Produced by Tapio Riikonen








LAELIUS eli YSTÄVYYDESTÄ

Kirj.

M. Tullius Cicero


Suom. K. Heino [Karl Lindroos]





Jyväskylässä,
K. J. Gummerus,
1903.




Huomautus lukijalle.


Ae, alkujansa muodostunut ai:stä, on kaksoisääntiö, joka tavallisesti
luetaan niinkuin pitkä e-ääni -- siis Laelius niinkuin Leelius -- tai,
esim. Saksalaisten tavoin, niinkuin ä, -- siis Laelius = Lälius. -- C
luetaan aina niinkuin k, esim. Cajus = Kajus, Scipio = Skipio,
Sulpicius = Sulpikius. -- Ch on hengähdyksellä luettava k-ääni. -- Ph
luetaan melkein, kuin F, esim. Philosophia = Filosofia, niinkuin sana
tässä kirjassa, muodon sievyyden vuoksi, onkin kirjoitettu. -- Qv
luetaan, kuin Kv, esim. Qvintus = Kvintus, Tarqvinius = Tarkvinius. --
Rh. luetaan, kuin R hengähdyksellä. -- Sch = S + k:n hengähdysääni,
esim. Aischylos = Ais-chylos.




Johdanto.


_Marcus Tullius Cicero_, kuuluisa Romalainen puhuja, kirjailija ja
harras tieteiden viljelijä, syntyi v. 106 e.Kr.s. isänsä maatilalla
Arpinum'in kaupungin lähellä. Jo poikana sai hän hyvän kasvatuksen
ymmärtäväisen isänsä toimesta. Edelleen kehitti hän Romassa rikkaita
luonnonlahjojansa monipuolisesti, esim. puhuja- sekä runoustaidossa,
oikeus- ja valtio-opissa, etevien opettajien johdolla, joista hän
tässä kirjassa mainitsee nimenomaan auguri Qvintus Mucius, ja
samannimisen pontifex maximus, Scaevolan. Vert. I l. Tieteellisiä
tutkimuksiaan jatkaessansa, sekä kotimaassaan että Graekassa, Vähässä
Asiassa, Rhodos-saarella y.m., oli hänellä opastajina filosofiassa
Epikurealainen Phaidros, platonilainen Philo Larissasta ja Stoalainen
Posidonios, puhujataidossa esim. Dionysios Magnes, Aischylos Knidios ja
Rhodolaineu Apollonios Molo, sekä ajatusjohdon-opissa, dialektikassa,
Stoalainen Diodotos. Sen ohessa piti hän yhä innokkaasti
saneluharjoituksiansa latinaksi ja graekaksi. -- Noin saavutettuja
laveita tietojansa ja eteviä lahjojansa käytti hän suurella
menestyksellä käytännöllisenä kunnon Romalaisena aikakautensa ja vielä
jälkimaailmankin hyväksi, vaikuttaessaan puhujana, qvaestori-, aedili-,
praetori- ja consuli-viroissa, samoin erinomaisen tuotteliaana
kirjailijana. Hän on kirjoittanut m.m. suuren joukon eri tarkoituksia
varten pitämiänsä puheita, puhujataitoa, valtio- ja jumaluus-oppia
käsitteleviä, ja filosofisia teoksia; joista kaikista suurin ja paras
osa, samoinkuin hänen runsas kirjekokoelmansakin, on sivistyneellä
ihmiskunnalla vielä säilyneenä.

Vihdoin monenlaisten taistelujen ja huolien rasittamana julkisen elämän
alalta vetäytyneenä antautui Cicero kokonansa filosofialle ja
tieteellisille harrastuksille. Siitä kirjoittaa hän itse: "Miettiessäni
ja paljon sekä kauvan tuumaillessani, kuinka voisin hyödyttää mitä
useimpia, etten milloinkaan herkeäisi pitämästä huolta yhteisestä
hyvästä, ei johtunut mieleeni oivallisempaa keinoa, kuin jos tekisin
tieteiden suunnat kansalaisilleni tunnetuiksi." (Cic. Divin. II, 1, 1).
Tähän tuli vielä lisäksi perheellisiä suruja. Hänen tyttärensä Tullia,
"Tulliola, deliciae nostrae", jota hän rakasti täydellä isän sydämmen
hellyydellä, kuoli v. 45. Se isku mursi kovin hänen mieltänsä. Nytkin
ottaa hän pakonsa filosofian turviin, löytääksensä sen satamassa
lohdutusta ja lepoa. Syvää suruansa lieventääksensä kirjoitti hän jo
samana vuonna kirjan: "De consolatione sive De luctu minuendo", s.o.
"Lohdutuksesta eli kuolemansurun lieventämisestä". Sitte seuraavana
vuonna, paitsi muita filosofisia kirjoituksia, ilmestyi: "Cato Major
sive De senectute" eli "Vanhuudesta", samoin tämä käsillä oleva teos:
"Laelius sive De amicitia" -- "Laelius eli Ystävyydestä", kumpainenkin
keskustelun muodossa esiteltynä, on Ciceronin hyvälle ystävälle Titus
Pomponius Atticukselle omistettu.

