runoilija!"

Sitte hän kouraisi Leducin käsivartta rajusti ja sanoi, katsoen häntä
suoraan silmiin:

"Mutta aika lähenee... runoilija! Älkää unohtako, että te olette
minun ruumiiltanne ja sielultanne. Ja valmistautukaa näyttelemään
osaanne. Siitä tulee uhkea ja mahtava osa. Ja niin totta kuin elän,
uskonkin teidän olevan mies sitä näyttelemään!"

Hän puhkesi nauramaan, käännähti kantapäillään ja jätti nuoren
Leducin seisomaan ihmeissään.

Hiukan edempänä, Rue de la Pompen kulmassa, oli se viinitupa, josta
rouva Kesselbach oli puhunut. Hän meni sisälle ja puheli pitkään
omistajan kanssa.

Sitten hän otti taksa-automobilin ja ajoi Grand Hoteliin, missä asui
André Maunyn nimisenä.

Doudevillen veljekset odottivat häntä. Vaikka Lupin olikin tottunut
tuollaiseen riemuun, hiveli häntä kuitenkin ystävissään ilmenevän
ihailun ja palvomisen ylenpalttisuus.

"No, älkäähän nyt noin suunniltanne olko, te kaksi!" sanoi Lupin.
"Ja kertokaa minulle asioita: minä en ole nähnyt sanomalehtiä. Mikä
vaikutus oli minun paollani yleisöön?"

"Järisyttävä, isäntä!"

"Mikä oli viranomaisten selityksenä siitä?"

"Teidän pakonne tapahtui Garchesissa, kun yritettiin uudelleen
näytellä Altenheimin murhaa. Pahaksi onneksi ovat sanomalehtimiehet
todistaneet, että se oli mahdotonta."

"Sen jälkeen?"

"Sen jälkeen on yleinen kiihtymys vallinnut. Ihmiset ihmettelevät,
nauravat ja huvittelehtivat järjestysvallan vahingosta kuin hullut."

"Weber?"

"Weber on pahemmassa kuin pulassa."

"Onko mitään uutisia etsivästä osastosta? Eikö ole murhasta
saatu mitään ilmi? Eikö ole mitään vihiä siitä, kuka Altenheim
todellisuudessa oli?"

"Ei."

"Istuutukaahan ja ottakaa kynä. Minä sanelen kirjeen, joka
teidän tulee toimittaa 'Grand Journaliin' tänä iltana. Maailma
on kyllin kauvan odotellut tietoja minusta. Se pian pakahtuu
kärsimättömyyteensä. Kirjottakaa."

Hän saneli:

    'Grand Journalin' toimittajalle.

    Hyvä herra: -- Minun täytyy lausua anteeksipyyntöni lukijoillenne
    siitä, että jätin heidän oikeutetun kärsimättömyytensä
    tyydyttämättä.

    Olen päässyt vankilasta enkä voi mitenkään ilmaista, millä tavoin
    se onnistui. Niinikään olen pakoni jälkeen saanut ilmi tuon
    kuuluisan salaisuuden, eikä minulle ole mahdollista paljastaa
    sitä, yhtä vähän kuin kertoakaan, miten sen selville sain.

    Kaikki tämä kelpaa aikanaan aiheeksi jokseenkin omituiseen
    kertomukseen, jonka vakinainen elämäkertani kirjottaja julkaisee
    muistiinpanoistani. Silloin se koituu Ranskan historian sivuksi,
    jonka meidän lapsenlapsemme lukevat mielenkiinnolla.

    Nykyään on minulla tärkeämpiä asioita hoidettavana. Kyllästyneenä
    katselemaan, mihin käsiin minun käyttelemäni valta on joutunut
    -- väsyneenä huomaamaan Kesselbach-Altenheimin jutun yhä pysyvän
    seisahduksissa, minä erotan hra Weberin ja otan takaisin sen
    kunniakkaan aseman, joka minulle tuotti mainetta ja yleisölle
    tyytyväisyyttä hra Lenormandin nimeä käyttäessäni.

    Olen kaikella kunnioituksella nöyrin palvelijanne

                                              _Arsène Lupin_,

    Etsivän osaston päällikkö.'

Kello kahdeksalta illalla Arsène Lupin ja Jean Doudeville astelivat
Caillardin hienoon ravintolaan. Lupin esiintyi iltapuvussa, mutta
taiteilijan tapaan käyttäen leveitä housuja ja väljää kaulahuivia.
Doudevillen yllä oli pitkä, musta takki; vakavalla sävyllään ja
ulkoasullaan hän muistutti oikeuslaitoksen virkamiestä.

He istuutuivat sille puolelle ravintolaa, jonka erottaa isosta
salista kaksi pilaria.

Lupin valitsi päivällisen kokeneen herkkusuun oivalla taidolla.

Hän söi hyvällä ruokahalulla ja vaiteliaana, tyytyen tuolloin tällöin
virkahtelemaan lyhyitä lauseita, jotka kuvasivat hänen ajatustensa
kulkua:

"Tietysti minä suoriudun... mutta siitä koituu kova urakka... Siinä
on vastustajaa!... Se minua tyrmistyttää, etten kuusi kuukautta
taisteltuani edes tiedä, mitä hän tahtoo!... Hänen pääkumppaninsa
on kuollut. Me olemme lähellä taistelun loppua; ja kuitenkaan en
vielä nytkään kykene älyämään hänen peliänsä... Mitä tavotteleekaan
se ruoja?... Oma suunnitelmani on ihan selvä: käydä käsiksi
suurherttuakuntaan, työntää omatekemäni suurherttua valtaistuimelle,
antaa Geneviève hänelle vaimoksi... ja hallita. Sitäpä minä sanon
selkeäksi, kunnialliseksi ja alttiiksi. Mutta hän, tuo vintiö,
pimeyden kummitus: mihin tähtäilee hän?"

Hän kutsui:

"Tarjoilija!"

Päätarjoilija saapui:

"Mitä monsieur haluaa?"

"Sikaareja."

Päätarjoilija asteli pois, palasi ja availi useita laatikoita.

"Mitä niistä suosittelette?"

"Nämä Upmannit ovat varsin hyviä, monsieur."

Lupin antoi Doudevillelle yhden Upmannin, otti itselleen toisen
ja leikkasi sen. Päätarjoilija raapaisi tulta ja ojensi hänelle
tulitikkua. Lupin tarttui häntä äkillisellä liikkeellä ranteeseen:

"Ei sanaakaan... Minä tunnen teidät... Oikea nimenne on Dominique
Lecas!"

Mies, iso ja vanttera, koetti riistäytyä irti. Hän huudahti tuskan
huudahduksen: Lupin oli väännäyttänyt hänen ranteensa.

"Nimenne on Dominique... asutte Rue de la Pompen varrella,
neljännessä huonekerrassa, minne vetäysitte nauttimaan pikku
omaisuudesta, jonka saitte palvellessanne -- kuuntele minua, narri,
totisesti, tai särjen luusi! -- saitte palvellessanne parooni
Altenheimia, hänen pöydänkattajanansa."

Toinen seisoi liikkumattomana, kasvot pelosta valjuina. Heidän
ympärillään oli pikku osasto tyhjänä. Sen viereisessä suojamassa
istui kolme herrasmiestä tupakoiden ja kaksi paria jutteli
liköörilasiensa ääressä.

"Näettehän, me olemme rauhassa... voimme puhella."

"Kuka te olette? Kuka te olette?"

"Ettekö minua muista? Mutta ajatelkaahan tuota kuuluisaa
puolipäivällistä Villa Dupontissa!... Te itse, vanha veitikka,
ojensitte minulle leivoslautasen... ja olivatpa ne laita leivoksia!"

"Ruhtinas..." sopersi toinen.

"Niin, niin, ruhtinas Arsène, ruhtinas Lupin itse... Ahaa, te
hengitätte jälleen!... Te vakuutatte itsellenne, ettei teillä ole
mitään peljättävänä Lupinin taholta, vai mitä? No, siinäpä olette
väärässä, veikkonen; teillä on peljättävänä kaikkea." Hän otti
taskustaan kortin ja näytti toiselle. "Tuossa, katsokaa, minä kuulun
nyt poliisikuntaan. Sitä ei voida auttaa: siihen me kaikki lopulta
joudumme, kaikki me rosvokuninkaat ja rikosruhtinaat."

"No?" sanoi päätarjoilija, yhä suuresti säikähdyksissään.

"No, menkäähän tuon vieraanne luokse, joka kutsuu teitä; hankkikaa
hänelle haluamansa ja palatkaa minun luokseni. Eikä mitään joutavia,
muistakaa se: älkää yrittäkö luikkia tiehenne. Minulla on kymmenen
miestä asetettuna ulkopuolelle ja heillä on määräys pitää teitä
silmällä. Menkää."

Päätarjoilija totteli. Viiden minuutin kuluttua hän tuli takaisin ja
sanoi, seisoen pöydän edessä selkä isompaan suojamaan päin ikäänkuin
puhelemassa sikaarien ominaisuuksista vieraittensa kanssa:

"No? Mitä on tekeillä?"

Lupin lateli joukon sadan frangin seteleitä riviin pöydälle:

"Yksi seteli jokaisesta kysymyksiini annetusta selvästä vastauksesta."

"Sovittu!"

"Minä alotan. Kuinka monta oli teitä parooni Altenheimin joukkueessa?"

"Seitsemän, minä kahdeksantena."

"Ei enempää?"

"Ei. Kerran vain otimme Italiasta muutamia työmiehiä valmistamaan
maanalaista käytävää Villa des Glycinesistä Carschesissa."

"Eikö käytäviä ollut kaksi?"

"Oli; toinen johti Pavillon Hortenseen, toinen haarautui edellisestä
ja kulki rouva Kesselbachin talon alitse."

"Mikä oli tarkotuksena?"

"Riistää pois rouva Kesselbach."

"Olivatko molemmat kamarineitsyet juonessa, Suzanne ja Gertrude?"

"Olivat."

"Missä he ovat?"

"Ulkomailla."

"Entä seitsemän toverianne, Altenheimin joukkueesta?"

"Minä olen eronnut heistä. He yhä pitkittävät puuhiaan."

"Mistä voin löytää heidät?"

Dominique epäröitsi. Lupin asetti hänen eteensä kaksi tuhannen
frangin seteliä ja sanoi:

"Epäröimisenne on teille kunniaksi, Dominique. Mutta ei auta muu kuin
niellä se kuin mies ja vastata."

Dominique ilmaisi:

"Heidät tapaatte n:o 5:stä Route de la Révolten varrella Neuillyssä.
Yhtä heistä nimitetään Välikauppiaaksi."

"Mainiota. Ja nyt Altenheimin nimi, todellinen nimi. Tiedättekö sen?"

"Kyllä, -- Ribeira."

"Dominique, Dominique, älkää toimittako itsellenne ikävyyksiä.
Ribeira oli vain tekonimi. Minä kysyin todellista nimeä."

"Parbury."

"Tekonimi sekin."

Päätarjoilija epäröitsi. Lupin siirsi hänen eteensä kolme sadan
frangin seteliä.

"Pyh, mitä minä välitän!" sanoi mies. "Kuolluthan hän on jo, eikö
olekin varmasti?"

"Hänen nimensä", vaati Lupin.

"Hänen nimensä? Chevalier de Malreich."

Lupin hypähti tuolillaan.

"Mitä? Mitä sanottekaan? Chevalier -- sanokaa uudestaan --
chevalier...?"

"Raoul de Malreich."

Pitkällinen äänettömyys. Eteensä tuijotellen ajatteli Lupin
Veldenzin hullua tyttöä, joka oli kuollut myrkytettynä: Isildalla
oli sama sukunimi, Malreich. Ja esi-isänä oli se ranskalainen pikku
aatelismies, joka oli kahdeksannellatoista vuosisadalla saapunut
Veldenzin hoviin.

Hän ryhtyi jälleen kuulusteluunsa:

"Mihin kansallisuuteen kuului tämä Malreich?"

"Häh oli ranskalaista sukuperää, mutta Saksassa syntynyt... Näin
kerran eräitä hänen papereitansa... niistä sain hänen nimensä
tietooni."

Lupin mietti, ja kysyi:

"Hänkö joukkoanne johti?"

"Niin."

"Mutta hänellä oli kumppani?"

Päätarjoilijan kasvot ilmaisivat mitä lamauttavinta säikähdystä.
Lupin näki niissä kuvastuvan samanlaisen kauhun ja kammon, jota hän
itsekin tunsi murhaajaa ajatellessaan.

"Oi, siitä älkäämme puhuko... siitä toisesta ei sovi puhua."

"Kuka hän on, minä kysyn?"

"Hän on isäntä... päällikkö... Kukaan ei häntä tunne."

"Mutta te olette hänet nähnyt. Vastatkaa minulle. Oletteko nähnyt
hänet?"

"Joskus pimeässä... yöllä. En kertaakaan päivänvalossa. Hänen
käskynsä tulivat pikku paperilappusille kirjotettuina... tai
puhelimella."

"Hänen nimensä?"

"Minä en sitä tiedä. Meillä ei koskaan ollut tapana puhua hänestä. Se
olisi ollut onnetonta."

"Hän käyttää mustaa pukua, eikö niin?"

"Niin tekee. Hän on lyhyt ja hintelä... vaaleatukkainen..."

"Ja hän tappaa, vai mitä?"

"Niin, hän tappaa... hän tappaa siinä missä toinen saattaisi vain
leipäpalasen siepata."

Puhujan ääni vapisi. Hän pyyteli:

"Jättäkäämme se sikseen... hänestä ei sovi puhua... Vakuutan teille,
se on onnetonta."

Lupin oli vaiti; häneen väkisinkin tehosi miehen tuska. Hän istui
kauvan mietteissään; sitte hän nousi ja virkkoi päätarjoilijalle:

"Tässä, ottakaa rahanne; mutta jos haluatte elää rauhassa, niin
teidän on paras olla hiiskumatta kenellekään rahtuakaan meidän
keskustelustamme."

Hän poistui ravintolasta Doudevillen seurassa ja käveli Porte
Saint-Denisiin sanaakaan puhumatta, kokonaan vaipuneena miettimään
kuulemaansa. Vihdoin hän tarttui kumppaniansa käsivarteen ja alkoi
haastella:

"Kuunnelkaa minua, Doudeville, huolellisesti. Menkää Gare
du Nord-asemalle. Saavutte sinne ajoissa ennättääksenne
Luksenburgin pikajunaan. Menkää Veldenziin, Zweibrücken-Veldenzin
suurherttuakunnan pääkaupunkiin. Kaupungintalolta saatte helposti
chevalier de Malreichin kastetodistuksen ja kaikkia tietoja hänen
omaisistansa. Palaatte ylihuomena, lauvantaina."

"Ilmotanko virastolle?"

"Minä pidän siitä huolen. Ilmotan puhelimella, että olette
sairastunut. Hei, sana vielä: tavatkaa minut lauvantaina kello
kahdeltatoista pienessä Restaurant Buffalo-kahvilassa Route de la
Révolten varrella. Tulkaa työmieheksi pukeutuneena."

       *       *       *       *       *

Seuraavana päivänä Lupin, lyhyt mekko yllään ja lakki päässä, läksi
Neuillyyn ja alotti tutkistelunsa n:o 5:ssä Route de la Révolten
varrella. Porttiholvi johti ulkopihalle, ja siellä hän tapasi
tavattoman ryhmän työväen-asuntoja, mutkikkaan jakson käytäviä
ja työpajoja, joissa kuhisi käsityöläisiä, akkoja ja kakaroita.
Moniaassa minuutissa voitti hän puolelleen portinvartijattaren, jonka
kanssa hän puheli kaikenlaisista asioista tunnin ajan. Tämän tunnin
kuluessa hän näki kolmen miehen kulkevan ohitsensa peräkkäin, ja ne
olivat sellaisia miehiä, joiden sävy herätti hänen huomiotansa.

"Siinä otuksut", ajatteli hän, "ja oikeitapa otuksia ovatkin!... Ne
seuraavat toisiansa vaiston mukaan!..."

Hän pitkitti tiedustelujansa ja varmistui siitä, että Altenheimin
kaikki seitsemän kätyriä asuivat talossa. Neljä heistä oli vanhojen
vaatteiden myyskentelijöinä. Kaksi kaupitsi sanomalehtiä; kolmas oli
ilmottautunut välikauppiaaksi, ja siksi häntä vain nimitettiinkin.

He kulkivat sisään ja ulos, toinen toisensa jälkeen, näköjään
tuntematta toisiansa. Mutta illalla Lupin huomasi, että he tapasivat
toisensa jonkinlaisessa vaunukatoksessa perimmäisen pihaton
takalistolla, missä välikauppias piti tavaroitansa tallessa:
romurautaa, rikkinäisiä kelloja, ruosteisia rautauunien savutorvia...
ja kaiketikin myös pääosaa varastetusta saaliista.

"Hei", puheli hän itsekseen, "juttu muodostuu sievästi. Pyysinpä
saksalaiselta serkultani aikaa kuukauden, mutta luulen kahdessa
viikossa olevan kylliksi. Ja se siinä hommassa on hauskaa, että
pääsen tekemisiin niiden konnien kanssa, jotka minua Seinessä
uittivat. Kelpo Gourel parka, vihdoinkin kostan kuolemasi. Jopa onkin
aika!"

Lauvantaina hän kello kahdeltatoista meni Restaurant Buffaloon,
pieneen matalaan huoneeseen, jossa muurarit ja ajurit kävivät
puolipäivällisellään. Joku tuli ja istuutui hänen viereensä.

"Tehty on, isäntä."

"Ahaa, tekö, Doudeville? Hyvä, hyvä! Olen peräti utelias kuulemaan.
Onko teillä yksityiskohtaisia tietoja? Kastetodistusta? Pian,
kertokaa minulle!"

"Näin on asia: Altenheimin isä ja äiti kuolivat ulkomailla."

"Heistä ei väliä."

"Heiltä jäi kolme lasta."

"Kolme?"

"Niin. Vanhin olisi nyt ollut kolmenkymmenen vuoden vanha. Hänen
nimensä oli Raoul de Malreich."

"Se oli miehemme, Altenheim. Sitte?"

"Nuorin lapsista oli tyttö, Isilda. Nimikirjaan on äskettäin
merkitty, vereksellä musteella: 'Kuollut'."

"Isilda... Isilda", kertasi Lupin. "Sitähän ajattelinkin: Isilda
oli Altenheimin sisar... Minusta oli hänen kasvoissaan jotakin
tutunomaista... Se siis oli heitä yhdistävä side. Mutta entä
keskimäinen lapsi?"

"Poika. Hän olisi nyt kuudenkolmatta vanha."

"Hänen nimensä?"

"Louis de Malreich."

Lupin säpsähti hiukan.

"Siinäpä se! Louis de Malreich... Nimikirjaimet L.M... Tuo kamala ja
pelottava nimimerkki!... Murhaajan nimi on Louis de Malreich... Hän
oli Altenheimin veli ja Isildan veli; ja hän surmasi heidät molemmat,
jotta he eivät olisi voineet mitään ilmaista."

Lupin istui kauvan äänetönnä ja synkkänä; häntä painosti tuo
salaperäinen olento. Doudeville intti:

"Mitä peljättävää hänellä Isilda sisarensa taholta oli? Tämänhän
sanotaan olleen mielipuoli."

"Mielipuoli kylläkin, mutta hän kykeni muistamaan joitakuita seikkoja
lapsuudestaan. Hän lienee tuntenut äskeisen vieraan veljeksi, jonka
parissa oli kasvanut... ja se muisto maksoi hänelle hengen." Ja hän
lisäsi: "Mielipuoli! Mutta kaikkihan nuo olivat mielipuolia... Isä
juoppohullu... Altenheim raaka peto... Isilda tajuton vähäjärkinen...
tuo murhaaja taasen hirviöksi riivautunut hullu..."

"Hullu? Niinkö arvelette, isäntä?"

"Sehän on selvää! Hänellä on neron, pirullisen viekkauden ja vaiston
leimahduksia, mutta järjiltään hän on, mielipuoli, kuten koko tuo
Malreichin perhe. Ainoastaan hullut tappavat ja etenkin tuollaiset
hullut. Sillä lopultakin..."

Hän keskeytti puheensa, ja hänen kasvonsa saivat niin muuttuneen
ilmeen, että Doudeville hämmästyi:

"Mitä hätänä, isäntä?"

"Katsokaa."

Sisälle oli astunut mies ja ripustanut naulakkoon hattunsa, pehmeän,
mustan huopahattunsa. Hän istuutui pienen pöydän ääreen, tutki
tarjoilijan hänelle tuomaa ruokalistaa, teki tilauksensa ja odotti
hievahtamattomana, ruumis jäykkänä ja suorana, käsivarret pöydällä
ristikkäin. Ja Lupin näki hänet kasvoista kasvoihin. Hän näki laihat,
tylyt kasvot, ihan paljaat; silmäkuopat olivat syvät, ja niiden
pohjalta näkyi teräksenkarvainen silmäpari. Nahka näytti luusta
luuhun pingotetulta kuin pergamentti, niin kankealta ja paksulta,
ettei ainoakaan karva ollut kyennyt tunkeutumaan sen läpi.

Ja nuo kasvot olivat synkeät ja eleettömät. Niitä ei vilkastuttanut
mikään ilme. Mikään ajatus ei näyttänyt asustavan tuon norsunluisen
otsan alla; ja ihan karvattomat silmälautaset eivät kertaakaan
rävähtäneet, joten silmät saivat yhtä kiinteän tuijotuksen kuin
kuvapatsaalla. Lupin viittasi erään tarjoilijan luoksensa:

"Kuka on tuo herrasmies?"

"Tuo, joka syö puolipäivällistänsä pikku pöydän ääressä?"

"Niin."

"Hän on tavallisia vieraitamme, käypi meillä pari kolme kertaa
viikossa."

"Voitteko sanoa minulle hänen nimensä?"

"Kylläpä totisesti... Léon Massier."

"Haa!" äännähti Lupin hyvin kiihtyneenä. "L.M... samat kaksi
alkukirjainta...!"

Saattoiko se olla Louis de Malreich?

Hän tarkkasi vierasta innokkaasti. Miehen ulkomuoto tosiaankin
soveltui Lupinin arveluihin, siihen mitä hän miehestä ja hänen
kamalasta elämästänsä tiesi. Mutta häntä ihmetytti tuo kalman
katsanto: missä hän oli edellyttänyt eloisuutta ja tulisuutta,
missä hän olisi odottanut suuren kirotun kidutettua häiriötä, rajua
kasvojen vääntymistä, siinä hän tapasi pelkkää ilmeettömyyttä.

"Tulkaa pois, Doudeville."

"Mikä teitä vaivaa, isäntä? Olettehan ihan valju!"

"Tarvitsen ilmaa. Mennään ulos."

Kadulla hän hengähti syvään, pyyhki hikeä otsaltaan ja jupisi:

"Nyt on parempi. Olin tukehtua." Ja itsensä hilliten lisäsi hän:
"Nyt meidän on jatkettava peliämme varovasti ja pysyttävä hänen
jäljillään."

"Eikö meidän olisi parempi eritä toisemme seurasta, isäntä?
Miekkosemme näki meidät yhdessä. Hän ei niin helposti huomaa meitä
erillämme."