Kirja "Laelius eli Ystävyydestä" on siis kirjoitettu v. 44 e.Kr.s.,
vuotta ennen Ciceronin kuolemaa (v. 43). Keskustelun henkilöt ovat 1)
Cajus Laelius, synt. v. 188 e.Kr.s., tunnettu läheisestä
ystävyydestänsä Scipio Africanus nuoremman kanssa. Filosofisista
harrastuksistaan sekä seurustelustansa Stoalaisen Diogeneen ja
Panaitioksen kanssa sai hän lisänimen "Sapiens" s.o. "Viisas". 2) Cajus
Fannius, joka oli Scipionin kanssa sotaretkillä yhdessä, harrasti
Stoalaista filosofiaa Panaitioksen johdolla ja oli tunnettu
"Vuosikirjojen" kirjoittajana. 3) Qvintus Mucius -- Scaevola
eroitukseksi samannimisestä aikalaisestaan, joka oli pontifex maximus
eli ylimmäinen pappi -- "auguriksi" sanottu, oli kuuluisa laajoista
lainopillisista tiedoistansa.

Keskustelu "Ystävyydestä" on esitelty tapahtuneeksi Laeliuksen kotona,
vähää jälkeenpäin Scipio Africanus nuoremman kuoleman v. 129 e.Kr.s. --
Kirjanen, joka nyt ensi kerran ilmestyy Suomalaisessa muodossa,
selittää ajattelevalle lukijalle itse lähemmin tarkoituksensa.

_Suomentaja_.

Katso "Selityksiä" kirjan lopussa.




1 luku.


1. Auguri Qvintus Mucius kertoi tavallisesti apestansa Cajus
Laeliuksesta paljon muististaan ja hupaisesti eikä epäillyt
nimittää häntä jokaisessa keskustelussansa viisaaksi. Minut taas,
nuorukais-ikään päästyäni, vei isäni tämän Scaevolan luo, määräten,
etten siihen asti, kun voisin ja saisin olla, koskaan luopuisi ukon
sivulta. Niin ollen kätkin minä muistiini useita hänen älykkäitä
haastelujansa, useita myös hänen lyhyitä ja sattuvia lauseitansa sekä
halusin tulla hänen ymmärryksestänsä oppineemmaksi. Mutta hänen
kuoltuansa läksin minä pontifex Scaevolan luo, jonka uskallan neronsa
ja rehellisyytensä puolesta sanoa valtakuntamme etevimmäksi mieheksi.
Mutta tästä toistain, nyt palajan auguriin.

2. Sekä yleiseen monesti että erittäinkin muistan, kuinka hän kotonaan,
istuessansa puolipyöreässä nojatuolissaan, niinkuin hänellä oli tapana,
kun sekä minä että sangen harvat hänen tuttavansa olimme yhdessä, yhtyi
siihen puheaineesen, joka silloin oli melkein kaikkien suussa. Sillä
varmaankin sinä, Atticus, ja sitä enemmän, koska seurustelit paljon
Publius Sulpiciuksen kanssa, siihen aikaan, kun hän kansantribunina
joutui kuolettavaan vihaan silloisen consulin, Qvintus Pompejuksen,
kanssa, jonka kanssa hän oli elänyt sangen ystävyytyneenä ja
rakastavasti, muistat, kuinka suuri oli ihmisten joko ihmettely tai
valitus. 3. Sentähden Scaevola silloin, kun oli sattumalta maininnut
juuri siitä asiasta, esitteli Laeliuksen, ystävyyttä koskevan,
keskustelun, jonka hän oli pitänyt tämän ja toisen vävynsä, Cajus
Fanniuksen, Markuksen pojan, kanssa muutamia päiviä jälkeen
Africanuksen kuoleman. Sen keskustelun pääkohdat panin minä muistiini;
jotka olen tässä kirjassa mieleni mukaan esitellyt: olen nimittäin
asettanut heidät ikäänkuin itse puhuviksi, ettei "sanoin minä" ja
"sanoi hän" tulisi liian usein väliin lisättäväksi, ja että puhe
näyttäisi aivan kuin silmien edessä itse läsnäolevien pitämäksi.