"Näkikö hän meitä?" virkahti Lupin miettivästi. "Minusta hän ei tunnu
näkevän mitään, kuulevan mitään, eikä katselevan mitään. Olipa siinä
hämmästyttävä olento!"

Ja kymmentä minuuttia myöhemmin Léon Massier todellakin ilmestyi
esille ja asteli pois huomaamatta edes sitä, että häntä seurattiin.
Hän oli sytyttänyt savukkeen ja poltteli, pitäen toista kättä
selkänsä takana ja kuljeskellen kuin raikkaasta ilmasta nauttiva
huvikävelijä, jonka mieleenkään ei juolahda, että hänen liikkeitänsä
voitaisiin seurata.

Hän sivuutti tulliportin, meni linnotus-alueen laitaa myöten, kääntyi
takaisin Port de Champerretin kautta ja joutui Route de la Révoltelle
jälleen.

Astuisiko hän taloon n:o 5? Lupin sitä kiihkeästi toivoi, se kun
olisi varmasti todistanut hänen olevan tekemisissä Altenheimin
joukkueen kanssa; mutta mies kääntyikin Rue Delaizementille ja kulki
sitä myöten, kunnes sivuutti Vélodrome Buffalon.

Vasemmalla, vastapäätä polkupyörärataa, yleisten tenniskenttien
ja Rue Delaizementin kauppakojujen välissä oli pieni erillinen
huvila, jota ympäröitsi niukka puutarha. Léon Massier pysähtyi, otti
avainkimpun taskustaan, avasi ensin puutarhan veräjän ja sitten talon
etu-oven, ja katosi. Lupin hiipi varovasti esille. Hän huomasi heti,
että Route de la Révolten kortteli ulottui puutarhamuuriin asti.
Vielä lähemmäksi päästessään hän näki muurin olevan hyvin korkean;
puutarhan taustalla nojautui siihen vaunukatos. Rakennusten asemasta
hän sai varmuuden siitä, että tämä vaunukatos oli seljitysten sen
vaunukatoksen kanssa, jota Välikauppias käytti romuhuoneenaan n:o 5:n
takimaisen pihan perukassa.

Léon Massier siis asui talossa, joka liittyi siihen alueeseen, missä
Altenheimin joukkueen seitsemän jäsentä pitivät kokouksiansa. Léon
Massier siis itse asiassa olikin joukon ylijohtaja, ja noiden kahden
vaunukatoksen välissä nähtävästi oli käytävä, jota kautta hän oli
tekemisissä kätyriensä kanssa.

       *       *       *       *       *

Tästälähtein oli tiukasti pidettävä silmällä Massierin elämäntapoja
siten, ettei mikään hänen liikkeensä jäänyt tarkkaamatta. Hänen
elämänsä oli mitä omituisinta, jos sai uskoa naapuriston ihmisiä,
joilta Doudeville kyseli. "Huvilan erakko", kuten he häntä
nimittävät, oli asunut siellä vasta moniaita kuukausia. Hänen luonaan
ei käynyt ketään. Hänen ei tiedetty pitävän minkäänlaista palvelijaa.
Ikkunat olivat yölläkin auki, mutta aina pimeinä; huvilasta ei
milloinkaan lamppu tai kynttilä tuikahdellut.

Enimmäkseen läksi Léon Massier illan tullen liikkeelle ja saapui
kotiin vasta myöhään: auringon noustessakin oli hänen nähty palaavan.

"Ja tietääkö kukaan, mitä hän tekee?" kysyi Lupin kumppaniltaan,
heidän seuraavalla kerralla tavatessaan.

"Ei, hän viettää ihan säännöttömästi aikansa. Joskus hän katoaa
useiksi päiviksi kerrallaan... tai pikemmin pysyy asunnossaan.
Oikeastaan ei kukaan tiedä mitään."

"No, mepä saamme tietää, ja piankin."

Hän oli väärässä. Viikon ajan yhtämittaa ponnisteltuaan ja
tutkisteltuaan hän ei ollut saanut selville mitään enempää tuosta
kummallisesta miehestä. Yhtämittaa tapahtui sellainenkin merkillinen
seikka, että Lupinin seuratessa miestä tämä lyhyin askelin pitkin
katua tepsutellen ja milloinkaan pysähtymättä tai kääntymättä katosi
kuin loihdittuna. Tosin hän toisinaan meni talojen läpi, joihin oli
kaksi sisäänkäytävää. Mutta toisin ajoin hän tuntui haamuna häipyvän
pois keskeltä ihmisvilinää. Ja Lupin jäi seisomaan kivettyneenä,
hämmästyneenä, raivoa ja hämmennystä kuohuen.

Lupin riensi Rue Delaizementille ja vartioitsi huvilaa. Minuutit
seurasivat toisiansa, tunnit samaten. Kului osa yötäkin. Sitten
ilmestyi salaperäinen mies äkkiä näkyviin. Mitä oli hän saattanutkaan
olla tekemässä?

"Pikasanoma teille, isäntä", sanoi Doudeville kello kahdeksalta
eräänä iltana yhtyessään häneen Rue Delaizementilla.

Lupin avasi kotelon. Rouva Kesselbach rukoili häntä tulemaan
avukseen. Kaksi miestä oli yöllä asettunut hänen ikkunansa alle, ja
toinen heistä oli sanonut:

"Onni kerrassaan! Tällä kertaa olemme kokonaan hämäyttäneet heidät!
Sovittu siis: ensi yönä iskemme."

Rouva Kesselbach oli sitte mennyt alikertaan ja huomannut, että
ruokakonttorin ikkunaluukku ei mennyt kiinni tahi että se ainakin
voitiin ulkoapäin avata.

"Vihdoinkin", huoahti Lupin. "Vihollinen itse tarjoutuu taisteluun.
Sepä hyvä! Olen väsynyt astuskelemaan edes takaisin Malreichin
ikkunain alla."

"Onko hän tällähaavaa kotonaan?"

"Ei, hän teki minulle tavanmukaisen kolttosensa Parisissa taaskin,
juuri kun minun piti hänelle tehdä samanlainen. Mutta ennen kaikkea,
kuulkaahan, Doudeville. Menkää ja hakekaa koolle kymmenen miestämme,
ja tuokaa heidät Rue des Vignesille. Ukko Charolais ja hänen poikansa
lienevät siellä parhaillaan vartioimassa. Sopikaa järjestelyistänne
heidän kanssaan ja tulkaa puoli yhdeltätoista tapaamaan minua Rue des
Vignesin ja Rue Raynouardin kulmassa. Sieltä käsin sitten pidämme
taloa silmällä."

Doudeville poistui. Lupin odotteli vielä tunnin, kunnes hiljainen Rue
Delaizement oli ihan autiona; sitten nähdessään, ettei Léon Massier
palannut, hän teki päätöksensä ja meni huvilaan.

Ei ollut ketään näkyvissä... Hän otti vauhtia ja ponnahti
kivireunustimelle, joka kannatteli puutarhan rautaristikkoa. Muutaman
minuutin kuluttua hän oli sisäpuolella.

Hänen suunnitelmanaan oli murtautua taloon ja tutkia huoneet,
löytääkseen Malreichin Veldenzissä varastamat kuuluisat kirjeet.
Mutta hän pitikin sitte kiireellisemmän tärkeänä poiketa ensin
vaunukatokseen.

Häntä suuresti kummastutti, kun näki sen olevan auki, ja vielä
enemmän, kun taskulyhtynsä valossa havaitsi, että se oli ihan tyhjä
ja että takaseinässä ei ollut mitään ovea. Hän etsiskeli kauvan
aikaa, mutta ilman menestystä. Mutta ulkona hän näki tikapuut, jotka
olivat nostetut vaunukatosta vasten ja joita myöten nähtävästi
päästiin jonkinlaiselle liuskakivikaton alle sovitetulle luhdille.

Luhti oli täynnä vanhoja tavaralaatikoita, olkikupoja ja puutarhurien
salvoksia, tahi oikeastaan näytti olevan täynnä, sillä pianpa hän
huomasi kaidan kujan, jota myöten pääsi takaseinälle asti. Siellä
hän tölmäsi kurkkulava-katokseen, jota yritti siirtää. Kun tämä
ei onnistunut, niin hän tähysteli katosta tarkemmin ja havaitsi
ensinnäkin, että se oli kiinnitetty seinään, ja toisekseen,
että ruuduista yksi puuttui. Hän pisti kätensä siitä läpi; se
tapasi tyhjää. Hän kohdisti lyhdyn kirkkaan valovirran aukkoon ja
näki avaran suojaman, vaunuvajan isomman kuin huvilassa oli ja
kaikenlaisella rojulla täytetyn.

"Siinäpä se", tuumi Lupin itsekseen. "Tämä ikkuna on sovitettu
johtamaan Välikauppiaan romuaittaan, ihan katonrajaan, ja täältä
Louis de Malreich kuuntelee ja vakoilee kätyreitänsä, heidän häntä
näkemättänsä tai kuulemattansa. Nyt ymmärrän, miksi he eivät tunne
johtajaansa."

Saatuaan selville mitä halusikin, hän kiersi lyhtynsä umpeen ja oli
poistumaisillaan, kun vastapäätä häntä alhaalla ovi avautui. Joku
tuli sisälle ja sytytti lampun. Hän tunsi tulijan Välikauppiaaksi.
Hän päätti jäädä paikoilleen, koskapa suunniteltua hyökkäystä ei
voinut tapahtua niin kauvan kuin tuo mies oli tuolla.

Välikauppias otti kaksi revolveria taskuistaan. Hän koetteli niiden
rakennetta ja vaihtoi panokset, sitä tehdessään hyräillen jotakin
katusäveltä.

Vihdoin sanoi mies ääneensä:

"Sisälle."

Yksi noista konnista pujahti vajaan, kohta toinen, kolmas ja
neljäskin...

"Olemme kaikki koolla", puheli Välikauppias. "Dieudonné ja Pötkö
tapaavat meidät tuolla alhaalla. No, meillä ei ole hetkeäkään
hukattavana... Oletteko aseissa?"

"Hampaita myöten."

"Hyvä on. Meille tulee tuima urakka."

"Mistä sen tiedät, Välikauppias?"

"Olen nähnyt päällikön... Mitäpä nähnyt, en... mutta hän puhutteli
minua..."

"Niin", tokaisi eräs miehistä, "pimeässä, kadun kulmassa, kuten
tavallista. Hei, parempi oli tapa Altenheimilla. Ainakin tiesi mitä
oli tekemässä."

"Ja etkö sinä tiedä?" vastasi Välikauppias. "Me murtaudumme
Kesselbachin leskelle."

"Entäs nuo kaksi vartijaa? Ne Lupinin sinne sijoittamat pökkelöt?"

"Oma huolensa. Meitä on seitsemän. Parempi on heidän pitää niin
pientä rymyä kuin suinkin."

"Mutta leski?"

"Kapula suuhun ensin, sitte köytettynä tänne... tuolle vanhalle
sohvalle... Ja sitten on meidän odotettava lähempiä määräyksiä."

"Onko urakalla hyvä hinta?"

"Kesselbachin jalokivet ensistäänkin."

"Niin, jos luonnistuu... mutta minä tarkotan varmaa taksaa."

"Kolme sadan frangin seteliä mieheen, etukäteen, ja kaksin verroin
jälkeenpäin."

"Onko sinulla rahat?"

"On."

"Eipä siis hätää. Sanottakoon mitä tahansa, mutta suorituksissaan
on päällikkö miesten mies." Ja äänellä niin matalalla, että Lupin
tuskin kuulikaan: "Kuules, Välikauppias, jos käy pakolliseksi käyttää
tikaria, niin onko palkintoa?"

"Entinen kaksituhatta."

"Jos se koskee Lupinia?"

"Kolmetuhatta."

"Oi, saadappa hänet!"

Yksitellen he läksivät vajasta. Lupin kuuli Välikauppiaan lähtösanat:

"Tämä on hyökkäyssuunnitelma: Me jakaudumme kolmeksi ryhmäksi.
Vihellys, -- ja jokainen ryntää esille..."

Lupin läksi kiireisesti ulos piilopaikastaan, laskeusi alas tikkaita,
juoksi rakennuksen ympäri, sisälle menemättä, ja kiipesi takaisin
rautaristikon yli.

Hän riensi tulliportin läpi ja hyppäsi vuokra-automobiliin:

"Rue Raynouard."

Hän seisahdutti automobilin kahdensadan metrin päässä Rue des
Vignesiltä ja käveli noiden kahden kadun kulmaan. Hänen suureksi
ihmeekseen ei Doudeville ollutkaan siellä.

Hän odotti kymmenen minuuttia, kaksikymmentä minuuttia. Puoli
yhdeksikään ei ollut ketään saapunut. Enempi viivytteleminen oli
vaarallista. Jos Doudeville miehinensä olikin estetty saapumasta,
niin riittihän Charolais poikansa kanssa Lupinin apuna torjumaan
hyökkäyksen, palvelijain avusta puhumattakaan.

Hän läksi siis edelleen. Mutta hän sai vilahdukselta näkyviinsä kaksi
miestä, jotka koettivat piiloutua erään kulmamuurin suojaan.

"Lempo!" sadatti hän. "Siinä on joukkueen etuvartio, Dieudonné ja
Pötkö. Narrin lailla olen jättäytynyt takakelkkaan."

Tässä hän menetti aikaa vielä lisää. Astuisiko hän suoraan heidän
luokseen, tekisi heidät tehottomiksi ja sitten saapuisi taloon
ruokakonttorin ikkunan kautta, jonka tiesi lukitsemattomaksi? Se
olisi järkevin menettelytapa; lisäksi hän siten pääsisi heti viemään
pois rouva Kesselbachin johonkin turvapaikkaan.

Niin, mutta se merkitsi myöskin hänen suunnitelmansa kumoutumista;
siten hän menettäisi tämän ainokaisen mahdollisuuden saada ansaan
koko joukkue, epäilemättä myöskin Louis de Malreich itse siinä mukana.

Äkkiä kajahti jostakin talon toiselta puolelta vihellys. Sielläkö jo
joukkueen pääosa? Ja tapahtuisiko hyökkäysliike puutarhasta päin?

Mutta tuon ennakolta sovitun merkin kuullessaan olivat molemmat
miehet kavunneet ikkunasta sisälle ja kadonneet näkyvistä.

Lupin loikkasi kuistin kaiteen yli ja hyppäsi ruokakonttoriin.
Askeleiden äänestä hän päätteli, että hyökkääjät olivat menneet
puutarhaan; ja töminä oli niin selvä, että hänen mielensä keveni:
Charolais ja hänen poikansa eivät voisi olla kuulematta melua.

Hän nousi senvuoksi toiseen huonekertaan. Rouva Kesselbachin
makuuhuone oli ensimäisen porrassiltaman tasalla. Hän astui sisälle
koputtamatta.

Huoneessa paloi yölamppu, ja hän näki Doloresin viruvan sohvalla
pyörtymäisillään. Hän juoksi valtiattarensa eteen, kohotti hänet
istualleen ja tivasi käskevällä äänellä, johon oli pakostakin
vastaaminen:

"Kuulkaa... Charolais? Hänen poikansa? Missä he ovat?"

Toinen sopersi:

"Mutta, mitä tarkotattekaan?... Hehän läksivät, tietysti!..."

"Mitä, läksivät?"

"Te lähetitte sanan... tunti takaperin... pikaviestin..."

Lupin sieppasi lattialta hänen vierestään sinisen paperilapun ja luki:
**
'Lähettäkää heti pois molemmat vartijat... ja kaikki mieheni.
Sanokaa heille, että tapaavat minut Grand Hotelissa. Älkää olko
huolissanne.'

"Hitto! Ja te uskoitte sitä?... Mutta entäs teidän omat palvelijanne?"

"Menneet."

Lupin astui ikkunan ääreen. Ulkopuolella oli kolme miestä tulossa
puutarhan toisesta päästä.

Viereisen huoneen ikkunasta, joka oli kadun puolella, hän näki
katukäytävällä kaksi muuta.

Ja hän ajatteli Dieudonnéta, Pötköä, ja ennen kaikkea Louis
de Malreichia, jonka täytyi olla hiippailemassa lähettyvillä,
näkymättömänä ja pelottavana.

"Turkanen!" jupisi hän. "Puolittainpa uskon, että ovat minusta tällä
kertaa saaneet saaliin!"

Hetki vaati toimintaa. Hänen täytyy puolustaa Doloresia, jonka
ryöstäminen epäilemättä oli hyökkäyksen pääaiheena.

Hän raotti kadunpuoleisen ikkunan puoliskoa ja ojensi revolverinsa.
Laukaus herättäisi ja hälyyttäisi naapuriston ja roistot pötkisivät
tiehensä.

"Ei sentään", mutisi hän, "ei! Älköön sanottako minun arkailleen
taistelua. Tilaisuus on liian hyvä... Ja olisiko varmaakaan, että he
pakenisivat!... Heitä on liian monta, välittääksensä naapureista."

Hän palasi Doloresin huoneeseen. Alikerrasta kuului melua. Hän
kuunteli, huomasi sen tulevan portaikosta ja lukitsi oven.

Dolores itki ja heittelehti sohvalla. Lupin otti hänet syliinsä ja
kantoi viereiseen huoneeseen. Kumartuen hänen ylitseen, sanoi hän:

"Älkää liikahtako, ja pysykää tyynenä. Minä vannon, ettei yksikään
noista miehistä koske teihin niin kauvan kuin minä olen hengissä."

Ensimäisen huoneen säppiä koeteltiin. Dolores riippui hänessä kiinni
kaikin voimin ja huudahteli:

"Voi, siellä ne ovat!... Siellä ne ovat!... Ne tappavat teidät... te
olette yksinänne..."

Innokkaasti vastasi toinen:

"Ei, minä en ole yksinäni... Te olette täällä... Te olette täällä
paitsi minua..."

Hän yritti irtautua. Dolores otti hänen päänsä käsiensä väliin,
katsoi häntä syvälle silmiin ja kuiskasi:

"Minne menette? Mitä aijotte tehdä? Ei... te ette saa kuolla... Minä
en sitä siedä... teidän täytyy elää..."

Hän soperteli sanoja, joita toinen ei käsittänyt, ja jotka hän näytti
tukahuttavan huulillaan, jotta toinen ei olisi niitä kuullut; ja
käytettyään kaiken tarmonsa hän uupuneena vaipui lepotuoliin, tajunsa
menettäen.

Lupin nojausi hänen ylitseen ja tuijotteli häntä kotvan. Hiljaisesti,
leppeästi hän painoi suudelman Doloresin hiuksille.

Sitte hän palasi ensimäiseen huoneeseen, sulki huolellisesti
väli-oven ja käänsi sähkön palamaan:

"Malttakaa silmänräpäys, veikkoset!" huusi hän. "Näkyypä teillä
olevan kova kiire murskaantua kappaleiksi!... Ettekö tiedä, että
Lupin on täällä? Minä panen teidät tanssimaan!"

Puhuessaan hän avasi väliverhon kätkemään sohvaa, jolla rouva
Kesselbach oli maannut, ja nyt hän levitti sohvalle pukuja ja
peitteitä. Ovi oli myötäämäisillään ahdistajain iskuista.

"Täällä minä olen! Tulossa! Oletteko valmiita? Nyt hyvät herrat, yksi
kerrallaan!..."

Hän kiersi ripeästi avainta ja veti sivulle salvan. Huutoja,
uhkauksia, raivostuneiden petojen möryä tunkeusi sisälle oviaukosta.

Ja kuitenkaan ei yksikään heistä rohjennut astua esiin. Ennen
ryntäystä Lupinin kimppuun he epäröitsivät, säikyn valtaamina, pelon
herpaamina... Tätä hän oli odottanutkin.

Seisten keskellä huonetta, kirkkaassa valossa, käsi ojennettuna,
hän piteli sormiensa välissä setelitukkua, jonka jakoi, yksitellen
lukien, seitsemäksi yhtä suureksi pinkaksi. Ja hän sanoi levollisesti:

"Kolmentuhannen frangin palkkio kullekin teistä, jos Lupin
toimitetaan pois elävitten ilmoilta? Niinhän teille on luvattu? Tässä
on sama summa kaksin verroin!"

Hän laski pinkat pöydälle, konnien ulottuville.

Välikauppias karjui:

"Pötyä! Hän yrittää voittaa aikaa. Ampukaa hänet!"

Hän kohotti kätensä. Hänen kumppaninsa pidättivät hänet.

Ja Lupin jatkoi:

"Tietysti tämän ei tarvitse vaikuttaa taistelusuunnitelmaanne. Te
tulitte tänne ensinnäkin sieppaamaan rouva Kesselbachin ja toiseksi
ottamaan haltuunne hänen jalokivensä. Kaukana olkoon minusta teidän
kiitettäviin aikomuksiinne sekaantuminen!"

"Kuulkaahan, mihin tähtäättekään?" murisi Välikauppias, väkisinkin
kuunnellen.

"Ahaa, Välikauppias, minä alan herättää mielenkiintoanne, vai
mitä?... Tulkaa sisälle, veikkonen... Tulkaa sisälle kaikki... Siellä
porrassiltamalla on vetoa... eikä tuollaisten riuskojen poikien sovi
antautua vilustumisen vaaraan... Mitä, pelkäilläänkö? Minähän olen
ypö yksinäni!... Hei, reipastautukaa, miekkoset!"

He astuivat sisälle ihmeissään ja epäluuloisina.

"Sulkekaa ovi, Välikauppias... meillä on sitte mukavampaa. Kiitos,
ukkoseni. Hei, näenpä setelit kadonneiksi. Olemme siis päässeet
sopimukseen. Kuinka helppoa onkaan kelpo miesten tulla toimeen
keskenään!"

"No... entä sitten?"

"Entä sitten? Ollen kumppanuksia..."

"Kumppanuksia?"

"Niinpä tietenkin, koska rahani teille kelpasivat! Me työskentelemme
nyt yhdessä, veikkonen; yhdessä me viemme naisen ja hänen
jalokivensä."

Välikauppias irvisti:

"Siihen emme teitä tarvitse."

"Tarvitsettepa hyvinkin, veikkonen."

"Miksi?"

"Syystä ettei tiedossanne ole jalokivien kätköpaikkaa, mutta minä sen
tiedän."

"Me etsimme sen."

"Huomenna. Ette tänä yönä."

"No, antakaas kuulua. Mitä haluatte?"

"Osuuttani jalokivistä."

"Miksette ottanut kaikkia, kun kerran tiedätte säilytyspaikan?"

"En pääse omin voimin niihin käsiksi. Keino siihenkin on, mutta minä
en sitä tunne. Te olette saapuvilla, niin käytänpä apuanne."

Välikauppias epäröitsi:

"Osuutta jalokivistä... osuutta jalokivistä... Jos hyvinkin ovat
lasin ja messingin palasia..."

"Hupelo!... Niitä on runsaan miljoonan arvosta."

Miehiä summa vavahdutti.

"Hyvä on", sanoi Välikauppias. "Mutta entä jos Kesselbachin leski
pujahtaa tiehensä? Hän on viereisessä huoneessa, eikö olekin?"

"Ei, hän on täällä."

Lupin veti hetkiseksi syrjään kaihtimen syrjimmäisen sälepinnan,
paljastaen näkyviin äsken sohvalle kasaamansa läjän pukuja ja
peitteitä:

"Hän on tuossa, pyörtyneenä. Mutta minä en luovuta häntä ennen kuin
olemme jakaneet."

"Kuitenkin..."

"Voitte hyväksyä tai hyljätä. Minulle on yhdentekevää, olenko
yksinänikin. Te tiedätte, mihin minä kelpaan. Tehkää siis miten
mielitte..."

Miehet neuvottelivat keskenään, ja Välikauppias sanoi:

"Missä on mainitsemanne kätköpaikka?"

"Tulisijan alla. Mutta kun emme tunne salaisuutta, niin täytyy
ensin nostaa paikoiltaan koko marmorinen liesi päätykuvastiminensa
päivinensä, yhtenä möhkäleenä kaiketikin. Se ei ole keveä tehtävä."

"Pyh, me olemme riuskeita miehiä kaikki! Malttakaahan, niin näette.
Viidessä minuutissa..."

Hän antoi käskyn, ja hänen kumppaninsa kävivät heti työhön käsiksi
ihailtavan rivakasti ja yksituumaisesti. Kaksi heistä, tuoleilla
seisten, yritti nostaa kuvastinta. Neljä muuta kävi kohottamaan itse
tulisijaa. Välikauppias oli polvillaan ja piti liettä silmällä,
jaellen käskyjään:

"Roimasti, pojat!... Kaikki yhdessä, muistakaa!... Varovasti!...
Yksi, kaksi... hei, jo liikkuu..."

Heidän takanansa kädet taskuissaan seisten Lupin seurasi heidän
hommaansa hartaasti ja samalla taituruutensa kaikella ylpeydellä
riemuitsi tästä merkillisestä vaikutusvaltansa näytteestä, joka
todisti, mikä uskomaton teho hänellä oli toisiin ihmisiin. Kuinka
saattoivat nuo konnat hetkeksikään uskoa noin mahdotonta juttua ja
niin kerrassaan joutua päästänsä pyörälle, että jättivät kaikki
taistelun edut hänelle?

Hän otti taskuistaan kaksi jyhkeätä ja pelottavaa revolveria, valitsi
tyynesti kaksi ensimäistä miestä, jotka saattoi kaataa, ja kaksi
seuraavaa, joiden vuoro sitten olisi, ja tähtäsi kylmästi kuin
ampumaradan maalitauluja tavotellen.

Kaksi laukausta yht'aikaa, ja taaskin kaksi...

Huikeita tuskan ulvaisuja... Neljä miestä kuukertui peräkkäin maahan
kuin keilat.

"Neljä pois seitsemästä, jäännös kolme", sanoi Lupin. "Jatkanko?"

Hänen kätensä pysyivät ojennettuina, Välikauppiaaseen ja tämän
kahteen kumppaniin suunnattuina.

"Sika!" murisi Välikauppias, hapuillen asetta.

"Kädet ylös!" huikkasi Lupin, "tai ammun!... Kas noin... Nyt ottakaa
te kaksi pois häneltä lelut... muutoin...!"

Pelosta vapisten tarttuivat nuo kaksi roistoa johtajaansa ja
pakottivat hänet alistumaan.

"Sitokaa hänet!... Ranteet ensin... vöillänne... Ja nilkat...
Joutuin!..."

Nujerrettuna ja taistelukyvyttömäksi tehtynä ei Välikauppias enää
vastustellut. Kumppanien häntä sitoessa Lupin kumartui heidän
ylitseen ja antoi heille kaksi kamalaa iskua päähän revolverinsa
tyvellä. He lysähtivät lattialle.

"Siinäpä oli kelpo työ", hengähti hän. "Vahinko ettei heitä ole
viisikymmentä lisää. Olin juuri sillä päällä... Ja kaikki kävi niin
helposti... hymyllä... Mitä arvelet siitä, Välikauppias?"

Roisto makasi sadatellen. Lupin puheli:

"Reipastu, veikkonen! Lohduta mieltäsi ajatuksella, että olit apuna
hyvässä teossa, rouva Kesselbachin pelastamisessa. Hän saapuu itse
kiittämään sinua ritarillisuudestasi."

Hän meni toisen huoneen ovelle ja avasi sen:

"Mitä tämä on?" äännähti hän, pysähtyen kynnykselle ällistyneenä,
tyrmistyneenä.

Huone oli tyhjä.

Hän astui ikkunan luo, näki tikapuut nostetuksi ulokkeen kaidetta
vasten, ja jupisi:

"Riistetty... riistetty... Louis de Malreich... Voi sitä konnaa!..."

Hän mietti hetkisen, koettaen hillitä tuskaansa, ja sanoi itsekseen,
ettei lopultakaan ollut mitään syytä säikähtyä, koska rouva
Kesselbach ei näyttänyt olevan heti uhkaavassa vaarassa.

Mutta hänet valtasi äkillinen raivon puuska ja hän karkasi
käsiksi noihin seitsemään pahantekijään, antoi potkun tai pari
niille haavottuneille, jotka liikahtelivat, etsi esille kaikki
setelitukkunsa ja pani ne takaisin taskuunsa, pisti sitte
miesten suuhun kapulan, sitoi heidän kätensä millä sattui --
kaihdinnyöreillä, kaistaleiksi revityillä hursteilla -- ja asetti
lopuksi riviin lattiamatolle sohvan eteen seitsemän ihmismyttyä
tiukkaan nuoritettuina ja kuin tavarakääryiksi sullottuina.

"Pariloittuja muumioita!" hykähteli hän. "Herkullinen annos niille,
jotka moisista pitävät!"

Huolimatta edes lukita ovia hän poistui talosta, astui alas katua
ja käveli vuokra-automobilillensa asti. Hän lähetti ajurin hakemaan
toista ja ohjasi molemmat voimavaunut rouva Kesselbachin talolle.

Kunnollinen ennakolta maksettu juomaraha säästi kaikki tarpeettomat
selittelyt. Noiden kahden ajurin avulla hän kantoi alas seitsemän
vankiansa ja paiskautti heidät yhdeksi kasaksi vaunuihin.
Haavottuneet kiljuivat ja voihkivat. Hän sulki ovet, ja nousi
etumaisen automobilin ajurin viereen.

"Minne ajetaan?" kysyi mies.

"Quai des Orfèvresin 36:n: etsivään osastoon."

Moottorit tykähtelivät, ajurit väänsivät koneet käyntiin ja tämä
omituinen kulkue läksi kiitämään Trocadéron rinteitä alas.

Kaduilla he sivuuttivat muutamia kasvisvankkureita. Pitkiä salkoja
kantavat miehet olivat sammuttamassa katulyhtyjä.

Pian saapuivat he Oikeuspalatsin alueelle ja etsivän osaston
edustalle.

"Odottakaa täällä", sanoi Lupin kahdelle ajurilleen, "ja muistakaakin
pitää seitsemää kyydittäväänne silmällä."

Hän astui ulkopihan poikki ja pitkin oikeanpuoleista käytävää,
joka johti keskus-aseman huoneisiin. Hän tapasi yövuorolla olevat
poliisikomisariukset.

"Saalis, hyvät herrat", hän sanoi sisälle tullessaan, "ja hyvä
saalis onkin. Onko hra Weber täällä? Minä olen Auteulin uusi
poliisitarkastaja."

"Hra Weber on asunnossaan. Tahdotteko lähettää hänelle kutsun?"

"Silmänräpäys vain. Minulla on kiire. Minä jätän hänelle pari riviä."

Hän istuutui sivupöydän ääreen ja kirjotti:

    '_Hyvä Weber_: -- Tuon teille ne seitsemän konnaa, jotka olivat
    Altenheimin rikosjoukkueena, samat miehet, jotka tappoivat
    Gourelin (ja monia muita) sekä minutkin hra Lenormandin nimisenä.

    Jäljellä on enää heidän johtajansa. Minä lähden juuri nyt
    vangitsemaan häntä. Tulkaa ja liittykää mukaan. Hän asuu Rue
    Delaizementin varrella Neuillyssa, nimeltänsä Léon Massier.

    Ystävälliset terveiseni!

    Toveruudella

                                          _Arsène Lupin_.
                                    etsivän osaston päällikkö.'

Hän sinetitsi kirjeen:

"Antakaa tämä hra Weberille. Se on kiireellinen. Nyt tarvitsen
seitsemän miestä ottamaan tavarat vastaan. Minä jätin ne
katukäytävälle."

Hänen palatessaan automobilien luo tuli poliisitarkastajain päällikkö
häntä vastaan.

"Ahaa, tekö siinä, hra Leboeuf!" tervehti hän. "Minä olen tehnyt
kelpo kaappauksen... Altenheimin koko joukkueen kytkenyt... Ne ovat
tuolla vuokra-automobileissa."

"Mistä heidät löysitte?"

"Parhaillaan yrittämästä ryöstää haltuunsa rouva Kesselbachin ja
rosvota hänen talonsa. Mutta kerron kyllä koko seikkailun aikanaan."

"Suokaahan anteeksi, monsieur, mutta minut lähetettiin tapaamaan
Auteulin poliisitarkastajaa. Enkä minä nähdäkseni... Ketä onkaan
minulla kunnia puhutella?"

"Henkilöä, joka teille lahjoittaa seitsemän verratonta konnaa."

"Mutta haluaisin kuitenkin tietää..."

"Nimeni?"

"Niin."

"Arsène Lupin."

Hän kampitti poliisitarkastajain päällikön vikkelästi nurin, juoksi
Rue de Rivolille, hyppäsi ohi ajavaan vuokra-automobiliin ja kiiti
Porte des Ternesiin.

Route de la Révolte oli lähellä. Hän meni n:oon 5.

       *       *       *       *       *

Kaikesta kylmäverisyydestään ja hillitsemiskyvystään huolimatta oli
Arsène Lupinin mahdoton pidätellä kiihtymystään. Löytäisikö hän
Dolores Kesselbachin? Oliko Louis de Malreich vienyt hänet joko omaan
asuntoonsa tahi Välikauppiaan katokseen?

Lupin oli Välikauppiaalta ottanut katoksen avaimen, joten hänen oli
helppo porttikelloa soitettuaan ja eri pihattojen yli astuttuaan
avata ovi ja mennä romuvajaan.

Hän käänsi sähkölyhtynsä palamaan ja tähysteli ympärilleen. Hieman
oikealla oli se avoin tila, missä hän oli nähnyt pahantekijät
viimeiseen puheluunsa kokoontuneina. Välikauppiaan mainitsemalla
sohvalla hän näki mustan olennon. Dolores makasi vaippoihin
kiedottuna ja kapuloittuna.

Lupin auttoi hänet jalkeille.

"Oi, tekö!" sopersi hän. "Ne eivät ole teihin kajonneet!"

Hän kohottausi ja viittasi vajan taustalle päin:

"Tuonne... 'hän' meni tuolle suunnalle... minä kuulin askeleet...
olen varma... Teidän täytyy mennä sinne... olkaa niin hyvä!"

"Minun täytyy ensin saada teidät pois", intti toinen.

"Ei, minusta älkää välittäkö... menkää hänen peräänsä... Minä
rukoilen teitä... Iskekää häneen!"

Tällä kertaa ei pelko näyttänyt Doloresia masentavan, vaan antavan
hänelle tavatonta tarmoa.

Lupin avasi hänen siteensä, laski hänet hellävaroen sohvalle ja sanoi:

"Te olette oikeassa... Sitäpaitsi ei teillä ole mitään peljättävänä
täällä... Odottakaa minua, minä tulen takaisin..."

Hänen tehdessään lähtöä tarttui Dolores hänen käteensä:

"Entä te itse?"

"Niin mitä?"

"Jos tuo mies..."

Tuntui siltä kuin olisi hän kammonnut sitä suurta, viimeistä ottelua,
johon oli alistamaisillaan Lupinin, ja kuin olisi hän viime hetkessä
halunnut tämän siitä pidättää.

Toinen vastasi:

"Kiitos, älkää ollenkaan olko peloissanne. Mitä olisi minun
peljättävä? Onhan hän yksikseen."

Ja poistuen Doloresin luota meni hän vajan taustalle. Odotuksensa
mukaisesti näki hän tikapuut nostetuiksi seinää vasten. Niiden
avulla hän pääsi sen pikku ikkunan tasalle, josta hän oli tarkannut
konnien kokousta. Sitä tietä oli Malreich palannut asuntoonsa Rue
Delaizementin varrelle.

Hänkin sen vuoksi käytti samaa tietä, kuten muutamia tunteja
takaperin, kapusi toisen vaunuvajan luhdille ja alas puutarhaan.
Siten joutui hän Malreichin vuokraaman huvilan taustalle.

Hän ei, kumma kyllä, hetkeäkään epäillyt löytävänsä Malreichia
sieltä. Hän tapaisi vihamiehensä ehdottomasti, ja se kauhistuttava
taistelu, jota he kävivät toinen toistansa vastaan, oli lähenemässä
loppuansa. Muutaman minuutin kuluttua olisi kaikki lopussa päin tai
toisin.

Hän joutui ihmeisiinsä, kun huomasi erään oven ripaa vääntäessään
säpin avautuvan, joten hän sai vetää oven auki. Huvila ei ollut edes
lukittu.

Hän eteni keittiön ja eteisen läpi, nousi ylös portaita; ja hän
asteli jyrkin mielin, edes yrittämättä heikentää askeleittensa
töminää.

Porrassiltamalla hän pysähtyi. Hiki valui virtanaan hänen otsaltaan,
ja ohimoilla tykytti tohiseva veri. Kuitenkin pysyi hän tyynenä, oman
itsensä herrana ja pienimmästäkin ajatuksistaan selvillä. Hän laski
kaksi revolveria portaille.

"Ei mitään aseita", virkahti hän itsekseen. "Vain kahden käteni
ponnistus... Se riittää kerrassaan..."

Vastapäätä häntä oli kolme ovea. Hän valitsi keskimäisen, väänsi
kahvaa eikä kohdannut mitään estettä. Hän astui sisälle. Huoneessa
ei ollut valoa, mutta yön säteet tunkeutuivat avoimesta ikkunasta ja
pimeyden siimeksessä hän näki vuoteen hurstit ja vaaleat kaihtimet.

Ja vuoteen vieressä seisoi joku.

Vimmaisesti käänsi hän lyhtynsä hohteen päin tuota olentoa.

Malreich!

Malreichin valjut kasvot, hänen himmeät silmänsä, luiset poskensa,
laiha kaulansa...

Ja kaikki tämä seisoi liikkumattomana vastapäätä häntä, viiden
askeleen päässä; eikä hän olisi voinut sanoa, ilmaisivatko nuo
eleettömät kasvot, tuo kalman naamari, vähintäkään pelkoa tai
huolestumisen häivääkään.

Lupin astui askeleen eteenpäin... ja toisen... kolmannenkin...

Mies ei hievahtanut.

Näkikö hän? Ymmärsikö hän? Oli kuin olisivat miehen silmät
tuijotelleet tyhjyyteen, samalla kun Lupin ajatteli olevansa pikemmin
näköerheen lumoissa kuin todellista oliota katselemassa.

Vielä askel...

"Hän kyllä puolustautuu", ajatteli Lupin, "hänen on pakko
puolustautua."

Ja Lupin ojensi käsivartensa eteenpäin.

Mies ei edes värähtänyt. Hän ei peräytynyt; hänen silmäluomensa eivät
rävähtäneet.

Kosketus tapahtui.

Ja Lupin se säikähtäneenä ja hämmennyksissään menetti malttinsa. Hän
sinkautti miehen seljälleen pitkin pituuttaan vuoteelle, kietoi hänet
hursteihin, sitoi hänet peitteisiin ja piteli häntä polvensa alla
kuin saalista... vaikkei mies ollut yrittänyt vähintäkään vastarintaa.

"Haa!" huusi Lupin riemastuksesta ja tyydytetystä vihasta
päihtyneenä. "Olenpa sinut katalan pedon vihdoinkin rusentanut!
Viimeinkin olen minä herrana!"

Hän kuuli ulkoa Rue Delaizementilta melua; portille kolkutettiin. Hän
juoksi ikkunaan ja huusi:

"Tekö siellä, Weber? Näin pian! Hyvin tehty! Te olette mallikelpoinen
apuri! Murtakaa portti, veikkonen, ja tulkaa tänne ylös; hauskaapa on
teidät nähdä!"

Muutamassa minuutissa hän kopeloitsi vangin taskut, sai käsiinsä
hänen lompakkonsa, tempasi kirjotuspöydän laatikoista paperit esille,
paiskasi ne pöydälle ja tutki ne. Hän huudahti riemusta: läjässä oli
kirjetukku, se kuuluisa kirjetukku, jonka hän oli luvannut toimittaa
keisarille.

Hän pani paperit takaisin paikoilleen ja meni ikkunan ääreen:

"Kaikki on valmista, Weber! Voitte tulla sisälle! Kesselbachin
murhaajan löydätte vuoteeltaan, valmiiksi köytettynä... Hyvästi,
Weber!"

Ja kiitäen alas portaita livahti Lupin vaunuvajaan ja palasi Dolores
Kesselbachin luo, Weberin murtautuessa huvilaan.

Yksinään oli hän vanginnut Altenheimin seitsemän kumppania.

Ja hän oli luovuttanut oikeuden käsiin joukkueen salaperäisen
johtajan, katalan hirviön, Louis de Malreichin.

       *       *       *       *       *

Tilavalla puisella ulokkeella istui pöydän ääressä kirjotellen nuori
mies.

Jonkun ajan kuluttua hän otti paperiarkkinsa käteensä ja luki
ääneensä:

    Päivämme painuu nopeaan --
    aalloilla lastu irrallaan --
    lähemmä häämyn usmarantaa,
    perille vasta kalma kantaa.

"Eipä hullumpaa", virkkoi ääni hänen takanaan. "Mme. Aimable Tastu
olisi saattanut kirjottaa tuon, tahi mrs. Felicia Hemans. Mutta
emmehän voikaan kaikki olla Byroneja tai Lamartineja!"

"Te!... Te!..." sopersi nuori mies nolostuneena.

"Niin, runoilija, minä itse, Arsène Lupin, se olen tullut tapaamaan
rakasta ystävääni Pierre Leducia."

Pierre Leduc alkoi vapista kuin horkan pudistelemana. Hän kysyi
matalalla äänellä:

"Onko hetki tullut?"

"On, rakas Pierre Leduc, hetki on tullut teidän jättää tahi oikeammin
keskeyttää se veltto runoilijan elämä, jota olette kuukausimäärin
viettänyt Geneviève Ernemontin ja rouva Kesselbachin jalkojen
juuressa. Nyt on teidän ryhtyminen suorittamaan osaa, jonka minä olen
teille varannut eräässä näytelmässä... oi, oivallisessa näytelmässä,
sen vakuutan, kauttaaltaan hyvin sommitellussa taiteen kaikkien
sääntöjen mukaan, syrjäseikkailuineen, koomillisine lisineen ja
hammastenkiristyksineen! Olemme päässeet viidenteen näytökseen;
suuri loppukohtaus on edessä; ja te, Pierre Leduc, olette näytelmän
sankari. Siinä on teille kyllälti mainetta!"

Nuori mies nousi istuimeltaan:

"Ja entä jos kieltäydyn?"

"Tyhmyri!"

"Niin, entä jos kieltäydyn? Mikä minua lopultakaan pakottaa
alistumaan teidän tahtoonne? Mikä pakottaa minua ottamaan
suorittaakseni osan, jota en tunne, mutta jota jo ennakolta inhoan ja
häpeän?"

"Tyhmyri!" toisti Lupin.

Ja työntäen Pierre Leducin takaisin tuolille hän istuutui runoilijan
viereen ja puheli mitä hellimmällä äänellä:

"Te kokonaan unohdatte, nuori mies, että te ette ole Pierre Leduc,
vaan Gérard Baupré. Pierre Leducin kauniin nimen te saitte siten,
että te, Gérard Baupré, surmasitte Pierre Leducin ja anastitte hänen
yksilöllisyytensä."

Nuori mies hypähti suuttumuksesta:

"Olette hullu! Tiedättehän yhtä hyvin kuin minäkin, että te keksitte
koko juonen..."

"Niin, senhän luonnollisesti tiedän; mutta laki ei sitä tiedä; ja
mitä sanoo laki, kun minä esiinnyn todistuksilla siitä, että Pierre
Leduc kuoli väkivaltaisesti ja että te olette ottanut hänen sijansa?"

Kauhistuksen vallassa änkytti nuori mies:

"Kukaan ei uskoisi teitä... Mistä syystä olisin sen tehnyt? Missä
tarkotuksessa?"

"Tyhmyri! Tarkotus on niin päivän selvä, että itse Weberkin olisi
voinut sen älytä. Te ette puhu totta sanoessanne, että te ette suostu
osaan, jota ette tunne. Te tunnette osanne aivan hyvin. Se on sama
osa, jota Pierre Leduc olisi näytellyt, jos hän eläisi."

"Mutta Pierre Leduc on minulle, kaikille, pelkkä nimi. Kuka oli hän?
Kuka olen minä?"

"Ja jos sen saatte tietää, niin käyttekö suoraan päin?"

"Kyllä, jos mainitsemanne tarkotus on sen arvoinen."

Arsène Lupin otti hatun päästään, kumarsi ja sanoi:

"Hermann IV, Zweibrücken-Veldenzin suurherttua, Berncastelin
ruhtinas, Trevesin rajakreivi ja useiden seutujen herra."

Kolmea päivää myöhemmin Arsène Lupin vei rouva Kesselbachin
automobililla rajalle päin. Matka tehtiin vaiteliaasti. Lupin
muisteli liikutettuna Doloresin säikkyilevää käyttäytymistä ja hänen
Rue des Vignesin varrella Altenheimin kätyrien hyökkäyksen edellä
lausumiansa sanoja. Ja toinenkin tuntui ne muistavan, koskapa pysyi
hämillään ja ilmeisesti järkkyneenä Lupinin läsnäollessa.

Illalla he saapuivat pieneen linnaan, jota köynnöskasvit ja
kukkaset verhosivat; sen katolla kohosi jyhkeä liuskakivitorni, ja
ylt'ympärillä oli ikivanha puisto.

Rouva Kesselbach huomasi Genevièven jo asettuneen sinne; tämä oli
ensin käynyt läheisessä kaupungissa hankkimassa maaseutuväestöstä
palvelijakunnan.

"Tämä koituu teidän asunnoksenne, madame", sanoi Lupin. "Me olemme
Bruggenin linnassa. Olette täydessä turvassa täällä, odottaessanne
tapausten kehitystä. Olen kirjoittanut Pierre Leducille ja hän tulee
vieraaksenne huomispäivästä alkaen."

Hän läksi taas heti liikkeelle, ajoi Veldenziin ja luovutti kreivi
Waldemarille kuuluisat kirjeet, jotka oli uudestaan vallannut.

"Te tiedätte ehtoni, hyvä Waldemar", sanoi Lupin. "Ensimäinen
ja tärkein tehtävä on palauttaa arvoonsa Zweibrücken-Veldenzin
hallitsijahuone ja antaa Hermann IV:lle hänen suuriruhtinaskuntansa."

"Minä alotan tänään neuvottelut hallitusneuvoston kanssa. Sikäli
kuin olen saanut kuulla, ei asia ole vaikea järjestää. Mutta tämä
suuriruhtinas Hermann..."