4. Sillä kun sinä olet usein pyytänyt minua kirjoittamaan jotakin
ystävyydestä, näytti asia sekä yleisesti kaikkien tuntemisen että
varsinkin meidän likeisen tuttavuutemme arvoiselta. Olen siis aivan
mielelläni ryhtynyt asiaan, hyödyttääkseni useita sinun pyynnöistäsi.
Mutta, niinkuin "Cato Major'issa", joka sinulle omistettuna on
kirjoitettu vanhuudesta, olen asettanut Catonin ukkona keskustelevaksi,
koska ei kukaan henkilö näyttänyt soveliaammalta puhumaan siitä
ikäkaudesta, kuin hän, joka sekä sangen kauvan oli ollut vanhuksena
että itse vanhuudessa oli ennen muita ollut arvossa pidetty, samoin,
kun olemme isiltämme kuulleet Cajus Laeliuksen ja Publius Scipionin
likeisen tuttavuuden olleen erittäin mainittavan, näytti minusta
Laeliuksen persona soveliaalta keskustelemaan ystävyydestä juuri niitä,
mitä Scaevola muisti hänen haastelleen. Mutta tämänlaisilla
keskusteluilla, jotka perustuvat vanhojen, ja vieläpä kuuluisien,
miesten arvollisuuteen, näyttää, en tiedä mistä syystä, olevan enemmän
vakavuutta. Siis itse omaa kirjaani lukiessani tulen minä toisinansa
sellaiseen mielentilaan, että luulen Catonin, enkä itseni, puhuvan. 5.
Mutta niinkuin silloin vanhukselle vanhana vanhuudesta, niin olen tässä
kirjassa ystävälle parhaana ystävänä ystävyydestä kirjoittanut. Silloin
puhui Cato, sillä vanhempaa kuin hän ei ollut melkein ketään niinä
aikoina, ei ketään ymmärtäväisempää: nyt Laelius, ollen sekä viisas
(sellaisena nim. ovat he hänet pitäneet) että erinomainen ystävyyden
maineesta, puhuu ystävyydestä. Soisin, että sinä kääntäisit hetkeksi
mielesi minusta ja otaksuisit itse Laeliuksen puhuvan. Cajus Fannius ja
Qvintus Mucius tulevat appensa luo Africanuksen kuoleman jälkeen. He
alkavat keskustelun; siihen vastaa Laelius, jonka koko haastelu on
ystävyydestä; sitä lukiessasi olet sinä itse tunteva itsesi.




2 luku.


6. _Fannius_. Niin on, Laelius. Sillä ei ole ollut ketään parempaa
miestä, kuin Africanus, ei ketään kuuluisampaa. Mutta sinun tulee
ajatella, että kaikkein silmät ovat kääntyneet sinua ainoata kohden;
sinua he sekä nimittävät että arvelevat viisaaksi. Tämä kunnia
omistettiin äskettäin Marcus Catonille, tiedämme, että Lucius Atilius
nimitettiin viisaaksi isiemme keskuudessa; mutta kumpainenkin
aivan eri tavalla: Atilius, koska hän pidettiin ymmärtäväisenä
kansalais-oikeudessa, Cato, koska hänellä oli monipuolinen kokemus.
Kerrottiin useita seikkoja, mitä hän sekä senatissa että
kansankokouksessa oli joko ymmärtävästi huolehtinut tai vakavasti
toiminut tai terävästi vastannut: sentähden oli hänellä jo ikäänkuin
lisänimenä "viisas" vanhuudessansa. 7. Sinua taas nimittävät he aivan
toisella tavalla, eivät ainoastansa luonteesi ja tapojesi, vaan myös
harrastuksesi ja oppisi tähden, viisaaksi, eivätkä niinkuin rahvaalla,
vaan niinkuin oppineilla, on tapana nimittää viisaaksi, jollaista
muualla Graekanmaalla emme tiedä ketään olleen -- sillä joita
seitsemäksi viisaaksi nimitetään, niitä eivät ne, jotka sellaisia
asioita perinpohjaisemmin tunsivat, pidä viisaina -- Athenassa olemme
kuulleet olleen yhden sellaisen, vieläpä oli Apollonin ennuslause
julistanut hänet viisaimmaksi. Tämän arvelevat he olevan sinussa
viisautta, että päätät kaikkesi perustuvan itseesi sekä pidät
inhimilliset kohtalot hyvettä ala-arvoisempina. Sentähden kysyvät he
minulta, luulenpa samoin tältä Scaevolaltakin, millä tavalla jaksat
kestää Africanuksen kuoleman surua: ja sitä enemmän, koska viime
nonae-päivänä, kun olimme Decimus Brutuksen huvipuistoon kokoontuneet,
niinkuin tavallisesti, neuvottelemaan, sinä et ollut saapuvilla, vaikka
tavallisesti aina olet pitänyt tarkinta huolta siitä päivästä ja
toimesta.

8. _Scaevola_. Kysyvät todellakin, Cajus Laelius, sitä useat, niinkuin
Fannius sanoi. Mutta minä vastaan, mitä olen huomannut, sinun kärsivän
tyynesti tuskaa, jonka olet saanut sekä yleisesti suuren miehen että
varsinkin sangen hyvän ystäväsi kuoleman tähden; ja ettei se ole voinut
olla sinuun sattumatta, eikä sen soveltuvan sinun inhimillisyydellesi.
Mitä taas siihen tulee, ettet nonae-päivänä ollut saapuvilla
virkaveljistössämme, niin vastaan terveytesi tilan, eikä
surullisuutesi, olleen esteenä.

_Laelius_. Aivan oikein sinä, Scaevola, selität, ja todenomaisesti.
Sillä ei minun tarvinnut vetäytyä pois itseäni kohdanneen kovan onnen
tähden tuosta velvollisuudestani, jonka olen aina täyttänyt, kun olen
ollut terveenä, enkä luule minkään kohtalon tähden sattuvan sen
lujaluontoiselle ihmiselle, että hän laiminlyö velvollisuutensa. 9.
Mutta kun sinä, Fannius sanot minulle jaettavan niin paljon, kuin en
minä tunnusta enkä vaadi itselleni tulevaksi, niin teet siinä
ystävällisesti; mutta, niinkuin minusta näyttää, et tuomitse oikein
Catonista. Sillä joko ei yksikään, -- jonka minä puolestani ennemmin
uskon -- tai jos kukaan, niin hän oli viisas. Millä tavalla hän kesti,
muita mainitsematta, poikansa kuoleman! Muistan Paulluksen, olin nähnyt
Galluksen, mutta nämät poikia surressaan, Catonin sitävastoin
täysi-ikäistä ja arvossa pidettyä miestä asian koskiessa. 10.
Jonkatähden varo, ettet Catonin edelle aseta itse sitäkään, jonka,
kuten sanot, Apollo on julistanut viisaimmaksi: sillä jälkimmäisen
tekoja, edellisen sanoja ylistetään. Mitä taas minuun tulee, niin --
puhuakseni jo kumpaisenkin kanssa -- ajatelkaatte asia näin:




3 luku.


Minä jos sanoisin, etten ole Scipionin kaipauksesta liikutettu, kuinka
oikein siinä teen, siitä pitäkööt viisaat huolta, mutta varmaankin
valehtelisin. Sillä minä ikävöitsen jäätyäni orvoksi sellaisesta
ystävästä, jollaista, niinkuin luulen, ei ketään koskaan ole oleva, ei
ketään, niinkuin saatan vakuuttaa, varmaankaan ole ollut. Mutta minä en
tarvitse mitään lääkettä; minä lohdutan itse itseäni, ja enimmästi
sillä lohdutuksella, että olen vapaa siitä erhetyksestä, joka useimpia
vaivaa heidän ystäviensä kuoleman tähden. En luule mitään pahaa
tapahtuneen Scipionille; minulle on tapahtunut, jos jotakin on
tapahtunut. Omista onnettomuuksistansa taas raskaasti sureminen ei ole
ystäväänsä, vaan omaa itseänsä rakastavan ominaista.

11. Kuka todellakin voisi sanoa, ettei hänelle ole käynyt mainiosti?
Paitsi jollei hän nimittäin -- joka ei laisinkaan ollut hänen
tarkoituksensa -- toivonut katoomattomuutta, mitä ei ole hän
saavuttanut, jota ihmisellä on oikeus toivoa? Hän, joka kohta
nuorukaisena kohosi verrattomalla miehuudella ylemmäksi kansalaistensa
suurinta toivoa, joka heillä, kuu hän vielä oli poika, jo oli ollut
hänestä; joka ei koskaan hakenut consulivirkaa, valittiin kahdesti
consuliksi, ensi kerran ennen lain määräämää aikaa, toistain itselleen
oikealla, mutta valtakunnalle melkein myöhäiseltä ajalla; joka kaksi
tälle valtakunnalle sangen vihamielistä kaupunkia kukistettuansa ei
päättänyt ainoastansa kokonaan nykyisiä sotia, vaan tulevatkin. Mitä
minä sanoisin hänen miellyttävistä tavoistaan, hänen hellyydestään
äitiänsä kohtaan, hänen jalomielisyydestänsä sisariansa, hänen
hyvyydestään omaisiansa, hänen rehellisyydestänsä kaikkia kohtaan? Ne
asiat ovat teille tunnetuita. Kuinka rakas sitävastoin hän oli
kansakunnalleen, osoitti suru hänen hautajaisissansa. Mitä siis tätä
muutamien vuosien lisä olisi voinut huvittaa? Sillä vaikkei vanhuus
olekaan rasittavaa, niinkuin muistan Catonin vuotta ennen, kuin hän
kuoli, keskustelleen minun ja Scipionin kanssa, kuitenkin vie se pois
sen elonvirkeyden, joka Scipionilla nyt vielä oli.