"Hänen Korkeutensa asustaa nykyään Bruggenin linnassa, Pierre
Leducin nimellä. Minä toimitan kaikki hänen syntyperäänsä koskevat
todistukset."

Samana iltana Lupin palasi Pariisiin, aikoen toimekkaasti edistää
Malreichin ja hänen seitsemän rikoskumppaninsa tutkintoa.

       *       *       *       *       *

Olisi väsyttävää toistaa tämän oikeudenkäynnin vaiheita:
jokainenhan muistaa sen pienimmätkin yksityispiirteet. Se oli noita
hämmästyttäviä tapauksia, joista vieläkin puhellaan ja väitellään
etäisimpien kylienkin työläisten keskuudessa.

Minun tekee vain mieleni painostaa sitä suunnattoman tärkeätä osaa,
mikä Lupinilla oli tutkimusten johtamisessa ja valmistelevien
tiedustelujen valaisemisessa. Hän se suorastaan hoiti koko jutun.
Ihan alusta asti hän asettui viranomaisten sijalle, määräillen
poliisitarkastuksia, säädellen toimenpiteitä, neuvoen vangeille
tehtäviä kysymyksiä, ottaen kaikki vastuulleen...

Me kaikki muistamme yleisen ihmettelyn, kun joka aamu luimme lehdistä
noita mestarillisessa johdonmukaisuudessaan vastustamattomia
kirjeitä, joissa vuoron perään oli allekirjoituksina:

"_Arsène Lupin_, tutkintotuomari."

"_Arsène Lupin_, yleinen syyttäjä."

"_Arsène Lupin_, oikeusministeri."

"_Arsène Lupin_, lain koura."

Hän heittäytyi juttuun sellaisella innolla, kiihkeydellä, milteipä
rajuudella, että moinen oli kummastuttavaa nähdä miehessä, joka
tavallisesti uhkui leikkisyyttä ja jota oikeastaan olisi odottanut
luontaisestikin taipuisaksi osuttamaan jonkun verran ammatillista
hyvänsuopaisuutta. Ei, tällä kertaa häntä kannusti viha. Eikö
Malreich sitä paitsi ollut juljennut ahdistaa Doloresia?

"Hän on pelannut ja tappanut", sanoi Lupin. "Hän saa sen päällänsä
maksaa."

Sitä hän tälle kamalalle vihollisellensa tahtoi: mestauslavaa, valjua
aamunsarastusta, jolloin guillotinin terä välähtää alas ja tappaa...

Oli se eto vanki, jota tutkintotuomari kuukausimäärin kuulusteli
huoneensa neljän seinän sisällä, -- outo olento, tuo luinen mies,
jolla oli luurangon kasvot ja elottomat silmät!

Hän näytti ihan tajuttomalta. Ajatukset harhailivat muualla. Ja
vastata hän ei vähääkään välittänyt!

"Nimeni on Léon Massier."

Siihen ainoaan lauseeseen rajottui hänen puheensa.

Ja Lupin väitti vastaan:

"Sinä valehtelet. Léon Massier, Périgueuxissa syntynyt, kymmenen
vanhana orvoksi jäänyt, kuoli seitsemän vuotta takaperin. Sinä otit
hänen paperinsa. Mutta unohdit hänen kuolintodistuksensa. Tässä se
on."

Ja Lupin lähetti jäljennöksen kuolintodistuksesta yleiselle
syyttäjälle.

"Olen Léon Massier", vakuutti vanki taaskin.

"Valehtelet", vastasi Lupin. "Sinä olet Louis de Malreich,
kahdeksannellatoista vuosisadalla Saksaan asettuneen ranskalaisen
pikku-aatelismiehen viimeinen jälkeläinen. Sinulla oli veli, joka
vuorotellen käytti nimiä Parbury, Ribeira ja Altenheim: sinä tapoit
veljesi. Sinulla oli sisar, Isilda de Malreich: sinä tapoit sisaresi."

"Olen Léon Massier."

"Valehtelet. Olet Malreich. Tässä on kastetodistuksesi. Tässä on
veljesi ja sisaresi kastetodistukset."

Ja Lupin lähetti kaikki kolme todistusta.

Paitsi että kielsi olevansa se henkilö, jona hänet oli vangittu, ei
Malreich puolustautunut; hänet nähtävästi lannisti häntä vastaan
kertyneiden todistusten pätevyys. Mitä olisikaan hän kyennyt
sanomaan? Viranomaisilla oli neljäkymmentä hänen käsialallaan
kirjotettua kirjelmää -- käsialojen vertaaminen osotti sen -- hänen
rikoskumppaneilleen kirjotettuja, neljäkymmentä kirjelmää, joita
hän ei ollut tullut hävittäneeksi, otettuaan ne vastaanottajilta
takaisin. Ja kaikki ne olivat määräyksiä, jotka koskivat Kesselbachin
juttua, Lenormandin ja Gourelin vangitsemista, ukko Steinwegin
vainoamista, Garchesin maanalaisten käytävien kaivamista j.n.e. Mitä
mahdollisuutta oli kieltää?

Muuan hiukan omituinen seikka ällistytti viranomaisia. Nuo seitsemän
konnaa, johtajansa eteen asetettuina, väittivät kaikki, etteivät
häntä tunteneet, koska eivät olleet häntä milloinkaan nähneet. He
saivat hänen määräyksensä joko puhelimella tahi pimeässä tuollaisina
pikku kirjelappuina, joita Malreich sanaa virkkaamatta pisti heille
käteen.

Mutta eikö muuten ollut riittävänä osallisuuden todistuksena se
yhteys, joka oli Rue Delaizementin varrella sijaitsevan huvilan ja
Välikauppiaan vajan välillä? Sieltä Malreich näki ja kuuli. Sieltä
johtaja piti miehiänsä silmällä.

Aukkoja? Näköjään yhteensoveltumattomia seikkoja? Lupin selvitti
ne kaikki. Hän otti jutun haltuunsa alusta asti, paljasti sen
juurtajaksain, kokoili kerälle vyyhdin, osotti Malreichin kaikkien
tietämättä asumassa Parburyn nimeä käyttävän veljensä huoneessa,
livahtelemassa näkymättömänä pitkin Palace-hotellin käytäviä ja
murhaamassa Kesselbachin, murhaamassa siivooja Beudotin, murhaamassa
sihteeri Chapmanin.

Oikeudenkäynti ei vähällä unohdu. Todistajista herätti enimmin
huomiota rouva Kesselbach. Yleiseksi kummastukseksi ja
Lupininkin ihmeeksi Dolores, joka ei ollut vastannut ainoaankaan
tutkintatuomarin kutsuun, vaan vetäytynyt tuntemattomaan paikkaan,
ilmestyi nyt surun sortamana leskenä todistamaan painavasti miehensä
murhaajaa vastaan.

Hän tuijotti mieheen monta sekuntia ja virkkoi sitten
yksinkertaisesti:

"Tuo on se mies, joka tunkeutui huoneeseeni Rue des Vignesin
varrella, vei minut pois ja lukitsi minut Välikauppiaan vajaan. Minä
tunnen hänet samaksi."

"Valallanne?"

"Sen vannon."

Kahta päivää myöhemmin Louis de Malreich tuomittiin kuolemaan. Ja
hänen vallitsevaa olemustaan pidettiin niin voimakkaana, että hänen
rikostoveriensa hyväksi otettiin lieventäviä asianhaaroja lukuun.

"Louis de Malreich, onko teillä mitään sanottavaa?" kysyi oikeuden
puheenjohtaja.

Toinen ei vastannut mitään.

Yksi ainoa kysymys jäi Lupinin mielessä ratkaisemattomaksi:
minkätähden oli Malreich tehnyt nämä kaikki rikokset? Mitä tahtoi
hän? Mikä oli hänen tarkotuksensa?

Lupin sai sen piankin käsittää: kaukana ei ollut päivä, jona hän
kauhusta huohottaen, epätoivon herpaisemana, sai tietää kamalan
totuuden.

Tällähaavaa hän heitti Malreichin jutun jo omasta puolestaan
sikseen. Hän oli päättänyt tehdä itsestään uuden ihmisen; rouva
Kesselbach ja Geneviève olivat nyt turvassa; Jean Doudeville, jonka
hän oli lähettänyt Veldenziin, antoi hänelle tietoja kaikista
neuvotteluista, mitä pidettiin Saksan hovin ja Zweibrücken-Veldenzin
hallitusneuvoston kesken; ja Lupin sill'aikaa käytti kaiken aikansa
suodakseen pois entisyyttä ja valmistellakseen tulevaisuutta.

Moniaassa viikossa hän sai hävitetyksi kaikki todistukset, jotka
olisivat ennemmin tai myöhemmin voineet vaarantaa häntä, kaikki
jäljet, jotka olisivat voineet johtaa hänen tuhoonsa. Hän antoi
jokaiselle entiselle kumppanilleen rahasumman, joka riitti heidät
loppu-ijäkseen puutteesta pelastamaan, ja hyvästeli heidät, ilmottaen
siirtyvänsä Etelä-Amerikaan.

Eräänä aamuna, yön huolellisesti ajateltuansa ja asemaa syvällisesti
aprikoittuansa, hän huudahti:

"Valmista on. Nyt ei ole mitään peljättävänä. Vanha Lupin on kuollut.
Tehkää tilaa nuorelle."

Hänen kamaripalvelijansa toi sähkösanoman Saksasta. Se sisälsi hänen
odottamansa viestin. Hallitusneuvosta, johon oli Berlinistä päin
pontevasti vaikutettu, oli jättänyt kysymyksen valitsijamiesten
ratkaistavaksi; ja valitsijamiehet, joihin hallintoneuvosto oli
pontevasti vaikuttanut, olivat julistaneet olevansa horjumattomasti
kiintyneitä Veldenzin vanhaan hallitsijasukuun. Kreivi Waldemar oli
valtuutettu kolmen valiomiehen kanssa, jotka edustivat aatelia,
armeijaa ja oikeudenkäyntilaitosta, lähtemään Bruggenin linnaan,
huolellisesti tutkimaan suurherttua Hermann IV:n syntyperän todisteet
ja toimittamaan Hänen Korkeutensa kanssa kaikki järjestelyt hänen
riemulliseksi saapumisekseen isiensä istuimelle. Sen juhlapäivän
arveltiin tulevan seuraavassa kuussa.

"Nyt olen selviytynyt", puheli Lupin itsekseen. "Kesselbachin suuri
suunnitelma on toteutumassa. Minulla ei ole enää muuta tekemistä
kuin saada Waldemar nielemään Pierre Leduc; ja se on lasten leikkiä.
Genevièven ja Pierren kihlaus julkaistaan huomenna. Ja suurherttuan
kihlattu morsian se Waldemarille esitellään."

Riemastuneena läksi hän automobiililla ajamaan Bruggenin linnaan.

Hän pysähdytti muutaman sadan metrin päähän linnasta ja sanoi
Octavelle:

"Odota tässä kaksikymmentä minuuttia, kello neljään asti, ja aja
sitte kartanolle. Vie matkalaukkuni puiston päässä olevaan pikku
huvilinnaan. Minä otan sieltä asuntoni."

Ensimäisessä tienkäänteessä ilmestyi linna näkyviin siimeisen
lehmuskujan toisesta päästä kohoten. Etäältä hän näki Genevièven
vilahtavan portailta.

Hänen sydämensä heltyi:

"Geneviève", jupisi hän, "kuolevalle äidille tekemäni lupaus
täyttyy... Geneviève suurherttuattarena... Ja minä syrjästä päin
vartioimassa hänen onneansa... ja toteuttelemassa Arsène Lupinin
suuria suunnitelmia!"

Hän purskahti nauramaan, hypähti puistokujan vasemmalla puolelle
kasvavan puuryhmän taakse ja pujottelihe tiheän pensaikon läpi.
Tällä tavoin hän saapui linnaan kenenkään kykenemättä näkemään häntä
asuinhuoneiden ikkunoista.

Hänen teki mieli nähdä Dolores ennen kuin tämä näkisi hänet, ja hän
lausui useaan kertaan tämän nimeä itsekseen, kuten oli Genevièveäkin
hokenut, mutta liikutuksella, joka hämmästytti häntä itseänsäkin:

"Dolores... Dolores..."

Hän hiipi pitkin käytäviä ja pääsi ruokahuoneeseen. Tästä huoneesta
hän lasi-ikkunasta näki puolet vierashuonetta.

Hän astui lähemmä.

Dolores makasi leposohvalla, ja Pierre Leduc, polvillaan hänen
edessään, tuijotti häneen hurmaantunein katsein...




X.

Arsène Lupinin kolme murhaa.


Pierre Leduc rakasti Doloresia!

Lupin tunsi vihlovaa tuskaa sielunsa sisintä myöten, tuskaa niin
tuimaa, että hän ensi kertaa selvästi käsitti, minkä arvoiseksi
hänelle oli Dolores vähitellen hänen tietämättänsä tullut.

Pierre Leduc rakasti Doloresia! Ja hän katseli Doloresia kuin ainakin
mies lemmittyänsä.

Lupin tunsi murhanhalun kuohahtavan sielussaan valloilleen. Tuo katse
sai hänet suunniltaan.

Ja hän näki myöskin rouva Kesselbachin. Doloresin silmät olivat
alusluotujen luomien peittämät, noiden silkkimäisten luomien,
joita pitkät mustat ripset rajottivat. Mutta miten hän näyttikään
tuntevan tuon lemmellisen katseen tenhon! Kuinka hän värähteli tuon
koskemattoman hyväilyn alaisena!

"Hän rakastaa Leducia... hän rakastaa Leducia", ajatteli Lupin
luulevaisuuden tulistuttamana.

Ja Pierren liikahtaessa hän ajatteli:

"Voi sitä konnaa! Jos hän uskaltaa kajota Doloresiin, niin minä tapan
hänet!"

Pierre ei ollut siirtynyt edemmä. Mutta hänen huulensa liikkuivat
ja Dolores näytti olevan heräämäisillään. Hiljalleen hän kohotti
silmäluomiaan, käänsi hiukan päätänsä, ja hänen silmänsä kohtasivat
nuoren miehen katseen sellaisella ilmeellä, joka tarjoaa itsensä ja
antautuu, ja joka sisältää enemmän kuin kuumin suutelo.

Seuraus oli äkillinen ja odottamaton kuin ukkosen jyrähdys. Kolmella
loikkauksella Lupin ryntäsi vierashuoneeseen, hyökkäsi nuoren miehen
niskaan, paiskasi hänet lattialle ja huudahteli rouva Kesselbachiin
kääntyen, toinen käsi kilpailijansa rinnalla, suuttumuksesta vapisten:

"Mutta ettekö te tiedä? Eikö tämä petturi ole kertonut teille...
Ja te rakastatte häntä, te rakastatte _tuota_? Näyttääkö hän
suurherttualta? Hoo, oiva pila!..."

Hän virnisteli ja hohotteli kuin mielipuoli, Doloresin tyrmistyneenä
tuijottaessa häneen:

"Hänkö suurherttua! Hermann IV, Zweibrücken-Veldenzin suurherttua!
Trevesin rajakreivi! Hän! Hänenhän nimensä on Baupré, Gérard Baupré,
retkaleista alhaisin... kerjäläinen, jonka korjasin katu-ojasta!...
Suurherttua! Minä se hänestä suurherttuan tein!... Haa, sinä rohkenet
nostaa silmäsi vallasnaisiin... ja kapinoida herraasi vastaan!...
Maltahan, Zweibrücken-Veldenzin suurherttua!"

Hän sieppasi Bauprén syliinsä kuin mytyn, heilautti häntä pariin
kertaan ja sinkosi hänet ulos avoimesta ikkunasta:

"Varokaa ruusupensaita, suurherttua! Niissä on okaita!"

Hänen käännähtäessään takaisin oli Dolores hänen likellään katsellen
häntä silmillä, joita hän ei ollut koskaan ennen tässä naisessa
nähnyt, vihan raivoon leimahtaneilla silmillä. Saattoiko tämä olla
Dolores, heikko, kivuloinen Dolores?

Hän sopersi:

"Mitä te teette? -- -- -- Kuinka rohkenette? -- -- Ja hän? -- -- Se
on siis totta? -- -- Hän valehteli minulle?"

"Valehteli teille?" huudahti Lupin, älyten minkä nöyryytyksen hän
oli naisena kärsinyt. "Valehteliko? Hänkö suurherttua! Nukke, siinä
kaikki -- nukke, jonka lankoja minä nyin... virittämäni soittokone,
jota soinnuttelen mieleni mukaan! Sitä narria! Sitä narria!"

Uudistuneen raivon valtaamana hän polki jalkaansa ja heristi
nyrkkiään avointa ikkunaa kohti. Ja hän alkoi harppailla huoneessa
edestakaisin, sinkautellen lyhyitä lauseita, joissa hänen salaisten
ajatustensa kaikki jännittynyt rajuus laukeili:

"Sitä narria! Hän ei muka aavistanut sen osan suuruutta, jota
hän joutuisi näyttelemään? Haa, minun täytyy takoa se hänen
kalloonsa, sen huomaan! Sinä pääset suurherttuaksi Lupinin
suosiosta! Ja hallitsijaksi! Saat oman siviililistasi! Ja alamaisia
nyljettäväksesi! Ja uhkean palatsin! Ja isännän, minut, Lupinin!
Ymmärrätkö, pölkkypää? Muista, että muuan Zweibrücken hirtettiin
karjanrosvouksesta ennenkuin Hohenzollerneista mitään tiedettiin! Ja
sinä olet Zweibrücken, kautta taivaan, et vähempää! Ja sinusta täytyy
tulla suurherttua, sen sanon! Pahviherttua? Nukke? Hyvä niinkin.
Mutta nukke, joka puhuu _minun_ sanojani, tekee _minun_ liikkeeni,
täyttää _minun_ toivomukseni ja toteuttaa _minun_ unelmani... niin,
unelmani..."

Hän seisoi liikkumattomana, kuin haaveensa loiston huikaisemana.
Sitte hän astui Doloresin luo ja lausui äänensä alentaen
jonkinlaiseksi salaperäiseksi ylvästelyksi:

"Vasemmallani Elsass-Lotrinki... Oikeallani Baden, Würtenberg,
Baijeri... Etelä-Saksa... kaikki nuo erilliset, tyytymättömät
valtiot, preussilaisen pomohallitsijan kantapään alle litistetyt,
mutta levottomat ja valmiit milloin tahansa heittämään ikeensä
niskoiltaan... Ymmärrättekö, mitä kaikkea minunlaiseni mies voi tehdä
keskellä tuota kaikkea, mitä pyrkimyksiä hän voi herättää, mitä vihaa
hän voi tuottaa, mitä kiihkeätä kapinoimista hän voi kannustaa ilmi?"

Dolores katseli häntä ahnaasti, tuon miehen voimakkuuden
hallitsemana, horjuttelemana. Ja hänen silmänsä ilmaisivat ihailua,
jota hän ei yrittänyt salata.

Lupin laski kätensä Doloresin hartioille ja sanoi:

"Se on unelmani. Niin suuri kuin se onkin, vannon teille, että
toteutuneena se on vielä suuremmoisempi. Keisari on jo nähnyt, mihin
minä kelpaan. Jonakuna päivänä hän näkee minut kasvoista kasvoihin
seisomassa itseänsä vastassa. Minulla on kaikki valtit. Valenglay saa
toimia minun käskyjeni mukaan... Samoin täytyy Englannin tehdä...
Peli on pelattu ja voitettu... Se on unelmani... On toinenkin..."

Hän pysähtyi äkkiä. Dolores ei siirtänyt katsettansa hänen
silmistänsä ja suunnaton mielenliikutus vääristi hänen kasvojensa
piirteitä.

Lupinin sydämeen tulvi määrätön ilo, hänen taaskin tuntiessaan ja
selvästi tuntiessaan tuon naisen hämmentymisen hänen läsnäollessaan.
Hänestä ei enää tuntunut siltä, kuin pitäisi Dolores häntä sinä, mikä
hän oli... varkaana ja rosvona; hän oli mies, mies joka rakasti ja
jonka rakkaus herätti sanoin ilmaisemattomia tunteita ystävällisen
sielun syvyyksissä.

Silloin ei Lupin puhunut enempää, mutta ilman sanoja hän kertoi
Doloresille hellyyttänsä ja ihailuansa ja ajatteli elämää, jota he
saattaisivat viettää jossakin Veldenzin lähistöllä tuntemattomina ja
kaikkivoipaisina...

Pitkällinen vaitiolo yhdisti heidät. Sitte Dolores nousi ja sanoi
leppeästi:

"Menkää, minä rukoilen... Pierre nai Genevièven, sen lupaan teille,
mutta teidän on parempi mennä... parempi on, että te ette ole
täällä... Menkää. Pierren pitää naida Geneviève..."

Lupin odotti tovin. Kenties olisi hänen tehnyt mieli kuulla
määrätympiä sanoja, mutta hän ei uskaltanut pyytää mitään. Ja hän
poistui, huumaantuneena, päihtyneenä ja siitä onnellisena, että sai
totella, alistaa kohtalonsa Doloresin kohtalolle!

Ovelle astuessaan hän siirsi tieltään pienen tuolin. Mutta hänen
jalkansa kolahti johonkin. Hän katsahti alas. Se oli pieni
mustapuusta muovattu taskukuvastin, jonka seljässä oli kultaiset
nimikirjaimet.

Äkkiä hän hätkähti ja sieppasi ylös kuvastimen. Nimikirjaimina olivat
yhteen pujotetut "L" ja "M". "L" ja "M"!

"Louis de Malreich", hän virkahti itsekseen, värähtäen. Hän kääntyi
Doloresiin:

"Mistä tämä kuvastin tulee? Kenen se on? On kovin tärkeätä..."

Dolores otti sen häneltä ja katseli sitä: "Minä en tiedä... en ole
sitä koskaan nähnyt... joku palvelija, ehkä..."

"Palvelija kaiketikin", mukasi Lupin, "mutta on kummallista...
tuollainen yhteensattuma..."

Samassa saapui toisesta ovesta Geneviève ja kaihtimen kätkemää
Lupinia huomaamatta huudahti heti:

"Kas, siinähän kuvastimesi onkin, Dolores... Löysit sen siis,
pantuasi minut sitä haeskelemaan kaiken tämän aikaa!... Missä se
oli?" Ja tyttö poistui puhellen: "Olenpa iloissani siitä, että
se löytyi!... Kuinka hädissäsi olitkaan...! Minä paikalla menen
sanomaan, etteivät enää etsi..."

Lupin ei ollut liikahtanut. Hän oli hämmennyksissään ja yritti
turhaan käsittää. Miks'ei Dolores ollut puhunut totta? Miks'ei hän
ollut heti sanonut, kenen oli kuvastin?

Hänen mieleensä välähti aatos ja hän kysäisi jokseenkin umpimähkään:

"Tunnetteko Louis de Malreichin?"

"Tunnen", vastasi Dolores tähystellen häntä, kuin yritellen arvailla
hänen ajatuksiansa.

Hän ryntäsi tavattoman kiihtyneenä Doloresia kohti:

"Te tunnette hänet? Kuka hän oli? Kuka hän on? Kuka hän on? Ja
miksi ette sanonut minulle? Missä olette hänet tuntenut? Puhukaa...
vastatkaa... minä rukoilen teitä..."