12. Sentähden oli hänen elämänsä sellainen joko onnen tai maineen
puolesta, ettei siihen voinut tulta mitään lisäksi; kuoleman tunteen
taas hävitti sen nopeus. Mutta siitä tavasta, millä hän kuoli, on
vaikeata päättää, mitä ihmiset siitä arvelevat, sen te tiedätte. Sen
voi kuitenkin todenperäisesti sanoa, että Publius Scipionille niistä
useista päivistä, joita hän oli nähnyt elämässänsä sangen juhlallisia
ja iloisia, se päivä oli kuuluisin, kun senatin kokouksen päätyttyä
senatorit, Roman kansa, liittolaiset ja Latinalaiset saattoivat illalla
takaisin hänet kotiin edellisenä päivänä, ennenkuin hän erosi elämästä:
että hän näytti niin korkealta kunnia-arvon asteelta saapuneen pikemmin
taivaallisten, kuin menneen manalaisten luo.




4 luku.


13. Sillä minä en voi suostua niiden mielipiteesen, jotka äskettäin
ovat alkaneet esitellä sitä oppia, että sielu kuolee yhdessä ruumiin
kanssa, ja että kaikki häviää kuolemassa. Enemmän minuun vaikuttaa
vanhojen arvollisuus, osaksi meidän esi-isiemme, jotka kuolleille
omistivat niin uskonnollisia oikeuksia, jota he eivät olisi varmaankaan
tehneet, jos eivät olisi luulleet niiden heihin ollenkaan koskevan;
osaksi niiden, jotka tässä maassa olivat ja Suurta Graekaa, joka kyllä
nyt on melkein hävitetty, mutta silloin kukoisti, sivistyttivät
laitoksillansa ja opetuksillaan; osaksi hänen, jonka Apollonin
ennuslause julisti viisaimmaksi, joka ei siitä milloin sitä, milloin
tätä väitellyt, niinkuin hän teki useimmissa asioissa, vaan aina samaa,
nim. että ihmisten sielut ovat jumalallisesta alkuperästä lähteneet ja
että niille, kun ovat erinneet ruumiista, on paluumatka avoinna
taivaasen, sitä huokeampi, jota parempi ja rehellisempi ihminen on
ollut.

14. Sama ajatus oli Scipionilla, joka todellakin, ikäänkuin olisi
aavistanut, sangen harvoja päiviä ennen kuolemaansa, kun sekä Philus
että Manlius ja muita hyvin useita oli läsnä, samoin sinäkin, Scaevola,
olit tullut sinne minun kanssani, keskusteli kolme päivää "valtiosta",
jonka keskustelun melkein loppuosa oli se, mitä sielujen
kuolemattomuudesta hän sanoi maatessaan unennäössä kuulleensa
Africanukselta. Jos asia niin on, että, jota parempi kukin on, sitä
helpommin liitää hänen sielunsa ikäänkuin ruumiin vartiostosta ja
siteistä, niin kenelle luulemme olleen tien taivaaseen helpomman, kuin
Scipionille? Jonkatähden pelkään, että on enemmän kateellisen, kuin
ystävän ominaista surra tätä hänen kohtaloansa. Mutta jos se olisi
todellisempaa, että sielu ja ruumis häviävät samalla eikä mitään
tajuntaa ole jäljellä, niin samoin kuin kuolemassa ei ole mitään hyvää,
ei siinä varmaan ole mitään pahaakaan. Sillä tajunnan menetettyä on
aivan kuin jos ei olisi syntynyt ensinkään. Mutta että hän kumminkin
oli syntynyt, siitä iloitsemme sekä me että tämä valtakunta riemuitsee
niinkauvan, kun se on olemassa.

15. Tämän tähden on hänelle, kuten edellä sanoin, käynyt erittäin
hyvin, minulle sen sijaan ikävämmästi, jonka olisi ollut
kohtuullisempaa, niinkuin olin ennen tullut, siten lähteäkin ennen
elämästä. Mutta kuitenkin nautin minä niin meidän ystävyytemme
muistelemisesta, että olen mielestäni elänyt onnellisesti, kun olen
Scipionin kanssa elänyt, jonka kanssa minä jaoin yleiset ja yksityiset
huolet, jonka kanssa minulla oli sekä koto että sotapalvelus yhteinen,
ja se, johon ystävyyden koko voima perustuu, nim. taipumusten,
harrastusten ja mielipiteiden suurin yhtäpitäväisyys. Sentähden ei
minua tuo viisauden maine, etenkin kun se on perätön, niin ilahuta,
kuin se toivo, että meidän ystävyytemme muisto on oleva ikuinen, ja
sitä enemmän on se minulle mieluista, kun kaikista vuosisadoista tuskin
kolme tai neljä ystävä-paria mainitaan, joiden joukossa toivon
mielestäni Scipionin ja Laeliuksen ystävyyden tulevan olemaan
jälkimaailmalle tunnettuna.