Hän vuorostaan laski kätensä Lupinin hartioille ja selitti lujalla
äänellä:

"Kuulkaa, te ette saa sitä milloinkaan kysyä minulta, sillä minä en
milloinkaan kerro... Se on salaisuus, jonka vien mukanani hautaan...
Tuli mitä tuli, mutta kukaan ei saa sitä konsanaan tietää, ei kukaan
koko maailmassa, sen vannon!..."

Lupin seisoi tuokion hänen edessään tuskaisena, aivot sekasorrossa.

Hän muisti Steinwegin vaikenemisen ja vanhuksen kauhistumisen, kun
Lupin vaati häntä paljastamaan tuon kamalan salaisuuden. Dolores sen
myöskin tiesi; ja hänkin kieltäysi sitä ilmaisemasta.

Hän astui sanattomana ulos.

       *       *       *       *       *

Ulkoilma, väljyyden tunne virkistytti häntä. Hän asteli puistomuurin
veräjästä ulos ja käveli kauvas maaseudulle. Ja hän puheli itsekseen:

"Mitä tämä merkitsee? Mitä on tekeillä? Kuukausimäärin, tiukasti
taistellen ja näytellen, olen marssittanut tahtoni mukaan kaikkia
näytelmäni henkilöitä, jotka tarvitaan suunnitelmieni toteuttamiseen;
ja täll'aikaa olen kerrassaan unohtanut nyökkyillä heidän ylitseen
ja tähyillä, mitä heidän sydämissään ja aivoissaan liikkuu. Minä en
tunne Pierre Leducia, en Genevièveä, en Doloresia... Ja kohdellut
olen heitä kuin pahvitanssijoita, vaikka he ovatkin eläviä ihmisiä.
Ja tänään tölmään vastuksiin..."

Hän polki jalkaansa ja kivahti:

"Vastuksiin, joita ei ole olemassa! Mitä minä välitän Genevièven tai
Pierren sieluntilasta?... Sitä tutkiskelen myöhemmällä, Veldenzissä,
jahka saan heidän onnensa turvatuksi. Mutta Dolores... hän tunsi
Malreichin eikä sanonut mitään!... Miksi? Mitkä suhteet yhdistivät
heidät? Pelkäsikö häntä Dolores? Pelkääkö hän konnan karkaavan
vankilasta ja tulevan kostamaan, jos hän lavertelee tietojaan?"

Illalla hän palasi huvilinnaan, jonka oli valinnut omaksi
käytettäväkseen puistokujan päästä ja söi päivällisensä hyvin
huonotuulisena, toruen Octavea, joka palveli häntä pöydässä, mutta
aina joko liian hitaasti tai liian hätäisesti:

"Olen kyllästyksissäni, jätä minut rauhaan... Ja tänään teet kaiken
väärin... Kahvikin on ihan kelvotonta juotavaksi."

Hän työnsi kuppinsa puolilleen tyhjennettynä syrjään ja käveli parin
tunnin ajan puistossa, hautoen samoja ajatuksia uudestaan ja yhä
uudestaan. Viimein sai eräs ajatus hänessä määrätyn muodon:

"Malreich on päässyt pakenemaan vankilasta. Hän säikyttelee rouva
Kesselbachia. Hän on jo tältä kuullut, miten kuvastimelle kävi..."

Lupin kohautti olkapäitänsä:

"Ja tänä yönä hän kaiketikin tekee ryntäyksen minua vastaan! Puhun
pötyä. Minun on parasta käydä levolle."

Hän meni huoneeseensa, riisuutui ja heittäysi vuoteelleen. Hän vaipui
heti uneen, raskaaseen, painajaisen ahdistamaan uneen.

Häntä kiusasivat näyt, tuskalliset ja kauhistavat näyt. Selvästi
kuuli hän ikkunansa avautuvan. Selvästi hän synkeässä pimeydessä,
ummistuneiden silmäluomiensa läpi, _näki_ jonkun haamun lähenevän
vuodetta.

Ja haamu kumartui hänen ylitseen.

Hän teki epätoivoisen ponnistuksen, jotta sai silmäluomensa
kohotetuiksi ja näki... tahi ainakin kuvitteli näkevänsä. Uneksiko
hän? Oliko hän valveillaan? Tuskissaan hän teki itselleen tämän
kysymyksen.

Lupin tunsi hien virtaavan iholtaan, kiireestä kantapäähän asti,
samalla kun kauhu salpasi hänen sydämensä sykinnän. Mies seisoi
tuossa.

Oliko se mahdollista? Ei, ei... ja kuitenkin hän _näki_ -- voi
kamalata näkyä! -- mustapukuisen miehen, naamio kasvoilla ja
huopahattu painettuna vaalean tukan yli.

"Hoo, minä uneksin... minä uneksin!" sanoi Lupin nauraen. "Se on
painajainen!..."

Ponnistaen kaiken voimansa ja tahtonsa tarmon hän yritti liikahtaa,
hiukankaan liikahtaa, häätääksensä näyn.

Hän ei kyennyt.

Ja äkkiä hän muisti kahvin! Sen maku... sen maku oli sama kuin
Veldenzissä juomansa, nukutus-aineella sekotettu!

Hän ähkäisi, teki viimeisen ponnistuksen ja putosi uupuneena
takaisin. Mutta horrostilassaan hän tunsi miehen avaavan hänen
palttinamekkonsa ylimäistä nappia ja paljastavan hänen kaulansa; hän
tunsi miehen kohottavan käsivartensa, näki käden pitelevän tikarin
kahvaa, sellaisen pienen teräksisen tikarin, joka oli iskenyt
Kesselbachia, Chapmania, Altenheimia ja monia muita...

Muutamia tunteja myöhemmin Lupin heräsi nääntyneenä, kitalaki kuivana.

Hän lojui useita minuutteja ajatuksiansa keräten ja äkkiä muistaen
teki vaistomaisesti torjuvan liikkeen, kuin olisi hänen kimppuunsa
hyökätty:

"Minua narria!" huudahti hän, hypähtäen vuoteestaan. "Se oli
painajainen, aistimus-erhe. Senhän osottaa vähäinenkin ajatteleminen.
Jos se olisi ollut 'hän', jos se olisi todella ollut elävä olento,
joka viime yönä kohotti kätensä minua vastaan, niin olisi hän
leikannut minulta kurkun kuin kaniinilta. 'Hän' ei epäröitse.
Olkaamme järkeviä. Miksi säästäisi hän minua? Sievän ulkonäkönikö
vuoksi? Ei, minä olen nähnyt unta, siinä kaikki..."

Hän kutsui Octaven:

"Missä valmistit kahvin, jota minulle eilen illalla annoit?"

"Linnassa, isäntä, kuten muunkin. Täällä ei ole mitään hellaa."

"Joitko sitä itse?"

"En."

"Heititkö pois, mitä kahvikannuun jäi?"

"Enhän muutakaan osannut, isäntä. Sanoitte sen olevan kelvotonta.
Maistoitte vain muutaman siemauksen."

"Hyvä on. Laita automobili kuntoon. Me lähdemme."

Lupin ei ollut mies jäämään epätietoisuuteen. Hän tahtoi saada
ratkaisevan selvittelyn Doloresin kanssa. Mutta tätä varten täytyi
hänen saada selville muutamia seikkoja, jotka hänestä näyttivät
hämäriltä, ja tavata Jean Doudeville, joka oli lähettänyt hänelle
Veldenzistä joitakuita hiukan omituisia tietoja.

Pysähtymättä ajoi hän suurherttuakuntaan, saapuen sinne kello kaksi.
Hänellä oli puhelu kreivi von Waldemarin kanssa, jonka hän jollakin
tekosyyllä pyysi lykkäämään hallituksen edustajain matkan Bruggeniin
tuonnemmaksi. Sitte hän meni erääseen Veldenzin majataloon hakemaan
Doudevillea.

Doudeville vei hänet toiseen pikku ravintolaan, jossa esitteli
hänet ränsistyneesti pukeutuneelle pikku herrasmiesrahjulle, hra
Stocklille, siviilirekisteriviraston kirjurille. Heillä oli pitkä
keskustelu. He läksivät yhdessä ulos ja kaikki kolme hiippailivat
kaupungintalon virkahuoneisiin. Kello seitsemältä Lupin söi
päivällistä ja läksi jälleen liikkeelle. Hän saapui Bruggenin linnaan
kello kymmenen ja pyysi tavata Genevièveä, jotta tämä veisi hänet
rouva Kesselbachin huoneeseen.

Hänelle ilmotettiin, että neiti Ernemont oli lähtenyt Parisiin
isoäitinsä sähköteitse kutsumana.

"Vai niin! Mutta voinko tavata rouva Kesselbachia?"

"Rouva Kesselbach läksi heti päivällisen jälkeen makuulle. Hän
varmastikin nukkuu."

"Ei, minä näin valoa hänen vierashuoneestaan. Hän kyllä ottaa minut
vastaan."

Hän ei odottanut rouva Kesselbachin vastausta, vaan astui
vierashuoneeseen melkein palvelijan kintereillä, lähetti hänet pois
ja sanoi Doloresille:

"Minun täytyy puhutella teitä, madame, tärkeästä asiasta... Suokaa
minulle anteeksi... Tunnustan, että käytökseni täytyy näyttää
tunkeilevalta... Mutta te kyllä ymmärrätte, siitä olen varma..."

Hän oli kovin kiihdyksissään ja näytti tahtovan käydä suoraa päätä
selityksille, etenkin kun oli ennen huoneeseen astumistansa ollut
kuulevinansa jotakin melua.

Mutta Dolores oli kuitenkin yksinänsä ja makaili. Ja hän sanoi
väsyneellä äänellänsä:

"Kenties voisimme... huomenna..."

Lupin ei vastannut, sillä hänet yllätti tuoksu, joka häntä
tuossa vierashuoneessa hämmästytti -- tupakan lemu. Ja heti oli
hänellä se vaistomainen varmuus, että siellä oli ollut joku mies
hänen tullessaan ja että mies oli siellä ehkä vieläkin, jonnekin
kätkettynä...

Pierre Leduc? Ei, Pierre Leduc ei tupakoinut. Kuka sitten?

Dolores jupisi:

"Olkaahan nopea."

"Kyllä, kyllä, mutta ensin... olisiko teidän mahdollista sanoa
minulle..."

Hän keskeytti puheensa. Mitä hyödytti kysyä häneltä? Jos siellä
todellakin oli mies piilotettuna, niin tokko hän sitä ilmaisisi?

Sitte hän teki päätöksensä, ja koettaen voittaa jonkunlaista
arkailevaa väkinäisyyttä, joka häntä ahdisti tuntiessaan jonkun
käsittämättömän vieraan olevaksi saapuvilla, hän sanoi hyvin
matalalla äänellä, jotta ainoastaan Dolores olisi kuullut:

"Kuulkaahan, olen saanut tietää jotakin... mitä en ymmärrä... ja mikä
saattaa minut ymmälle. Vastaattehan minulle, Dolores?"

Hän lausui puhuteltavansa nimen hyvin hellästi ja ikäänkuin yrittäen
vallita häntä äänensä rakastavalla ja hellivällä soinnulla.

"Mitä olette saanut tietää?" kysyi toinen.

"Veldenzin siviilirekisterissä on kolme nimeä, jotka esittävät
Saksaan asettuneen Malreich-suvun viimeiset jälkeläiset..."

"Niin, sen olette minulle jo kertonut..."

"Muistatte, että ensimäinen nimi on Raoul de Malreich, joka paremmin
tunnettiin Altenheimina, keikarikonnana, joka nyt on kuollut...
murhattuna."

"Niin."

"Seuraava on Louis de Malreich, hirviö, kauhea murhanhenki, joka nyt
muutaman päivän kuluttua mestataan."

"Niin."

"Sitte lopuksi Isilda, mielenvikainen tytär..."

"Niin."

"Se kaikki on siis ihan selvää, eikö niin?"

"On."

"No", jatkoi Lupin, kumartuen hänen ylitseen entistä syvemmä, "olen
vast'ikään toimittanut tutkimuksen, joka osotti minulle, että
keskimäistä noista kolmesta ristimänimestä eli oikeammin osaa sille
kuuluvasta rivistä on raaputeltu. Rivi on kirjotettu uudestaan,
toisella käsialalla, paljoa vereksemmällä musteella; mutta alla ollut
kirjoitus ei ole tyyten häipynyt, niin että..."

"Niin että...?" kertasi rouva Kesselbach matalalla äänellä.

"Niin että minä hyvän linssin ja erittäinkin muutamien erityisten
menetelmieni avulla sain selville joitakuita häivytettyjä tavuja ja
ihan varmasti, ilman mitään erehtymisen mahdollisuutta, päätellyksi
vanhan kirjotuksen sisällön. Havaittiin, ettei nimi alkujaan
ollutkaan Louis de Malreich, vaan..."

"Voi, älkää, älkää!..."

Pitkällisen pidätysponnistelunsa jännityksen äkillisesti järkyttämänä
vääntyi Dolores lysyyn ja itki pää käsien kätkössä, hartiat
kiihkeistä nyyhkytyksistä tutisten.

Lupin silmäili pitkän tovin tätä heikkoa ja hervotonta, surkean
avutonta olentoa. Ja hänen teki mielensä pysähtyä, lopettaa
kiduttavat kyselynsä. Mutta eikö hän menetellyt siten ainoastaan
pelastaaksensa turvattoman? Ja eikö hänen pelastamisekseen ollut
välttämätöntä, että hän saisi tietää totuuden, olipa se kuinkakin
tuskallinen?

Hän alotti jälleen:

"Miksi tuo väärennys?"

"Mieheni", sopersi toinen, "mieheni sen teki. Rikkaudellansa hän sai
aikaan mitä hyvänsä, ja hän lahjoi erään kirjurinapulaisen muuttamaan
siviilirekisteriin keskimäisen lapsen nimen."

"Nimen ja sukupuolen", sanoi Lupin.

"Niin", myönsi toinen.

"En siis ole erehtynyt", jatkoi Lupin; "alkuperäinen, oikea
ristimänimi oli Dolores?"

"Niin."

"Mutta minkätähden miehenne..."

"Ettekö sitä käsitä?"

"En."

"Mutta ajatelkaahan", selitti Dolores vavahdellen, "minä olin
Isildan, mielipuolen sisar, Altenheimin, konnan sisar. Mieheni --
eli silloin oikeastaan sulhaseni -- ei tahtonut jättää minua siihen
asemaan. Hän rakasti minua. Minäkin rakastin häntä, ja suostuin. Hän
häivytti Dolores de Malreichin siviilirekisteristä, hän osti minulle
toiset syntymäpaperit, toisen yksilöllisyyden; ja minut vihittiin
Dolores Amontin nimellä."

Lupin mietti tuokion ja puheli ajattelevasti:

"Niin... niin... minä käsitän... Mutta sitten ei Louis de Malreichia
ole olemassa, eikä miehenne, veljenne ja sisarenne murhaaja kannakaan
sitä nimeä... Hänen nimensä..."

Dolores hätkähti koholle ja hoki kiihkeästi:

"Hänen nimensä! On, se on hänen nimensä... kyllä, hänen nimensä on
sentään se... Louis de Malreich... L.M... Muistakaa... Voi, älkää
yrittäkö ottaa selvää... se on se kamala salaisuus... Sitä paitsi,
mitä sillä on väliä?... Heillä on pahantekijä käsissään... Hän on
syyllinen... sen vakuutan. Puolustautuiko hän, kun minä syytin häntä
kasvoista kasvoihin? Kykenikö hän puolustautumaan, sen tahi minkään
muun nimisenä? Hän se on... Hän teki murhat... Hän löi iskut...
Tikari... Terästikari... Voi, jospa voisin ilmaista kaikki mitä
tiedän!... Louis de Malreich... jospa voisin..."

Hän valahti takaisin sohvalle hysteerisen nyyhkytyksen voittamana;
hänen kätensä puristi Lupinin kättä ja tämä kuuli hänen sopertavan,
tajuamattomien sanojen lomassa:

"Suojelkaa minua... suojelkaa minua... Te yksinänne kenties...
Oi, älkää hyljätkö minua... Minä olen kovin onneton!... Voi mitä
kidutusta..."

Vapaalla kädellään Lupin sanomattoman hellästi silitteli hänen
hiuksiansa ja otsaansa, ja hänen hyväilynsä vaikutuksesta toisen
pingottuneet hermot vähitellen höllenivät ja hän kävi levollisemmaksi.

Sitte Lupin katseli häntä taas ja kyseli kauvan, kauvan itseltänsä,
mitä saattoi piillä tuon kauniin, valkean otsan takana, mikä
salaisuus raateli tuota salaperäistä sielua. Doloreskin pelkäsi.
Mutta ketä? Ketä vastaan hän rukoili Lupinin suojelusta?

Vielä kerran valtasi hänet salaperäinen aistimus mustapukuisesta
miehestä, Louis de Malreichista, kolkosta ja käsittämättömästä
vihollisesta, jonka hyökkäyksiä hänen oli torjuminen tietämättä miltä
taholta niitä odottaisi tahi yritettäisiinkö niitä ollenkaan.

Hän oli vankilassa, yötä päivää vartioittuna... pyh! Eikö Lupin
omasta kokemuksestaan tiennyt, että on olentoja, joille vankilat
eivät merkitse mitään ja jotka määräämällänsä hetkellä kirvoittavat
kahleensa? Ja Louis de Malreich oli niitä.

Niin, joku oli Santé-vankilassa, tuomitun miehen kopissa. Mutta se
saattoi olla rikostoveri tahi joku Malreichin uhri... Malreichin
itsensä hiiviskellessä Bruggenin linnan ympäristöllä, pimeyden
turvin pujahdellen linnaan kuin näkymätön haamu, tunkeutuen puiston
huvilinnaan ja yösydämenä kohottaen tikarinsa nukkuvaa ja avutonta
Lupinia vastaan.

Ja Louis de Malreich se piteli Doloresia kauhun kahleissa, kiusasi
häntä hulluksi uhkauksillansa, hallitsi häntä jonkin kamalan
salaisuuden voimalla ja pakotti hänet vaieten alistumaan.

Ja Lupin kuvitteli mielessään vihollisen suunnitelmaa: syöstä Dolores
säikkyvänä ja vapisevana Pierre Leducin syliin, tuhota hänet,
Lupin, ja hallita hänen sijassaan suurherttuan vallan ja Doloresin
miljoonien avulla.

Se oli todennäköinen oletus, varma otaksuma, joka soveltui
tosiseikkoihin ja antoi ratkaisun kaikille ongelmille.

"Kaikilleko?" ajatteli Lupin. "Kyllä... Mutta miks'ei hän sitte
surmannut minua viime yönä huvilinnassa? Hänen tarvitsi vain tahtoa
_eikä hän tahtonut_. Vain liikahdus, ja minä olisin ollut kuollut!
Hän ei tehnyt sitä liikahdusta. Miksi?"

Dolores avasi silmänsä, näki hänet ja hymyili valjusti.

"Jättäkää minut", hän sanoi.

Lupin nousi hiukan epäröiden.

Toinen toisti leppeästi:

"Menkää... Haluan nukkua..."

Lupin poistui.

Mutta ulkopuolella hän pysähtyi muutamien puiden taakse, jotka
olivat tiheänä ryhmänä linnan edustalla. Hän näki valoa Doloresin
vierashuoneesta. Se siirtyi myöhemmällä makuuhuoneeseen. Muutamien
minuuttien kuluttua oli kaikki pimeätä.

Hän odotti. Jos vihollinen oli siellä, niin hän kenties tulisi ulos
linnasta...

Kului tunti... Kaksi tuntia... Ei hivaustakaan...

"Ei ole mitään tehtävissä", ajatteli Lupin. "Joko piileksii hän
jossakin linnan sopessa... tahi on hän poistunut jostakin ovesta,
jota en täältä näe. Ellei koko juttu olekin pelkkää naurettavaa
luulottelua minun taholtani..."

Hän sytytti savukkeen ja asteli takaisin huvilinnaan.

Sitä lähestyessään hän näki jonkun matkan päässä varjon, joka tuntui
lipuvan pois.

Hän ei liikahtanut, peljäten säikyttävänsä.

Varjo siirtyi erään polun poikki. Kuutamossa hän oli tuntevinansa
Malreichin mustan haamun.

Hän syöksähti eteenpäin.

Varjo pakeni ja häipyi näkyvistä.

"Hei", puheli Lupin, "hanke jääpi huomiseen. Ja tällä kertaa..."

Hän meni automobilinsa kuljettajan Octaven huoneeseen, herätti hänet
ja sanoi:

"Lähde automobililla Parisiin. Saavut sinne kello kuusi aamulla. Mene
Jacques Doudevillen luo ja sano hänelle kaksi asiaa: ensiksikin, että
hänen on annettava minulle tietoja kuolemaan tuomitusta miehestä;
toiseksi, että hänen on heti lähetettävä minulle tämä sähkösanoma,
jonka nyt kirjotan..."

Hän kyhäsi sähkösanoman sanat paperilapulle ja lisäsi:

"Heti sen tehtyäsi riennä takaisin, mutta tätä tietä, pitkin
puistomuuria. Mene nyt. Kukaan ei saa aavistaa poissaoloasi."

Lupin meni omaan huoneeseensa, kiersi salalyhtynsä palamaan ja
toimitti huolellisen tarkastuksen.

"Kuten ajattelinkin", jupisi hän. "Joku tuli tänne tänä yönä, minun
vaaniessani ikkunan alla. Ja jos hän tuli, niin tiedänpä missä
tarkotuksessa... Olin todella oikeassa: asema kärjistyy... Ensi
kerralla minut säästettiin. Nyt saan olla varma tikarin pistosta."

Varovaisuuden vuoksi hän otti vaipan, valitsi yksinäisen paikan
puistosta ja vietti yönsä taivas-alla.

Octave palasi kello kymmenen aamulla:

"Kaikki on valmista, isäntä. Sähkösanoma tulee."

"Hyvä. Ja onko Louis de Malreich vielä vankilassa?"

"On. Doudeville astui hänen koppinsa ohi Santéssa eilen illalla,
vartijan tullessa ulos. He puhelivat keskenään. Malreich kuuluu
olevan ihan entisellään: vaiti kuin hauta. Hän odottaa."

"Mitä odottaa?"

"Viimeistä hetkeänsä tietysti. Sanotaan mestauksen tapahtuvan
ylihuomenna."

"Vai niin, vai niin", vastasi Lupin. "On kerrassaan selvä seikka
siis, ettei hän ole päässyt pakoon."

Hän ei enää ollenkaan käsittänyt kohtaamaansa arvotusta ja herkesi
yrittämästäkin sitä käsittää, niin selvästi tunsi hän, että koko
totuus pian paljastuisi hänelle. Hänen tarvitsi vain valmistaa
suunnitelmansa, jotta vihollinen joutuisi ansaan.

"Tahi joudun siihen itse", ajatteli hän nauraen.

Hän oli hyvin hilpeällä tuulella, aivan irtautuneena huolista; eikä
mikään taistelu ollut hänestä näyttänyt niin lupaavalta.

Linnasta toi kamaripalvelija sähkösanoman, jonka Doudeville oli hänen
käskystään hänelle lähettänyt; sen oli postinkantaja vast'ikään
tuonut linnaan. Hän avasi sen ja pisti taskuunsa.

Hiukan ennen kello kahtatoista hän tapasi eräässä lehtokujassa Pierre
Leducin ja sanoi huolettomasti:

"Haeskelin teitä... on vakavia asioita... Teidän tulee vastata
minulle vilpittömästi. Oletteko linnassa oleskellessanne koskaan
nähnyt siellä ketään miestä, paitsi minun lähettämiäni kahta
saksalaista?"

"En."

"Ajatelkaa tarkoin. En tarkota ketään satunnaista kävijää. Tarkotan
jotakuta piilottelijaa, josta olette kenties saanut vihiä tahi jonka
olemassaoloa saattaisitte tavalla tahi toiselle aavistella?"

"En... Oletteko te jotain sellaista havainnut?..."

"Olen. Joku kätkeikse täällä... joku hiippailee lähittyvillämme...
Missä? Ja kuka se on? Ja mikä on hänellä tarkotuksena? Minä en
tiedä... mutta minä otan siitä selon. Minulla on epäluuloni. Pitäkää
te puolestanne silmänne auki ja vartioitkaa. Ja ennen kaikkea, ei
sanaakaan rouva Kesselbachille... On turha säikyttää häntä..."

Hän poistui.

Pierre Leduc, hämmästyneenä ja kuohuksissaan, palasi linnaan.
Matkallaan hän näki nurmikon reunassa sinisen paperilapun. Hän otti
sen ylös. Se oli sähkösanoma, ei rutistettu kuten pois heitettäväksi
aijottu paperipalanen, vaan huolellisesti laskoksille taitettu --
ilmeisesti hukattu. Se oli osotettu "Maunylle", jolla nimellä Lupin
tunnettiin Bruggenissa. Ja se kuului seuraavasti:

"Tiedämme koko totuuden. Paljastukset mahdottomat kirjeellisesti.
Astun junaan tänä iltana. Kohdatkaa minut kello kahdeksan
huomis-aamuna Bruggenin asemalla."

"Mainiota!" virkkoi Lupin vaaniessaan Pierre Leducin liikkeitä
läheisestä tiheiköstä. "Mainiota! Kahden minuutin kuluttua tuo
pölkkypää näyttää Doloresille sähkösanomani ja kuvailee hänelle
epäluuloni. He puhelevat siitä sitte kaiken päivää. Ja 'tuo toinen'
saa sen kuulla, 'tuo toinen' saa sen tietää, sillä hän tietää kaikki,
asustaessaan Doloresin omassa varjossa ja Doloresin ollessa kuin
lumottu saalis hänen käsissään... Ja tänä yönä..."

Hän käveli pois, jupisten:

"Tänä yönä... tänä yönä... me tanssimme... kelpo valssin, toden
totta! Verisen valssin, nikkelöidyn tikarin säestyksellä!... Saammepa
viimeinkin hauskaa!..."

Hän saapui huvilinnaan, kutsui Octaven, meni huoneeseensa ja sanoi
automobilin kuljettajalle:

"Istuudu tuolle tuolille, Octave, ja pysy valveillasi. Isäntäsi aikoo
uinahtaa. Vartioitse häntä, uskollinen palvelija."

Hän nukkui sikeästi.

"Kuin Napoleon Austerlitzin aamuna", virkahti hän herätessään.

Oli päivällis-aika. Hän söi vankan aterian ja sitte savuketta
poltellen tarkasti aseensa ja uudisti kahden revolverinsa panokset.

"Pidä ruutisi kuivana ja miekkasi terotettuna, kuten keisari-kuomani
sanoo. Octave! Mene syömään päivällisesi linnassa palvelijain kanssa.
Kerro heille lähteväsi automobililla Parisiin tänä iltana."

"Teidän kanssanne, isäntä?"

"Ei, yksinäsi. Ja heti päivällisen jälkeen lähde liikkeelle kaikkien
nähden."

"Mutta Parisiinhan kait en lähde..."

"Et. Pysy puiston ulkopuolella, kilometrin päässä, kunnes minä tulen.
Sinulle tulee pitkällinen odotus."

Hän poltti vielä toisen savukkeen, läksi kävelylle, asteli linnan
editse, näki valoa Doloresin huoneista ja palasi sitte huvilinnaan.

Hän otti kirjan lukeakseen. Puoli kahdeltatoista hän meni
makuuhuoneeseensa. Hän jätti ikkunan puoli avoimeksi ja pani
revolverit pieluksensa alle. Sitte hän rauhallisesti, vähintäkään
kiihtymystä osottamatta, asettui täysissä pukimissa vuoteelle ja
puhalsi kynttilän sammuksiin.

_Ja hänen pelkonsa alkoi_.

Se tapahtui heti. Tuskin tunsi hän pimeyden ympärillään, kun jo pelko
alkoi hänet vallata!

"Horna vieköön!" sadatti hän.

Hän hyppäsi vuoteeltaan, otti aseensa ja heitti ne käytävään:

"Käteni, käteni yksinään! Mikään ei ole käsieni kouraisun veroinen!"

Hän meni taas vuoteelleen. Jälleen vallitsi pimeys ja hiljaisuus. Ja
jälleenkin pelko...

Kylän tornikello löi kaksitoista...

Lupin ajatteli sitä kammottavaa hirviötä, joka jossakin ulkopuolella
koetteli tikarinsa terävää kärkeä.

"Tulkoonhan vain, tulkoonhan vain!" kuiski Lupin värähdellen. "Sitte
aaveet katoavat..."

Kello yksi kajahti kylässä...

Ja minuutteja kului, loppumattomia minuutteja, kuumeellisia ja
tuskaisia minuutteja...

Kello kaksi...

Ja nyt kuului jossakin ihan lähellä melkein aistimaton kalahdus, kuin
siirrettäisiin lehviä sivulle...

Kuten Lupin oli arvannutkin, täytti hänet heti täydellinen
levollisuus. Koko hänen seikkailuhaluinen olemuksensa riemuitsi.
Taistelu oli vihdoinkin käsille!

Toinen rasahdus risahti ikkunan alla, tällä kertaa selvemmin, mutta
vieläkin niin heikosti, että sen erottamiseen tarvittiin Lupinin
tottunutta korvaa.

Minuutteja, kamalia minuutteja... Pimeys oli läpitunkematon. Sitä ei
keventänyt mikään tähtien eikä kuun kajastus.

Ja äkkiä, mitään kuulematta, _tiesi_ hän, että mies oli huoneessa.

Ja mies käveli vuodetta kohti. Hän käveli kuin aave, halkoen ilmaa
vastuksettomasti, tutisuttamatta esineitä, joita osui tielle.

Mutta kaikella vaistollaan, kaikella herkkähermoisilla voimallaan
Lupin näki vihollisen liikkeet ja arvasi hänen ajatustensa juoksun.

Hän itse ei väistynyt, vaan pysyi seinää vasten painuneena, melkein
polvillaan, valmiina hyökkäykseen.

Hän tunsi olennon hapuilevan, koskettavan makuuvaatteita,
löytääksensä iskettävän kohdan. Lupin kuuli sen hengityksen. Hän
luuli erottavansa sen sydämenkin sykinnän. Ja hän pani ylpeydellä
merkille, ettei hänen oma sydämensä sykkinyt rajummin kuin
ennenkään... kun taasen "tuon toisen" sydän... haa, niin, nyt hän sen
kuuli, tuon seonneen, hullun sydämen, joka takoi rintaonteloa kuin
kellon kieli.

"Toisen" käsi nousi...

Sekunti, kaksi sekuntia...

Epäröitsikö hän? Aikoiko hän vielä kerran säästää vastustajansa?

Ja keskellä syvää hiljaisuutta sanoi Lupin:

"Mutta iskehän! Miks'et iske?"

Raivon kiljahdus... Käsi iski kuin joustimen laukaisemana.

Sitte kuului voihkahdus.

Lupin oli siepannut käden kiinni ilmassa, ranteen kohdalta... Ja
ponnahtaen vuoteeltaan, peloittavana, vastustamattomana, hän tarttui
miestä kurkkuun ja paiskasi hänet lattiaan.

Siinä kaikki. Ei ollut mitään painiskelua. Ei ollut mitään
vastustelun mahdollisuutta. Mies makasi lattialla kuin ruuvipihtiin
puristettuna. Ja tuosta kouraisusta ei yksikään olisi kyennyt
itseänsä vapauttamaan.

Eikä sanaakaan hiiskuttu. Lupin ei virkkanut ainoatakaan tuollaista
pilkallista lauselmaansa, jollaisina hänen ivallinen leikkisyytensä
tavallisesti purkausi. Hänellä olikin vain yksi halu, saada tietää,
kuka siinä oli: Louis de Malreich, kuolemaan tuomittu mies, vai joku
muu? Kumpainen mahdollisuus oli tosi?

Miehen kuristamisen uhalla hän puristi kurkkua hiukan tiukemmin... ja
hiukan tiukemmin... ja vieläkin hiukan tiukemmin...

Ja hän tunsi vihollisesta kaiken voiman herpautuvan. Käsivarren
lihakset höllenivät ja turtuivat. Käsi avautui ja pudotti tikarin.

Sitte, vapaana liikkumaan mielensä mukaan, vastustajansa hengen
ollessa hänen sormiensa armottoman kouraisun varassa, hän otti
toisella kädellään taskulyhtynsä, laski sormensa pontimelle,
painamatta sitä, ja siirsi lyhdyn lähelle miehen kasvoja.

Hänen tarvitsi vain painaltaa ponninta, haluta tietää, ja hän
tietäisi.

Sekunnin ajan nautti hän vallastaan. Hänet valtasi ylvästelyn tunne.
Taaskin oli hän verrattomasti mestarina.

Hän välähytti valon lyhtyyn. Hirviön kasvot tulivat näkyviin.

Lupin kirkaisi kauhusta.

Dolores Kesselbach!

       *       *       *       *       *

Lupin ei liikkunut, tarraten vihollisen kurkkuun kuin eivät hänen
kangistuneet sormensa olisi enää kyenneet hellittämään otettansa.
Sitäpaitsi, vaikka hän nyt _tiesi_, ei hänellä sentään oikeastaan
ollut todellista aistimusta siitä, että hirviö oli Dolores. Se oli
yhäkin mustapukuinen mies, Louis de Malreich, katala pimeyden peto;
ja sitä petoa hän piteli, aikomatta päästää sitä irralleen.

Mutta totuus valtasi hänet sitte rynnäköllä, ja tuskan nujertamana
mutisi hän:

"Voi, Dolores... Dolores!..."

Hän älysi heti vaikuttimen: Dolores oli mielipuoli. Altenheimin ja
Isildan sisar, viimeisten Malreichien, sekamielisen äidin ja juopon
isän tytär oli itsekin mielipuoli. Omituinen hullu, kaikin puolin
näköjään tervejärkinen, mutta hullu kuitenkin, aivosairas, luonnoton
epäsikiö.

Hän käsitti kaiken: se oli murhanhulluutta.

Tämä mielipuoli tappoi saadakseen jotakin, tappoi itseänsä
puolustaakseen, tappoi koska oli ennenkin tappanut. Mutta hän tappoi
myöskin, ja eritoten, pelkän tappamisen vuoksi.

Kummallinen mielisairas, syyntakeeton murhistaan ja kuitenkin niin
älykäs, viekas ja järjestelmällinen järjettömyydessään! Mitä taitoa,
väsymättömyyttä, ovelaa juonimista olikaan hän osottanut kamalissa
teoissaan!

Ja suunnattoman terävällä ajatuskyvyllään Lupin nopeasti näki
edessään verenjanoisten seikkailujen sarjan ja arvasi salaperäiset
polut, joita Dolores oli kulkenut.

Hän näki Doloresin miehensä suunnitelman viehättämänä ja valtaamana,
suunnitelman, jota hän nähtävästi vain osittain käsitti. Hän näki
hänenkin haeskelevaa sitä Pierre Leducia, jota hänen miehensä etsi,
haeskelevan häntä mennäkseen hänen kanssaan naimisiin ja palatakseen
hallitsijattarena siihen pieneen Veldenzin valtakuntaan, josta hänen
vanhempansa oli häpeällä karkotettu.

Ja hän näki hänet Palace-hotellissa, veljen huoneessa, Altenheimin
kätkössä, samaan aikaan kun hänen ajateltiin oleksivan Monte
Carlossa. Hän näki hänen päiväkausia vakoilevan miestänsä,
hiiviskellen pitkin seiniä, pimeyden suojassa, mustassa valepuvussaan
näkymättömänä.

Ja eräänä yönä hän tapasi hra Kesselbachin sidottuna... ja hän pisti
hänet kuoliaaksi.

Ja aamulla, siivoojan ollessa antamaisillaan hänet ilmi... hän pisti
tämänkin kuoliaaksi.

Ja tuntia myöhemmin, kun Chapman oli antamaisillaan hänet ilmi, hän
laahasi kirjurin veljensä huoneeseen... ja pisti hänet kuoliaaksi.

Kaikki tapahtui säälimättömästi, villisti, hornamaisella
näppäryydellä.

Ja samalla näppäryydellä hän asettui puhelimella yhteyteen molempien
kamarineitojensa, Gertruden ja Suzannen kanssa, jotka molemmat olivat
saapuneet Monte Carlosta, missä toinen oli näytellyt emäntänsä osaa.
Ja Dolores, pukeutuen jälleen naiseksi, laskeusi pohjakerrokseen,
yhtyi Gertrudeen juuri silloin kun tämä saapui hotelliin ja oli
olevinaan juuri saapunut, tietämättömänä koko murhenäytelmästä.

Verrattomana näyttelijättärenä hän esitti vaimon osaa, jonka elämä
on ainiaaksi järkytetty. Jokainen sääli häntä. Jokainen tahtoi häntä
auttaa. Kuka olisi osannut häntä epäillä?

Sitte tuli sota hänen, Lupinin kanssa, tuo merkillinen kilpataistelu,
jota murhaaja kävi vuorotellen Lenormandia ja ruhtinas Sernineä
vastaan, viettäen päivänsä sohvallaan lojuen, sairaana ja pyörtyvänä,
mutta yönsä liikkeellä ollen, uupumattomana ja kauhistuttavana.

Ja apukeinot olivat erinomaiset: Gertrude ja Suzanne, kuuliaisuuteen
peljätettyinä rikostovereina, palvelivat molemmat hänen
lähettiläinään, pukeusivat edustamaan häntä, milloin tarvis vaati.

Kamala oli murhien jatko: Gourel hukutettiin, Altenheim, hänen oma
veljensä, menehtyi veriinsä, kurkku katkaistuna. Tuo leppymätön
rynnistely Villa des Glycinesin maanalaisissa käytävissä, pimeyden
hirviön siellä suorittama näkymätön työ -- kuinka selkeänä se nyt
esiintyi!

Ja hän se riisui ruhtinas Sernineltä naamarin, hän se kavalsi
hänet poliiseille, lähetti hänet vankilaan, torjui kaikki hänen
suunnitelmansa, haaskaten miljooniansa, voittaakseen taistelun. Ja
sitte tapaukset seurasivat nopeammin toisiaan: Suzanne ja Gertrude
katosivat, epäilemättä menettäen henkensä; Steinwegin tuhosi
salamurhaaja; Isilda, sisar, sai myrkkyä!

"Voi sitä kataluutta ja kamaluutta!" sopersi Lupin, inhosta ja
vihasta hätkähtäen.

"Dolores... Dolores..." mutisi hän epätoivoissaan.

Hän ponnahti taaksepäin, silmät kauhusta kankeina. Mitä nyt? Mitä
tuo? Mitä oli se hirveä kylmän tuntu, joka jääti hänen käsiänsä?

"Octave! Octave!" huusi hän, unohtaen palvelijansa olevan poissa.

Apua, hän tarvitsi apua, jotakuta keventämään kammoansa. Hän värisi
hirmustuksesta. Hui tuota kylmyyttä, kalman kylmyyttä, jota hän
oli tuntenut! Oliko se mahdollista?... Noina muutamina kolkkoina
minuutteina oli hän kouristuneilla sormillaan siis...

Väkisinkin hän pakotti itsensä katsomaan. Dolores ei liikahtanut.

Hän heittäysi polvilleen ja veti hänet luokseen.

Dolores oli kuollut.

Hän pysyi tovin jonkunlaisen puutumuksen saaliina, horrostilan,
joka tuntui herpaavan hänen murheensakin. Hän ei enää kärsinyt.
Hän ei enää tuntenut raivoa eikä vihaa eikä minkäänlaista mielen
kuohuntaa... ei mitään muuta kuin älytöntä huumausta kuten nuijalla
isketty mies, joka ei tiedä vieläkö hän on elossa, ajatteleeko hän
vai onko hän painajaisen saaliina.

Kuitenkin tuntui hänestä, että tässä oli tapahtunut oikeutta myöten,
eikä hänen mieleensä hetkeksikään juolahtanut, että hän se oli
sammuttanut ihmishengen. Ei, hän se ei ollut. Se tapahtui hänen
tahtopiirinsä ulkopuolella. Sallima, horjuttamaton sallima oli
vahingollisen pedon surmaamisella täyttänyt oikeuden vaatimukset.

Ulkona alkoivat linnut viserrellä. Elämä heräili vanhojen puiden
suojassa, joihin kevät jo nostatteli silmuja. Ja horroksista
toipuen tunsi Lupin sielussaan vähitellen nousevan epämääräistä ja
naurettavaa sääliä tuota viheliäistä naista kohtaan, joka tosin oli
kammottava ja monikertaisesti rikollinen, mutta niin nuori vielä ja
nyt... ruumiina.

Ja hän ajatteli mitä raatelevaa kidutusta tämä nainen epäilemättä oli
tuntenut selkeinä hetkinään, jolloin järki voitti mielisairauden ja
esitti kauheana näkynä hänen hirmutekonsa.

"Suojelkaa minua... minä olen niin onneton!" oli hänellä tapana
rukoilla.

Omaa itseänsä vastaan hän suojelusta pyysi, petomaisia vaistojansa
vastaan, hänessä asustavaa hirviötä vastaan, joka pakotti hänet
tappamaan, aina tappamaan.

"Aina?" kertasi Lupin itsekseen.

Ja hän muisti tois-öisen seikkailunsa, jolloin onneton oli seissyt
hänen ylitseen kumartuneena, tikari kohotettuna vihollista vastaan,
joka oli tuottanut hänelle kiusaa kuukausimäärin, aina tiukasti
vainuten hänen kintereillänsä. Murhaaja ei ollut silloin tappanut. Ja
sehän olisi sentään ollut helppoa: vihollinen makasi turtuneena ja
voimattomana. Yksi isku olisi lopettanut heltymättömän rynnistelyn.
Ei, hän ei ollut tappanut, hänkin oli alistunut voimakkaammille
tunteille kuin oma julmuutensa, salaperäisille säälin, myötätunnon,
ihailun tunteille sitä miestä kohtaan, joka niin useasti oli hänet
voittanut.

Päivänvalo tapasi Lupinin istumassa vainajan vierellä muistoihinsa
vaipuneena...

Hän ummisti ruumiin silmät ja peitti poloiset vääntyneet kasvot.

Mutta hänen täytyi toimia. Hän alkoi kumartumalla kuolleen ylitse
ja kopeloimalla mustaa pukua. Povitaskussa oli kaksi lompakkoa. Hän
otti toisen niistä ja avasi sen. Ensimäisenä pisti hänen silmäänsä
Steinwegin, saksalaisukon, allekirjoittama kirje. Siinä oli seuraavat
rivit:

    'Siltä varalta että kuolisin ennen kuin kykenen ilmaisemaan
    kamalan salaisuuden, tiedettäköön että Kesselbach-ystäväni
    murhaaja on hänen vaimonsa, jonka todellinen nimi on Dolores de
    Malreich; hän on Altenheimin ja Isildan sisar.

    Nimikirjaimet L. ja M. ovat hänen. Kesselbach ei erityisessä
    elämässä koskaan nimittänyt vaimoansa Doloresiksi, joka on
    surun nimi, vaan Letitiaksi, joka merkitsee iloa. L M. --
    Letitia de Malreich -- oli kaiverrettuna nimikirjaimiksi
    kaikkiin Kesselbachin hänelle antamiin lahjoihin, esim. siihen
    savukekoteloon, joka löydettiin Palace-hotellista. Se oli rouva
    Kesselbachin; hän oli matkoillaan oppinut tupakoimaan.

    Kenties olisi minun heti pitänyt puhua. Minulla ei ollut siihen
    miehuutta, muistellessani vanhaa ystävääni Kesselbachia, jonka
    nimeä hän kantoi.

    Ja minä pelkäsin... Päivänä, jona tapasin hänet Oikeuspalatsissa,
    luin tuomioni hänen silmistään.

    Pelastaneeko minua heikkouteni?'

"Hänetkin tuo hirmunhenki surmasi", ajatteli Lupin. "Ja tiesikinhän
ukko liian paljon... nimikirjaimet... Letitia-nimen... salaisen
tupakoimistavan."

Ja hän muisti tois-iltana hänen huoneessaan tuntemansa tupakan
hajahduksen.

Hän tarkasteli ensimäistä lompakkoa edelleen. Siinä oli
salakirjoituksella kyhättyjä kirjelappusia, epäilemättä Doloresin
saamia kätyreiltänsä, heidän yöllisissä kohtauksissaan. Oli
paperipalasille kirjoitettuja osotteita, ompelijattarien ja
muotikauppiasten osotteita, mutta myöskin alhaisten pesien, kurjien
kapakkain osotteita... Ja nimiä, pari-, kolmekymmentä nimeä,
kummallisia nimiä: Hektor Teurastaja, Grenellen Armand, Sairas Mies...

Mutta Lupinin katse osui erääseen valokuvaan. Hän vilkaisi sitä. Ja
heti hän lompakon pudottaen poukkosi ulos huoneesta kuin ammuttu,
ulos huvilinnasta, ja ryntäsi puistoon.

Hän oli tuntenut Louis de Malreichin, Santén vangin valokuvan!

Vasta tällä hetkellä hän muisti, että mestaus tapahtuisi seuraavana
päivänä!

Ja kun mustapukuinen mies, kun murhaaja ei ollut kukaan muu kuin
Dolores Kesselbach, niin Louis de Malreich oli totisesti nimeltään
Léon Massier ja hän oli viaton.

Viaton? Entä hänen huoneustostaan löydetyt todisteet, keisarin
kirjeet ja kaikki, kaikki muu, mikä oli päivän selvästi ja
kumoamattomasti osottanut hänen syyllisyyteensä?

Lupin seisahtui silmänräpäykseksi, aivot kuumeessa.

"Oih", huudahti hän, "minäkin jo menetän järkeni! Ei, minun täytyy
toimia... tuomio pannaan täytäntöön huomenna... huomenna aamun
sarastaessa."

Hän katsoi kelloansa:

"Kello on kymmenen... Minä ennätän Pariisiin ehtoopäivällä... ja minä
estän... Mutta miten? Kuinka voin todistaa hänen viattomuutensa...
ehkäistä mestauksen? Haa, eipä huolta! Kyllä jonkun keinon keksin.
Nimeni ei suotta ole Lupin!... Eteenpäin!..."

Hän porhalsi taas juoksuun, riensi linnaan ja huuteli:

"Pierre! Pierre!... Onko kukaan nähnyt hra Pierre Leducia... Ahaa,
siinäpä olettekin!... Kuulkaahan..."