16. _Fannius_. Se on, Laelius, siten välttämätöntä. Mutta kun sinä
mainitsit ystävyyttä ja meillä on joutoaikaa, niin tekisit minulle --
toivon samoin Scaevolallekin -- sangen mieluisen työn, jos, samoin kuin
sinulla on tapana muista asioista, joista sinulta kysytään, juttelisit
ystävyydestä: _mitä ajattelet siitä, minkälaiseksi arvelet sen ja mitä
neuvoja annat sen johdosta_.

_Scaevola_. Minulle olisi se todellakin mieluista. Mutta siitä juuri
kun olin aikeessa keskustella kanssasi, ennätti Fannius ennen.
Jonkatähden saattaisit meille suuren mielihyvän kumpaisellekin.




5 luku.


17. Minä en puolestani katsoisi sitä rasittavaksi, jos luottaisin
itseeni; sillä asia on jalo ja olemme, niinkuin Fannius sanoi, nyt
joutilaina. Mutta mikä olen minä, tai mitä kykyä minulla on?
Oppineilla ja etenkin Graekalaisilla on se tapa, että heille saa
määrätä aineen, josta ovat valmiit esittelemään vaikka kuinka äkkiä
tahansa. Tehtävä on suuri ja tarvitsee melkoista harjoitusta. Siis mitä
ystävyydestä on sanottavaa, tiedustelkaatte, arvelen minä, niiltä,
jotka niistä asioista työnänsä opettavat. Minä puolestani saatan
ainoastansa kehoittaa teitä, että pidätte ystävyyden arvollisempana,
kuin kaikki inhimilliset asiat; sillä ei ole mitään niin
luonnonmukaista, niin soveltuvaa joko myötä- tai vastoinkäymisiin. 18.
Mutta tämä on ensinkin minun ajatukseni, että ystävyyttä ei saata olla
olemassa paitsi hyvien kesken. Kuitenkaan en minä, ikäänkuin elävään
lihaan leikaten, käsittele sitä perinpohjaisesti, niinkuin ne, jotka
niitä asioita syvällisemmästi tutkivat, kenties todenperäisesti, mutta
yleiseen hyötyyn liian vähän soveltuvasti. He, näette, eivät sano
kenenkään, paitsi viisaan, olevan hyvän ihmisen. Olkoon todellakin
niin. Mutta he tarkoittavat sellaista viisautta, jota ei kukaan
kuolevainen ole tähän asti saavuttanut. Meidän sitävastoin tulee
katsella sitä, mikä kuuluu käytännöllisyyteen ja yhteiseen elämään,
eikä sitä, mitä kuvaillaan mielessänsä ja halutaan. En koskaan minä
sano Cajus Fabriciusta, Manius Curiusta ja Tiberius Coruncaniusta,
jotka esi-isämme arvostelivat viisaiksi, heidän mittansa mukaan olleen
viisaita. Sentähden pitäkööt he itseänsä varten tuon viisauden
kadehdittavan ja hämärän nimen, kuitenkin myöntäkööt, että nämät ovat
olleet hyviä miehiä. Sitäkään eivät he tee: he väittävät, ettei sitä
voi myöntää paitsi viisaalle.

19. Tarkastelkaamme siis, niinkuin sanotaan, asiaa paksupäisesti. Jotka
niin käyttäytyvät, niin elävät, että heidän vilpittömyytensä,
nuhteettomuutensa ja kohtuullisuutensa hyväksytään, ja ettei heissä ole
mitään himoavaisuutta, hekumallisuutta eikä röyhkeyttä sekä että he
ovat hyvin vakavaluontoisia, niinkuin ne ovat olleet, jotka äskettäin
mainitsin: näitä kunnon miehiksi, niinkuin ovat pidetytkin, on
mielipiteemme mukaan nimitettävä, koska -- sen verran kun ihmiset
voivat -- seuraavat luontoa, parasta oikein elämisen johdattajaa. Sillä
minä luulen käsittäväni, että me olemme niin syntyneet, että kaikkein
välillä tulee olla jonkinlainen yhdysside, sitä lujempi nimittäin, jota
likeisempi kukin on. Kansalaiset ovat sentähden tärkeämmät, kuin
muukalaiset, omaiset etuisammat, kuin vieraat; näiden välille on nim.
itse luonto säätänyt ystävyyden. Mutta sillä ei ole tarpeeksi lujuutta.
Sillä siinä suhteessa on ystävyys sukulaisuutta etevämpi, koska
sukulaisuudesta voi ottaa pois hyväntahtoisuuden, ystävyydestä ei voi:
sillä hyväntahtoisuuden hävittyä häviää ystävyyden nimi, mutta
sukulaisuuden nimi pysyy paikallansa. 20. Kuinka suuri taas ystävyyden
voima on, saattaa ymmärtää etenkin siitä, koska ihmissuvun rajattomasta
yhdyskunnasta, jonka luonto itse on liittouttanut, ala on niin
supistettu ja ahtaalle kiristetty, että hellä rakkaus muodostuu
kaikkiaan joko kahden tai harvojen välillä.




6 kutu.


Ystävyys ei, näette, ole mitään muuta, kuin hyväntahtoisuudella ja
hellyydellä yhdistetty, kaikkia inhimillisiä ja jumalallisia asioita
koskeva sopusointuisuus: enkä minä todellakaan tiedä, ovatko
kuolemattomat jumalat -- viisautta lukuun ottamatta -- mitään parempaa,
kuin tämä on, antaneet ihmisille. Toiset pitävät rikkautta parempana,
toiset hyvää terveyttä, toiset valtaa, toiset kunniavirkoja, useat myös
nautintoja. Eläinten tapaista on todellakin tämä viimeksi mainittu; nuo
taas edellä mainitut ovat katoavaisia ja epävarmoja eivätkä riipu niin
paljon meidän suunnitelmistamme, kuin onnen häälyväisyydestä? Ne, jotka
sitä vastoin perustavat hyveesen korkeimman onnen, tekevät todellakin
oivasti; mutta juuri tämä hyve synnyttää ja koossa pitää ystävyyden;
eikä ilman hyvettä ystävyyttä voi olla millään ehdolla olemassa.

21. Me tarkastelkaamme jo hyvettä elämän ja puhetapamme tottumuksen
mukaisesti, ja älkäämme sitä, niinkuin muutamat oppineet, mitatko
sanojen ylevyydellä, ja lukekaamme suurien miesten joukkoon ne, joita
sellaisina pidetään, Paullukset, Catonit, Gallukset, Scipionit ja
Philukset. Näihin on tavallinen elämä tyytyväinen, ne sitävastoin
jättäkäämme siksensä, joita ei ole missään löydettävissä.

22. Sellaisten miesten kesken on siis ystävyydellä niin suuria etuja,
että tuskin saatan niitä mainitakaan. Aluksi, kuinka saattaa sellainen
elämä olla -- niinkuin Ennius sanoo -- elollinen, joka ei saa
virkistystä ystävän keskinäisestä hyväntahtoisuudesta? Mikä on
suloisempaa, kuin että sinulla on joku, jonka kanssa uskallat puhua,
niinkuin itsesi kanssa? Mikä niin suuri nautinto sinulla olisi
myötäkäymisissä, jollei sinulla olisi, joka niistä yhtäläisesti, kuin
sinä itsekin, iloitsisi? Mutta vastoinkäymisiä olisi vaikea kestää
ilman sellaista, joka niistä vielä raskaammasti kärsii, kuin sinä.
Lopuksi, muut asiat, joita halutaan, ovat soveliaita erityisiin
tarkoituksiin, kukin melkein omaan kohtaansa: rikkaus, että käyttäisit
hyödyksesi, valta ollaksesi arvossa; kunniavirat, että sinua
ylistettäisiin, nautinnot, että iloitsisit; terveys ollaksesi vapaa
tuskasta, ja toimittaaksesi ruumiillisia tehtäviäsi, mutta ystävyys
sisältää useimmat asiat; mihin hyvänsä käännytkin, on se palvelemassa,
ei ole mistään paikasta suljettu, ei sopimattomalla ajalla esiintyvä,
ei koskaan kiusallinen. Sentähden emme vettä, emmekä tulta, niinkuin on
sananlasku, käytä useammissa paikoissa, kuin ystävyyttä. Enkä minä nyt
puhu tavallisesta tai keskinkertaisesta ystävyydestä, jota kuitenkin
juuri ilahuttaa ja hyödyttää, vaan todellisesta ja täydellisestä,
jollainen niiden ystävyys on ollut, jotka äsken mainittiin. Sillä
ystävyys tekee sekä myötäkäymiset loistavammiksi että vastoinkäymiset
-- jakaen ja ottaen osaa -- keveämmiksi.




7 luku.