Hän vei Pierre Leducin syrjään ja nytkäytteli käskevinä lauseina:

"Kuulkaa, Dolores ei ole täällä... Niin, hänet kutsuttiin
kiireelliselle asialle... hän läksi viime yönä minun
automobilillani... Minäkin lähden... Älkää keskeyttäkö, ei
sanaakaan!... Menetetty silmänräpäyskin tuottaa korvaamatonta
vahinkoa... Lähettäkää te pois kaikki palvelijat, ilman mitään
selityksiä. Tässä on rahaa. Puolen tunnin kuluttua tulee linnan olla
tyhjillään. Älkääkä antako kenenkään tulla tänne ennen kuin minä
palaan. Tekään ette saa tulla... Ottakaa avain mukananne... Odotelkaa
minua kauppalassa..."

Ja taaskin ryntäsi hän tiehensä.

Viittä minuuttia myöhemmin hän saavutti Octaven. Hän hyppäsi
voimavaunuihin:

"Pariisiin!"

Matka oli todellista kilpa-ajoa elämästä ja kuolemasta. Lupinin
mielestä ei Octave ajanut kyllin nopeasti; hän otti itse käsiinsä
ohjauspyörän ja ajoi hurjaa, uhkarohkeata vauhtia. Maantiellä,
läpi kylien, pitkin kaupunkien vilkasliikkeisiä katuja he kiitivät
sadan kilometrin vauhdilla tunnissa. Ihmiset hädissään karjuivat
ja kiljuivat vimmasta, mutta tuo meteoori oli jo silloin kaukana,
näkymättömissä.

"I-isäntä", sopersi Octave valjuna, "me joudumme kiikkiin!"

"Sinä kenties; automobili kenties; mutta minä saavun perille!"
vakuutti Lupin.

Ja hän ajatteli miestä, joka kuolisi, ellei hän ehtisi ajoissa apuun,
salaperäistä Louis de Malreichia, joka oli niin kiusaannuttava
itsepintaisesti vaietessaan, kasvot ilmeettöminä.

Ja keskellä kulun tohinaa, puiden lehvien pauhatessa ympärillä
myrskyn tavoin, ajatustensa vilinässä, Lupin silti yritti sommitella
todenmukaista oletusta. Ja tämä oletus muodostui vähitellen
selväpiirteisemmäksi, johdonmukaiseksi, luultavaksi, varmaksi -- niin
vakuutti hän itselleen, tuntiessaan nyt Doloresin kamalan olemuksen
ja nähdessään tuon järkkyneen sielun kaikki apukeinot ja katalat
suunnitelmat.

"Niin, hän se hautoi hirveän salajuonen Malreichia vastaan. Mitä hän
tahtoi? Naida Pierre Leducin, jonka hän on tenhonnut rakastajakseen,
ja päästä hallitsemaan sitä pikku suurherttuakuntaa, josta hänet oli
karkotettu. Päämäärä oli saavutettavissa, käden tavattavissa. Oli
yksi ainoa este... minä, Lupin, joka itsepintaisesti suljin häneltä
tien, minä joka pysyisin aseissa kunnes olisin saanut keksityksi
rikollisen ja löytänyt keisarille kuuluvat kirjeet... No, syylliseksi
piti saada Louis de Malreich, oikeammin Léon Massier.

"Kuka on tämä Léon Massier? Tunsiko Dolores hänet ennen naimistansa?
Olivatko he rakastaneet toisiansa? Tämä on luultavaa; mutta
kaiketikaan ei siitä voi koskaan saada varmaa tietoa. Se vain on
varmaa, että Dolores pani merkille, kuinka helposti hän Massierin
tavoin mustaan pukeutumalla voisi vartaloltaan ja ryhdiltään
muistuttaa tätä. Hän tietenkin huomasi, kuinka kummallista elämää tuo
yksinäinen mies vietti, hänen yölliset retkeilynsä, hänen tapansa
hiippailla pitkin katuja ja kadota milloin luuli jonkun pitävän häntä
silmällä.

"Ja näiden havaintojen johdosta ja vastaisten mahdollisuuksien
varalta hän neuvoi hra Kesselbachia muutattamaan syntymärekisteriin
Doloresin nimen sijalle Lousin, jotka alkukirjaimet soveltuisivat
Léon Massieriin... Tuli hetki, jolloin hänen täytyi toimia; silloin
hän laati suunnitelmansa ja ryhtyi panemaan sitä täytäntöön. Léon
asui Rue Delaizementin varrella. Hän määräsi kätyrinsä ottamaan
asuntonsa sen takana olevalta kadulta. Ja hän itse ilmaisi minulle
päätarjoilija Dominiquen osotteen ja johti minut noiden seitsemän
konnan jäljille, varsin hyvin tietäen, että minä kerran tolalle
tultuani seuraisin sitä loppuun asti, että minä noiden konnien
kautta johtuisin heidän päällikköönsä, mustapukuiseen mieheen, Léon
Massieriin, Louis de Malreichiin... Ja minä sain kiinni Louis de
Malreichin. Minä löysin hänen huoneustoltaan keisarin kirjeet, _jotka
Dolores itse oli sinne asettanut_... ja minä luovutin miehen oikeuden
käsiin... ja minä paljastin salaisen kulkutien, _jonka Dolores itse
oli teettänyt_ noiden kahden vaunuvajan välille... ja minä esitin
todistusaineiston, _jonka Dolores itse oli valmistanut_... ja minä
todistin asiakirjoilla, _jotka Dolores itse oli väärentänyt_, että
Léon Massier oli varastanut Léon Massierin yhteiskunnallisen aseman
ja että hänen oikea nimensä oli Louis de Malreich... Ja Louis de
Malreich tuomittiin kuolemaan..."

"Haa", huudahti Lupin suunnattomasti kiihdyksissään: "se mies ei saa
kuolla! Sen vannon niin totta kuin elän hän ei saa kuolla!"

"Varokaa, isäntä", huomautti Octave säikähtäneenä, "me olemme nyt
lähellä kaupunkia... laidalla... esikaupunkialueella..."

"Mitä minä välitän?"

"Raitiovaunu, käänteessä..."

"Me pääsemme läpi."

"Emme ehdi."

"Pääsemme."

"Oi Jumalani!"

Ryskähdys... huutoja... Automobili oli törmännyt raitiovaunuun,
kimmonnut aitaa vasten, kaatanut laudoitusta pitkän taipaleen ja
lopuksi rusentunut erääseen mäenkulmakkeeseen.

"Ajuri, oletteko vapaa?"

Lupin oli huutanut luokseen vuokra-automobilin, rinnenurmikolla vielä
maatessaan.

Hän kömpi jaloilleen, vilkasi murskaantuneihin voimavaunuihinsa
ja Octaven avuksi tungettelevaan väkijoukkoon, ja hyppäsi
vuokra-automobiliin:

"Sisäasiain ministeriöön Place Beauvaun varrelle... kaksikymmentä
frangia itsellenne..."

Hän asettui istumaan ja jatkoi:

"Ei, ei, hän ei saa kuolla! Ei, tuhat kertaa ei, sitä minä en
omalletunnolleni tahdo!"

He lähestyivät tullihuonetta. Hän nojausi ulos:

"Kaksikymmentä frangia lisää, ajuri, jos ette pysähdy."

Ja hän huikkasi virkamiehelle:

"Etsivän osaston asioilla!"

He pääsivät kulkemaan esteettömästi.

"Mutta älkää hiljentäkö vauhtia, älkää hiljentäkö, hitossa!" karjui
Lupin. "Nopeammin!... Vielä nopeammin! Arkailetteko ajaa noiden
vanhojen naikkosien yli? Älkää niistä välittäkö! Minä maksan
vahingot!"

Muutamassa minuutissa he saapuivat sisäasiain ministeriön palatsille.
Lupin riensi pihaton yli ja juoksi ylös pääportaita. Odotushuone oli
väkeä täynnä. Hän sohaisi paperipalaselle sanat "Ruhtinas Sernine",
sieppasi erään sanansaattajan syrjemmälle ja kuiski tälle:

"Tunnettehan minut, vai mitä? Minä olen Lupin. Tämä paikkanne on
minun hankkimani; sievä vanhuutenne turva, eikö olekin? Mutta teidän
täytyy heti toimittaa minulle pääsy sisälle. Kas tuossa, esittäkää
nimeni. Siinä kaikki mitä teiltä pyydän. Pääministeri kiittää teitä,
siitä saatte olla varma... ja samoin teen minä... Mutta kiirehtikää,
hupelo! Valenglay odottaa minua..."

Kymmentä sekuntia myöhemmin Valenglay itse pisti päänsä ovesta ja
sanoi:

"Osottakaa ruhtinas sisälle."

Lupin ryntäsi huoneeseen, paiskasi oven kiinni jälkeensä ja läähätti,
keskeyttäen pääministerin:

"Ei, ei mitään kaavamaisia puheenparsia, te ette voi vangituttaa
minua... se syöksisi teidät tuhoon ja olisi keisarille tukalaa... Ei,
siitä ei ole kysymys. Kuulkaa. Malreich on viaton... Olen saanut ilmi
oikean syyllisen... Se on Dolores Kesselbach. Hän on kuollut. Hänen
ruumiinsa äärestä tulen. Minulla on epäämättömiä todistuksia. Ei ole
epäilemisen mahdollisuuttakaan. Hän se..."

Hän pysähtyi. Valenglay ei näyttänyt käsittävän.

"Mutta kuulkaahan, hra presidentti, meidän täytyy pelastaa
Malreich... Ajatelkaahan... oikeudellinen virhe!... Syytön mies
mestattuna!... Antakaa määräyksenne... sanokaa saaneenne uusia
tietoja... mitä hyvänsä... mutta pian, aikaa ei ole menetettävänä..."

Valenglay silmäili häntä tarkkaavasti, astui sitte pöydän ääreen,
otti sanomalehden ja ojensi sen hänelle, sormellaan osottaen erääseen
kohtaan.

Lupin vilkasi otsikkoon ja luki:

    '_Hirviön mestaus_.

    Louis de Malreich kärsi kuolemanrangaistuksensa tänä aamuna...'

Hän ei lukenut enempää. Tyrmistyneenä, musertuneena hän epätoivosta
voihkaisten vaipui pääministerin tuolille...

Kuinka kauvan hän oli tuupertuneena, sitä hän ei tiennyt.
Tointuessaan hän tunsi syvää hiljaisuutta ja tajusi sitte Valenglayn
kumartuvan hänen ylitseen ja pirskottelevan vettä hänen otsalleen.
Hän muisti ennen kaikkea pääministerin hillityn kuiskailun:

"Kuulkaa... ettehän hiisku tästä sanaakaan? Viaton ehkä kylläkin,
sitä en kiellä... Mutta mitä hyötyä olisi paljastuksista,
häväistysjutuista? Oikeudenkäyttöerehdyksellä voi olla vakavia
seurauksia. Kannattaako paljastus?... Kunnian palauttamiseksi? Mitä
varten? Häntä ei edes tuomittu omalla nimellään. Malreichin nimi se
on joutunut yleisön kirottavaksi... todellisen syyllisen nimi, kuten
nyt olette saanut selville... Siis..." Ja lykkien Lupinia hiljalleen
ovea kohti hän sanoi: "Siis menkää... Menkää sinne takaisin...
Toimittakaa ruumis pois näkyvistä... Älkääkä jättäkö ainoatakaan
merkkiä koko asiasta; häivytättehän kaiken?... Voin luottaa teihin,
niinhän?"

Ja Lupin lähti takaisin. Hän lähti kuin kone, syystä että häntä oli
pyydetty ja hänen oma tahtonsa oli lamautunut.

Hän odotti tuntikausia rautatieasemalla. Koneellisesti söi hän
päivällisensä, osti piletin ja asettui erääseen vaunun-osastoon.

Hän nukkui huonosti. Hänen aivojansa kuumotti tuskaisten unennäköjen
ja puoleksi valveutuneiden väliaikojen ahdistuksessa, jolloin hän
yritteli selvitellä, minkätähden Malreich ei ollut puolustautunut:

"Hän oli mielipuoli... varmasti... puolittain mielipuoli... Hän
oli tietysti aikaisemmin tuntenut Doloresin... ja tämä myrkytti
hänen elämänsä... tuskaannutti hänet järjiltään... Hänestä sen
vuoksi tuntui kuolema yhdentekevältä... Miksi puolustautua?" Ja hän
hoki sitkeästi: "Hän oli mielisairas... Massier oli epäilemättä
mielisairas. Sitä paitsi, kaikki nuo Massierit... vähäjärkinen
suku..."

Hän houri, heikontuneissa aivoissaan sekottaen nimet.

Mutta hänen astuessaan Bruggenin asemalla aamun viileään, kosteaan
ilmaan elpyi hänen tajuntansa. Asiat kuvastuivat äkkiä toiselta
kannalta. Ja hän huudahti:

"No, lopultakin oli se hänen oma asiansa! Hänen tarvitsi vain
panna vastaan... Minä en omaksu vähintäkään vastuuta... Hän teki
itsemurhan..."

Toiminnan välttämättömyys kannusti häntä taas. Kiusaantuneena,
onnettomana siitä rikoksesta, jonka toimeenpanijaksi hän kaikesta
huolimatta tunsi itsensä, hän kuitenkin ajatteli tulevaisuutta ja
puheli ääneensä itsekseen:

"Tuollaiset ovat sodan tapaturmia. Pois ne mielestä. Mitään ei ole
menetetty. Päin vastoin! Dolores oli kompastuskivenä, koska kerran
Pierre Leduc rakasti häntä. Dolores on kuollut. Siispä on Pierre
Leduc minun omani. Ja hän naipi Genevièven, kuten olen järjestänyt!
Ja hän hallitsee! Ja minusta tulee kaiken herra! Ja Europa on silloin
minun!"

Hän ponnistausi reippaaksi, jälleen varmistuneena, äkillistä
luottamusta uhkuen, ja teki kuumeellisia liikkeitä, astellessaan
pitkin maantietä, huidellen kuvitellulla miekalla, sellaisen johtajan
miekalla, jonka tahto on laki ja joka käskee ja säätää:

"Lupin, sinusta tulee kuningas! Sinusta tulee kuningas, Arsène Lupin!"

Hän teki tiedusteluja Bruggenin kauppalassa ja kuuli Pierre Leducin
edellisenä päivänä syöneen puolipäivällistä majatalossa. Sen koommin
ei häntä oltu nähty.

"Vai niin?" kummasteli Lupin. "Eikö hän ollut täällä yötä?"

"Ei."

"Mutta minne lähti hän puolipäivällisensä jälkeen?"

"Hän lähti linnaan päin."

Lupin asteli pois jokseenkin hämmästyneenä. Olihan hän käskenyt
nuorta miestä lukitsemaan ovet eikä palaamaan palvelijain poistuttua.

Hän sai heti todistuksen siitä, että Pierre ei ollut totellut häntä:
puiston pääportti oli avoinna.

Hän meni sisälle, etsiskeli linnan läpikotaisin, huuteli. Ei
vastausta.

Äkkiä juohtui hänen mieleensä huvilinna. Kukapa tiesi?
Rakastamastansa naisesta huolissaan ja vaistonsa pakottamana oli
Pierre Leduc saattanut mennä haeskelemaan häntä sieltä päin. Ja
Doloresin ruumis oli siellä!

Säikähtyen alkoi Lupin juosta.

Ensi näkemällä ei huvilinnassa näyttänyt olevan ketään.

"Pierre! Pierre!" huusi hän.

Ei kuulunut hivaustakaan. Hän astui eteiskäytävään ja siihen
huoneeseen, joka oli ollut hänen asuntonaan.

Hän pysähtyi kynnykselle kuin naulittuna.

Doloresin ruumiin kohdalla riippui Pierre Leduc, nuora kaulassa,
kuolleena.

       *       *       *       *       *

Lupin suoristausi kylmäkiskoisesti. Hän kieltäysi antautumasta
ainoaankaan epätoivon eleeseen tai virkkaamasta ainoatakaan
maltitonta sanaa. Kohtalon hänelle jakelemien kovien kolhaisujen
perästä, Doloresin rikoksien ja kuoleman jälkeen, Massierin tultua
teloitetuksi, kaikkien näiden tihutöiden tapahduttua tunsi hän
ehdottoman välttämättömäksi säilyttää koko malttinsa. Ellei se
onnistuisi, niin hänen aivonsa varmastikin pettäisivät...

"Epatto!" sanoi hän, heristäen nyrkkiänsä Pierre Leducille. "Senkin
vätys, etkö voinut odottaa? Kymmenessä vuodessa olisimme saaneet
Elsass-Lotringin takaisin!"

Mieltänsä keventääkseen hän tapaili sanottavia sanoja, otettavia
asentoja; mutta ajatukset hupenivat ja pää oli halkeamaisillaan.

"Voi, ei, ei!" huusi hän. "Ei sitä sentään, kiitän kauniisti!
Lupinko myöskin hulluksi! Ei, veikkonen! Laske luoti aivoihisi, jos
haluat; ja lopultakaan en muuta keinoa keksi. Mutta Lupin riutuvana,
sairastuolissa kärräiltävänä... ei! Aistikkaasti, veikkonen, lopeta
aistikkaasti!"

Hän harppaili edes takaisin, polkien lattiaa ja nostellen polviansa
hyvin korkealle, kuten jotkut näyttelijät tekevät mielipuolisuutta
kuvatessaan. Ja hän sanoi:

"Kersku, poikani, pöyhistele! Hei, naurahan! Lujemmin, no, lujemmin,
lujemmin! Sillä tavalla!... Turkanen, jopa on lystikästä tämä kaikki!
Dolores, savuke, tyttöseni!"

Irvistäen kumartui hän alas, kosketti kuolleen naisen kasvoja,
hoippui silmänräpäyksen ajan ja kaatui taintuneena lattialle.

Tunnin verran maattuansa hän tointui ja nousi jaloilleen. Hulluuden
puuska oli häipynyt, ja itsetietoisena, tyynin hermoin, totisena ja
äänettömänä, hän pohti asemaa.

Hän tunsi ajan tulleen sellaisten peruuttamattomien päätösten
tekemiselle, jotka muuttavat koko olemassaolon.

Koko aamupäivän käveli hän puistossa ja näki asemansa vähitellen
selvemmässä valossa, kaikkine sen vaatimine toimenpiteineen.

Kirkontornista kajahteli puolipäivän soitto. Hän palasi huvilinnaan
hyvin levollisella mielellä.

Hän meni huoneeseensa, nousi tuolille ja leikkasi poikki narun, jossa
Pierre Leduc riippui.

"Onneton raukka!" pahotteli hän. "Sinun piti saada tuollainen loppu,
hamppunauha kaulassasi. Voi, sinä et ollut luotu suuruuteen: minun
olisi pitänyt se ennakolta nähdä ja olla kiinnittämättä kohtaloani
runosepän elämään."

Hän kopeloitsi nuoren miehen vaatteita, löytämättä mitään. Mutta
muistaessaan Doloresin toisen lompakon hän otti sen taskusta, johon
oli sen jättänyt.

Hän hätkähti hämmästyneenä. Lompakossa oli kirjetukku, joka näytti
hänestä tutulta, ja hän tunsi eri käsialat heti.

"Keisarin kirjeet!" mutisi hän hitaasti. "Vanhan kanslerin kirjeet!
Koko kimppu, jonka minä itse löysin Léon Massierin huoneesta ja
annoin kreivi von Waldemarille!... Miten on tämä tapahtunut?... Onko
hän vuorostaan kehveltänyt ne tuolta pässinpäältä?" Ja äkkiä otsaansa
lyöden: "Hei, pässinpäähän olen minä itse. Nämä ovat oikeat kirjeet!
Dolores piti ne ajan tullen kiristääkseen keisaria. Ja ne toiset,
jotka minä luovutin, ovat hänen tai jonkun kätyrin väärentämiä
jäljennöksiä, jotka asetettiin sinne, mistä hän tiesi minun ne
löytävän... Ja minä kiltisti pelasin hänen peliänsä! Totta toisen
kerran, kun naiset alkavat sekaantua asioihin...!"

Hän asetti molemmat ruumiit vierekkäin, peitti ne samalla hurstilla,
istuutui pöydän ääreen ja kirjoitti:

    'Olen riemuinnut voitoistani ja tappanut. Olen saapunut
    määränpäähän ja kukistunut. Kohtalo on minulle liian voimakas...
    Ja rakastamani nainen on ruumiina. Minäkin kuolen.

                                           _Arsène Lupin_.'

Hän sinetitsi kirjeen ja pani sen pulloon, jonka viskasi ulos
ikkunasta; se putosi pehmeälle kukkalavalle.

Sitte hän keräsi lattialle ison kasan vanhoja sanomalehtiä,
olkia ja lastuja, jotka nouti keittiöstä. Kasaan hän tyhjensi
petroleumikannun. Sytytettyään kynttilän hän heitti sen röykkiöön.

Heti nousi lieska ja nopeita tulikieluja leimahti rätisten.

"Nyt tiehenne", puheli Lupin. "Huvilinna on puusta rakennettu; se
leimahtaa tuleen kuin tulitikku. Ja ennen kuin ihmiset ennättävät
tänne kylästä, särkevät portin ja juoksevat tähän päähän puistoa,
on jo myöhäistä. He löytävät tuhkaläjän, kahden hiiltyneen ruumiin
jäännökset ja lähistöllä jäähyväiskirjeeni... Hyvästi, Lupin!
Haudatkaa minut yksinkertaisesti, hyvät ihmiset, ilman tarpeetonta
prameutta... ei kukkasia eikä seppeleitä... vaatimaton risti vain ja
koruton hautakirjoitus: 'Tässä lepää Arsène Lupin, seikkailija'."

Hän meni puistomuurin juurelle, kapusi sen yli ja taaksensa
katsoessaan näki liekkien hulmuavan taivasta kohti...

Hän vaelsi Parisia kohti jalkaisin, sallimuksen lyyhistyttämänä,
epätoivo sydämessä. Ja maalaisväki kummasteli tätä matkamiestä, joka
maksoi halvat ateriansa pankinseteleillä.

Kolme rosvoa kävi eräänä iltana metsässä hänen kimppuunsa. Hän
puolustausi sauvallaan ja jätti heidät virumaan henkihieverissään...

Hän vietti viikon päivät muutamassa majatalossa. Hän ei tiennyt
minne mennä... Mitä ottaisi hän tehdäkseen? Mikä kiinnittäisi hänen
mieltänsä? Hän oli väsynyt elämään. Hän ei tahtonut elää...

       *       *       *       *       *

"Sinäkö se olet?"

Madame Ernemont seisoi pienessä arkihuoneessaan garchesilaisessa
huvilassa, vapisten, säikähtyneenä ja valjuna, edessään olevaa
ilmestystä tuijotellen.

Lupin... tulija oli Lupin.

"Sinä!" hoki toinen. "Sinä!... Mutta sanomalehdet kertoivat..."

Lupin hymyili kaihomielisesti:

"Niin, minä olen kuollut."

"Siis... siis..." änkkäsi toinen.

"Tarkotat, että jos olen kuollut, niin minulla ei ole mitään
tekemistä täällä. Usko minua, minulla on vakavat syyt, Victoire."

"Kuinka oletkaan muuttunut!" surkutteli toinen.

"Muutamia pikku pettymyksiä... Mutta ne ovat mennyttä. Kuule. Onko
Geneviève kotona?"

Toinen äityi äkilliseen raivoon:

"Sinä jätät hänen rauhaan, kuuletko? Tälläpä kertaa en päästäkään
häntä näkyvistäni! Hän tuli takaisin nääntyneenä, kalpeana,
hermostuneena, ja väri on tuskin vieläkään palannut hänen poskilleen.
Sinun pitää jättää hänet rauhaan, sen vannon."

Lupin painoi kätensä tiukasti vanhuksen olalle:

"Minä tahdon -- ymmärrätkö? -- minä _tahdon_ puhutella häntä."

"Ei."

Lupin työnsi hänet luotaan. Hän suoristausi ja laski käsivartensa
rinnalleen ristiin:

"Silloin saat astua hengettömän ruumiini yli, kuuletko? Lapsi
on onnellinen tässä talossa eikä missään muualla... Kaikkine
ajatuksinesi rikkauksista ja arvoasemista sinä vain tekisit hänet
onnettomaksi. Kuka on tuo sinun Pierre Leducisi? Ja tuo Veldenzisi?
Genevièvestä suurherttuatar! Olet hullu. Sellainen elämä ei hänelle
sovellu!... Minä en sitä salli! Hän kaipaa yksinkertaista, rehellistä
elämää, ja sitä et sinä voi hänelle antaa. Mitä varten siis olet
täällä?"

Lupin näytti horjuvan, mutta kuitenkin mutisi hän hyvin matalalla
äänellä ja murheellisesti:

"On mahdotonta, etten enää koskaan näkisi häntä; on mahdotonta, etten
puhuttelisi häntä..."

"Hän pitää sinua kuolleena."

"Sitäpä juuri en tahdo! Minä tahdon, että hän tietää totuuden. Minua
kiduttaa ajatus, että hän muistelee minua vainajana. Tuo hänet
luokseni, Victoire."

Toinen oli suuresti liikutettu ja vastasi:

"Kuulehan... Ensinnäkin tahdon tietää... Se riippuu siitä, mitä aijot
hänelle sanoa... Ole vilpitön, poikani... Mitä tahdot Genevièvestä?"

Lupin selitti vakavasti:

"Tahdon sanoa: 'Geneviève, minä lupasin äidillesi, että annan sinulle
rikkautta, valtaa, keijukaisten elämän. Ja sinä päivänä, jolloin
olisin saavuttanut päämääräni, olisin pyytänyt sinulta pikku sijaa,
ei kaukana sinusta. Rikkaana ja onnellisena sinä olisit unohtanut
-- niin, siitä olen varma -- olisit unohtanut, kuka minä olen, eli
oikeammin, kuka olin. Kovaksi onneksi on kohtalo ollut minulle liian
voimakas. En tuo sinulle rikkautta enkä valtaa. Ja minä se päin
vastoin tarvitsen sinua. Geneviève, tahdotko auttaa minua?'"

"Mitä tekemään?" kysyi vanhus huolestuneesti. "Elämään..."

"Oi!" huokasi toinen. "Niin pitkällekö on tultu, poloinen poikani?"

"Niin", vastasi Lupin yksinkertaisesti, mitään surua osottamatta,
"niin pitkälle on tultu. Kolme ihmis-olentoa on vast'ikään kuollut,
kaikki minun toimittaminani hengiltä. Sen muiston taakka on enemmän
kuin kantaa jaksan. Olen yksin. Ensi kertaa elämässäni tarvitsen
apua. Minulla on oikeus, minulla on oikeus pyytää sitä apua
Genevièveltä. Ja hänen velvollisuutensa on myöntää se minulle..."

Vanhus oli vaiti, liikutuksesta väristen. Sitte hän kysyi:

"Miten aijot hänen suhteensa menetellä?"

"Me lähdemme ulkomaille. Otamme sinut mukaamme, jos haluat tulla..."

"Toden teolla siis haluat, että hän liittyy sinun elämääsi, Lupinin
elämään?"

"Sellaisen miehen elämän, joksi rupean, miehen joka työskentelee
siten, että Geneviève voi olla onnellinen, että hän voi mennä
naimisiin omaa sydäntänsä kuullen. Me asetumme johonkin maailman
kolkkaan. Me ponnistelemme yhdessä, vieretysten. Ja sinä tiedät,
mihin minä kykenen..."

"Haluat, että hän hylkää kaikki lapset, joille hän on omistanut
elämäntyönsä, kaiken tämän rakkaan toimintansa, joka on hänen
onnellisuutensa pääehtona?"

"Niin, haluan; se on hänen velvollisuutensa."

Vanha vaimo avasi ikkunan ja sanoi:

"Siinä tapauksessa kutsu hänet."

Geneviève istui penkillä puutarhassa. Neljä pikku tyttöä hälisi hänen
ympärillään. Toisia leikki ja juoksenteli lähistöllä.

Lupin näki hänen kasvonsa. Hän näki Genevièven miettivät, hymyilevät
silmät. Hän piteli kukkaa kädessään, poimi terälehtiä yksitellen
irti ja antoi selityksiä tarkkaavaisille ja innokkaille lapsille.
Sitte hän teki heille kysymyksiä. Ja jokainen vastaus sai palkakseen
suutelon.

Hän katseli tyttöä kauvan, sanomattoman liikutuksen ja tuskan
vallassa. Hänessä kuohui ennen kokemattomia tunteita. Hän ikävöitsi
saada puristaa tuon kauniin tytön rintaansa vasten, suudella häntä ja
sanoa hänelle, kuinka suuresti hän kunnioitti ja rakasti häntä. Hän
muisteli äitiä, joka kuoli pienessä Aspremontin kaupungissa, kuoli
suruun...

"Pyysin sinua kutsumaan hänet", sanoi Victoire.

Lupin vaipui tuolille ja sopersi:

"En voi... En voi sitä tehdä... Minulla ei ole oikeutta... Se on
mahdotonta... Uskokoon minut kuolleeksi... Se on parempi..."

Hän itki; nyyhkytykset tutisuttivat hänen hartioitansa. Hänen koko
olemuksensa hukkui epätoivoon, hänessä nousseen hellyyden tulvaan,
joka puhkesi kuin päivässä lakastuva myöhästynyt kukka.

Vanhus polvistui hänen viereensä ja kysyi vapisevalla äänellä:

"Hän on sinun tyttäresi, eikö olekin?"

"On, hän on minun tyttäreni."

"Voi poika parkaani!" huudahti toinen kyynelsilmin. "Poika
parkaani!..."




Jälkimaine.

Itsemurhaaja.


"Ratsuille!" sanoi keisari.

Hän oikaisi, nähdessään hänelle tuodun muhkean muulin:

"Tahi paremmin aasille! Waldemar, oletteko varma siitä, että tämä
juhta on rauhallinen ratsastaa ja ajaa?"

"Vastaan hänestä kuin itsestäni, Sire!" vakuutti kreivi.

"Siinä tapauksessa tunnen itseni turvalliseksi", nauroi keisari.
Ja seurueeseensa kuuluviin upseereihin kääntyen lisäsi hän: "Hyvät
herrat, ratsuille!"

Caprin pikkukaupungin tori oli täynnä uteliaita, joita rivi
italialaisia karabiniereja pidätteli taampana, ja keskellä oli
kaikki paikkakunnan muulit, jotka oli hankittu jotta keisari pääsisi
vapaasti tarkastelemaan saaren ihmeellisyyksiä.

"Waldemar", kysäisi keisari kulkueen etunenään asettuen, "millä
alotamme?"

"Tiberiuksen huvilalla, Sire."

He ratsastivat erään porttiholvin alitse ja seurasivat sitte
karkeasti kivitettyä polkua, joka vähitellen nousi saaren itäiselle
kohokkeelle.

Keisari naureskeli ja nautti matkastaan, suopeasti kiusotellen
ruumiikasta kreivi von Waldemaria, jonka jalat koskivat maahan
molemmin puolin onnetonta muulia, tämän notkuessa taakkansa alla.

Kolmessa neljännestunnissa he saapuivat Tiberiuksen Hyppyrille,
suunnattomalle tuhannen jalan korkuiselle kalliolle, jolta tuo
hirmuhallitsija heitätti uhrejansa mereen...

Keisari laskeusi maahan, astui kaiteitten ääreen ja vilkaisi
syvyyteen. Sitte hän jatkoi jalkaisin matkaansa Tiberiuksen huvilan
raunioille, kuljeskellen siellä murenevien suojamien ja käytävien
keskellä.

Hän pysähtyi hetkeksi.

Loistavana näköalana kuvastui edessä Sorrenton niemi ja koko Caprin
saari. Meren hohtava sini oli lahdelman viehättävän kaareutuman
puitteena, ja raikkaat tuulahdukset huokuivat sitruunapuiden tuoksua.

"Näköala on vielä viehättävämpi", selitti Waldemar, "erakon pikku
kappelin luona, huipulla."

"Menkäämme sinne."

Mutta erakko itse astui alas jyrkkää polkua. Hän oli vanha mies,
jonka käynti oli horjuvaa ja varsi kumara. Hän kantoi kirjaa, johon
matkailijoilla on tapana kirjoittaa vaikutelmansa.

Hän laski kirjan eräälle kivi-istuimelle.

"Mitä tulee minun kirjoittaa?" kysyi keisari.

"Nimenne, Sire, käyntinne päivämäärä ja mitä muuta haluatte."

Keisari otti erakon ojentaman kynän ja kumartui kirjottamaan.

"Varokaa, Sire, varokaa!"

Säikähtyneitä huutoja... voimakas ryske kappelista päin... Keisari
kääntyi katsomaan. Hän näki ison kiven tuulispäänä vierivän päällensä.

Samassa erakko sieppasi häntä vyötäisiltä ja paiskasi hänet syrjään.

Lohkare iski kivi-istuinta vasten, jonka edessä keisari oli
neljännessekuntia aikaisemmin seisonut, ja särki sen sirpaleiksi.
Erakon avutta olisi keisari saanut surmansa.

Hän ojensi tälle kätensä ja sanoi:

"Kiitos."

Upseerit tunkeutuivat hänen ympärilleen.

"Ei mitään hätää, hyvät herrat... Olemme päässeet peljästyksellä...
vaikka se olikin aimo peljästys, sen tunnustan... Ilman tätä arvoisaa
vanhusta..."

Ja erakon luokse astuen hän kysyi:

"Mikä on nimenne, ystävä?"

Erakko oli pitänyt päätänsä verhottuna. Hän paljasti kasvojansa
hiukan ja sanoi niin matalalla äänellä, ettei häntä voinut kuulla
kukaan muu kuin keisari:

"Minulla on sellaisen miehen nimi, Sire, joka on kovin mielissään
siitä, että olette pudistanut hänen kättään."

Keisari säpsähti ja peräytyi. Sitte, heti hilliten itsensä:

"Hyvät herrat", hän sanoi upseereille, "pyydän teitä menemään ylös
kappelin luo. Lisää lohkareita voi irtautua ja olisi kenties viisasta
varottaa saaren viranomaisia. Yhtykää minuun myöhemmällä. Minä haluan
kiittää tätä hyvää miestä."

Hän käveli erakon seuraamana loitomma. Heidän jäätyään kahden kesken
hän sanoi:

"Te! Miksi?"

"Minun oli puhuteltava teitä, Sire. Jos olisin pyytänyt
puheillepääsyä... olisitteko myöntynyt pyyntööni? Pidin parempana
toimia suoranaisesti ja aijoin tehdä itseni tunnetuksi sill'aikaa kun
Teidän Keisarillinen Majesteettinne kirjoitti nimikirjaan, mutta tuo
tyhmä tapaturma..."

"No?" kysyi keisari.

"Kirjeet, jotka annoin Waldemarille Teille luovutettavaksi, Sire,
ovat väärennyksiä."

Keisari teki kiivasta tuskastumista osottavan liikkeen:

"Väärennyksiä? Oletteko varma?"

"Ihan varma, Sire."

"Kuitenkin tuo Malreich..."

"Malreich ei ollut syyllinen."

"Kuka sitte?"

"Minun täytyy pyytää Teidän Keisarillista Majesteettianne pitämään
vastaustani salassa ja luottamuksella annettuna. Oikea syyllinen oli
rouva Kesselbach."

"Kesselbachin oma vaimo?"

"Niin, Sire. Hän on nyt kuollut. Hän se teki tahi teetti
jäljennökset, jotka ovat teidän hallussanne. Hän piti oikeat kirjeet."

"Mutta missä ne ovat?" huudahti keisari. "Se siinä on tärkeätä! Ne
on hankittava hinnalla millä hyvänsä! Pidän noita kirjeitä mitä
suuriarvoisimpina..."

"Tässä ne ovat, Sire."

Keisari tyrmistyi. Hän katseli Lupinia, katseli kirjeitä, sitte taas
Lupinia ja pisti kimpun taskuunsa, sisältöä tutkimatta.

Tämä mies saattoi hänet taaskin ymmälle. Mikä olikaan miehiänsä
tämä konna, joka noin pelottavan aseen saatuansa luovutti sen tällä
tavoin, jalomielisesti, ehtoja tekemättä? Hänen olisi ollut mukavinta
pitää kirjeet ja käyttää niitä mielensä mukaan! Ei, hän oli antanut
lupauksensa ja piti sanansa.

Ja keisari ajatteli tämän miehen kaikkia hämmästyttäviä vaiheita:

"Sanomalehdet julistivat teidät kuolleeksi."

"Niin tekivät, Sire. Todellisuudessa olenkin kuollut. Ja maani
viranomaiset, iloissaan siitä että pääsivät minusta eroon, ovat
haudanneet ruumiini tuntemattomiksi hiiltyneet jäännökset."

"Olette siis vapaa?"

"Kuten olen aina ollut."

"Teitä ei siis mikään kiinnitä mihinkään?"

"Ei mikään, Sire."

"Siinä tapauksessa..."

Keisari epäröitsi, mutta esitti sitte suoraan:

"Siinä tapauksessa tulkaa minun palvelukseeni. Tarjoan teille
yksityisen poliisikuntani päällikkyyden. Minä olen sen ehdoton
käskijä. Te saatte täyden vallan, muuhunkin poliisikuntaan nähden."

"En, Sire."

"Mikä estää?"

"Olen ranskalainen."

Syntyi vaitiolo. Keisaria vastaus nähtävästi miellytti. Hän sanoi:

"Mutta sentään, kun sanotte, ettei teitä kiinnitä mikään side..."

"Se side on sellainen, Sire, jota ei mikään voi katkaista." Ja hän
lisäsi nauraen: "Olen kuollut ihmisenä, mutta elän ranskalaisena.
Olen varma siitä, että Teidän Keisarillinen Majesteettinne tajuaa
tunteeni."

Keisari käveli muutamia askeleita edes takaisin. Sitte hän lausui:

"Haluaisin kuitenkin maksaa velkani. Tiedän että neuvottelut Veldezin
suurherttua-arvosta keskeytettiin."

"Niin, Sire. Pierre Leduc oli petturi. Hänkin on nyt kuollut."

"Mitä voin tehdä hyväksenne? Olette antanut minulle takaisin nämä
kirjeet... Olette pelastanut henkeni... Mitä voin tehdä?"

"Ette mitään, Sire."

"Vaaditte minua jäämään velalliseksenne?"'

"Niin, Sire."

Keisari katsahti vielä viimeisen kerran tuohon kummalliseen mieheen,
joka hänen edessään asettui hänen vertaisekseen. Sitte hän kumarsi
keveästi ja käveli pois sanaakaan enää virkkaamatta.

"Ahaa, keisari, sainpa sinut kiikkiin tällä kertaa!" pititteli Lupin,
seuraten häntä katseillaan. Ja filosofisesti lisäsi hän: "Laiha
kosto se epäilemättä on, ja mieluummin olisin voittanut takaisin
Elsass-Lotringin... Mutta kuitenkin..."

Hän keskeytti puhelunsa ja polki jalkaansa maahan::

"Sinä Lupinin riivattu! Etkö konsanaan muutu, ainako pysyt
vihamielisenä ja ynseänä olemassaolosi viimeiseen hetkeen asti? Ole
vakava, hitto vieköön! Nyt, jos koskaan, on aika olla vakava!"

Hän kapusi kappeliin johtavaa polkua ylös ja pysähtyi, paikalle,
josta kivi oli irtautunut.

Hän purskahti nauramaan:

"Se oli näppärä temppu, eivätkä Hänen Keisarillisen Majesteettinsa
upseerit tienneet miten sen selittäisivät. Mutta mistä olisivatkaan
he arvanneet, että minä itse irrotin sen kiven, että viime hetkessä
annoin kuokalla sille ratkaisevan kolauksen ja että kivi heti
jälkeenpäin läksi vierimään minun sille valmistamaani uraa myöten...
jotta pelastaisin keisarin hengen?"

Hän huokasi:

"Voi, Lupin, kuinka mutkikas luonne sinulla on! Kaiken tuon vaivan
näit ainoastaan koska olit vannonut, että tämän erityisen majesteetin
täytyisi pudistaa sinua kädestä! Siitäkös vasta muka lähti paljon
virkistystä! 'Viissorminen on keisari kuin muutkin', kuten Victor
Hugo olisi saattanut sanoa."

Hän astui kappeliin ja avasi erityisellä avaimella pikku sakariston
matalan oven. Olkikuvolla virui mies, kädet ja jalat köytettyinä,
kapula suussa.

"No, erakko ystäväni", puheli Lupin, "eihän tämä kauvaakaan kestänyt,
vai mitä? Enintään neljäkolmatta tuntia... Mutta minä olenkin
terhakasti uurastanut teidän hyväksenne! Ajatelkaas, te olette
pelastanut keisarin hengen! Niin, veikkonen. Te olette se mies,
joka pelastitte keisarin hengen. Olen luonut onnenne, olenpa totta
totisesti. Teille rakennetaan vielä tuomiokirkko ja pystytetään
patsas kuoltuanne. Tässä, ottakaa kapistuksenne."

Puolikuolleena nälästä ja tietämättä mitä sanoa kömpi erakko
jaloilleen. Lupin pukeutui nopeasti omiin vaatteisiinsa ja sanoi:

"Hyvästi, arvoisa ja kunnioitettava mies. Antakaa minulle tämä pikku
mullistus anteeksi. Ja rukoilkaa puolestani. Minä tarvitsen sitä.
Ijankaikkisuus avaa minulle kohta porttinsa. Hyvästi."

Hän seisoi tovin kappelin kynnyksellä. Se oli se juhlallinen hetki,
jolloin ihminen kaikesta huolimatta epäröitsee syöksyä elämänsä
lopettavaan tyhjyyteen. Mutta hänen päätöksensä oli peruuttamaton, ja
enempää siekailematta hän riensi ulos, juoksi alas rinnettä, astui
Tiberiuksen Hyppyrin reunalle ja asetti toisen jalkansa kaiteen
ulkopuolelle.

"Lupin, myönnän sinulle kolme minuttia näyttelemiseen. 'Mitä siitä
hyötyä?' sanonet. 'Eihän täällä ole ketään'. Mutta entä sinä itse?
Etkö voi näytellä viimeistä ilveilyäsi itsellesi? Toden totta, se
on näkemisen arvoinen... 'Hyvä Lupin!'... Tunnustelkaa sydäntäni,
hyvät naiset ja herrat... seitsemänkymmentä lyöntiä minuutissa...
Ja hymy huulillani... 'Hyvä Lupin!'... No, oletko valmis? Se on
viimeinen seikkailu, veikkonen. Eikö yhtään kaduta? Kaduta? Miksi,
kautta taivaan? Elämäni oli loistava. Voi, Dolores, Dolores, jospa
et sinä olisi siihen ilmestynyt, sinä kauhistuttava hirviö!...
Ja sinä, Malreich, miksi et puhunut?... Ja sinä, Pierre Leduc...
Tässä olen!... Kolme kuollutta ystävääni, minä yhdyn teihin...
Oi, Geneviève, rakas Genevièveni!... Oletko lopettanut, vanha
näyttelijä?... Oikeassa olet! Minä tulen..."

Hän nosti toisenkin jalkansa kaiteen yli, katseli alas syvyydessä
siintävään tyyneen merenpintaan ja lausui päänsä kohottaen:

"Hyvästi, kuolematon ja kolminkertaisesti siunattu luonto! _Moriturus
te salutat!_ Hyvästi, kaikki mikä on kaunista maan päällä! Hyvästi,
elämä!"

Hän viskeli lentosuukkosia avaruuteen, taivaalle, auringolle...
Sitte, kätensä yhteen liittäen, hän hyppäisi tyhjyyteen.

       *       *       *       *       *

Algierissa. Muukalaislegionan kasarmissa. Muuan adjutantti istui
ahtaassa, matalakattoisessa huoneessa tupakoiden ja sanomalehteä
lukien.

Hänen lähellään, pihalle avautuvan ikkunan vieressä, rääkkäsi kaksi
kookasta aliluutnanttia saksalaisilla sananparsilla höystettyä
ranskankieltä.

Ovi avautui. Joku astui sisälle. Hän oli keskikokoinen, aistikkaasti
puettu hentorakenteinen mies.

Adjutantti nousi, tuijotti tunkeutujaan vihaisesti ja murisi:

"Mitä hittoa päivystäjä tekee?... Ja te, hyvä herra, mitä te
tahdotte?"

"Palvelukseen."

Tämä sanottiin suoraan, käskevästi.

Molemmat aliluutnantit puhkesivat typerään nauruun. Mies katseli
heitä syrjäsilmäyksin.

"Toisin sanoen, te haluatte yhtyä legioonaan?"

"Niin, mutta sillä ehdolla, ettei minua jätetä tänne lahoamaan.
Marokkoon on lähtemässä komppania. Minä yhdyn siihen."

Toinen aliluutnantti purskahti taas nauruun.

"Kuulkaapas", huudahti mies, "minä en siedä, että minulle nauretaan."

Hänen äänensä sointui jämeältä ja hallitsevalta.

Aliluutnantti, raa'an näköinen jättiläinen, vastasi:

"Parempi on teidän varoa, kuinka puhutte minulle..."

Mies astui hänen luokseen, sieppasi häntä vyötäisiltä, kiepautti
hänet ikkunalaudan yli ja pudotti pihalle.

Sitte hän sanoi toiselle:

"Menkää pois."

Toinen poistui.

Mies palasi heti adjutantin luo ja sanoi:

"Luutnantti, olkaa niin hyvä ja ilmoittakaa majurille, että don Luis
Perenna, espanjalainen grandi ja sydämeltään ranskalainen, haluaa
liittyä Muukalaislegioonan palvelukseen. Menkää, ystävä."

Adjutantti nousi, katseli hämmästyttävää olentoa silmät suurina ja
poistui kesynä.

Sitte Lupin sytytti savukkeen, istuutui adjutantin tuolille ja puheli
itsekseen:

"Kun meri kieltäysi sanomasta mitään minulle, eli oikeammin, kun
minä viime hetkessä kieltäysin meren enimmästä tuttavuudesta, niin
lähdemmepä katsomaan, ovatko maurien luodit armeliaampia. Joka
tapauksessa koituu siitä sievempi loppu... Vihollista vastaan, Lupin,
ja kaikki Ranskan puolesta!..."