23. Kun siis ystävyys sisältää sangen paljon etuja, niin on se
kieltämättä siinäkin suhteessa etuisampi, että se hyvällä toimella
tekee tulevaisuuden valoisammaksi eikä salli uskalluksen vaipua tai
lannistua. Joka, näette, katselee todellista ystäväänsä, katselee
ikäänkuin jonkinlaista omaa kuvastansa. Jonkatähden sekä poissaolevina
ovat he läsnä että tarvitsevina ovat ylenkyllin varallisia ja heikkoina
voimallisia, ja, joka on vaikeampaa sanoa, kuolleina elävät: niin suuri
ystävien kunnia, muisto ja kaipaus saattelee heitä seuralaisena; ja
sentähden näyttää edellisten kuolema onnelliselta, jälkimmäisten elämä
kiitettävältä. Mutta jos otetaan luonnonjärjestyksestä pois
hyväntahtoisuuden yhdistysside, niin ei mikään koto, ei mikään kaupunki
voi seisoa voimassa, ei edes maanviljelyskään kestää edelleen.
Jos ei se ole tarpeeksi selvillä, kuinka suuri ystävyyden ja
yksimielisyyden voima on, niin voidaan se käsittää riitaisuuksista ja
eripuraisuuksista. Sillä mikä huonekunta on niin vankka, mikä valtio
niin luja, ettei se vihojen ja hajaannusten tähden voisi perinpohjin
kukistua. Tästä voidaan päättää, kuinka paljo hyvää on ystävyydessä.

24. Erään Agrigentilaisenkin oppineen kertovat laulaneen Graekalaisessa
runossa: "Kaiken, mikä maailman rakennuksessa pysyy muuttumatonna ja
mitä liikkuu, sen vetää yhteen ystävyys, eripuraisuus hajoittaa". Ja
tämän ainakin kaikki kuolevaiset sekä ymmärtävät että hyväksyvät
kokemuksestakin. Jos siis joskus on joku ystävän suosiotyö tullut
näkyviin joko vaaroihin antautumisessa tai niihin osanottamisessa, niin
kuka on, joka ei ylistäisi sitä suurimmasti? Mitkä suosionhuudot koko
katselija-rivistö kohotti äskettäin vieras-ystäväni ja tuttavani Marcus
Pacuviuksen uutta näytelmää esitettäessä, kun kuningas ei tuntenut,
kumpiko niistä oli Orestes, Pylades sanoi olevansa Orestes, että olisi
saanut kuolla hänen edestänsä, Orestes taas, niinkuin olikin, vakuutti
olevansa Orestes! Noustuansa seisaalleen taputtivat he käsiänsä
katsellessansa sepustettua asiaa, mitä, arvelemme, olisivat he tehneet
todellisessa tapauksessa? Helposti ilmoitti itse luonto voimansa, kun
ihmiset, mitä eivät voi itse tehdä, päättivät sen olevan toisen
puolelta oikein tehdyn.

Tämän verran olen mielestäni voinut sanoa, mitä ajattelen ystävyydestä.
Jos sitäpaitsi on jotakin, ja uskon olevankin vielä paljo, kysykäätte
-- jos hyväksi näkyy -- niiltä, jotka niitä tutkivat.

25. _Fannius_. Me haluaisimme mieluummin kuulla sinulta. Vaikka
olenhan minä usein kysynyt niiltäkin, enkä olekaan puolestani
vastoinmielisesti kuunnellut, mutta sinun puheesi johtava lanka on
kuitenkin kokonaan toisenlainen.

_Scaevola_. Silloin sanoisit, Fannius, suuremmalla varmuudella, jos
olisit äskettäin ollut saapuvilla Scipionin huvipuistossa, kun
keskusteltiin "valtiosta". Millainen oikeuden puollustaja oli hän
Philuksen huolellisesti harkittua puhetta vastaan!

_Fannius_. Helppoa tietysti olikin oikeutta parhain noudattavalle
miehelle puollustaa oikeutta.

_Scaevola_. Mitä sitte ystävyyttä? Eiköhän sen puollustaminen ole
helppoa sille, joka sen uskollisuudella, vakavuudella ja
rehellisyydellä säilyttämisestä on saavuttanut suurimman kunnian?




8 luku.


26. Väkivallan käyttämistähän tämä on. Mitä, näette, sillä on väliä,
millä tavalla minua pakoitatte? Pakoitattehan te varmasti. Sillä
vävypoikiensa toiveita vastaan asettuminen, erittäinkin hyvässä
asiassa, on vaikeata, eikä ole oikeinkaan.

Minulle siis, hyvin usein ajatellessani ystävyydestä, on
tavallisesti näyttänyt ensin tarpeelliselta miettiä, heikkoudenko ja
puutteellisuuden vuoksi ystävyyttä on kaivattu, että palvelusten
osoittamisella ja vastaanottamisella sitä, mitä kukin vähemmän itse
kauttansa saa aikaan, saisi toiselta ja antaisi vuorostansa, vai
olisiko tämä kyllä ystävyyden omituinen etu, mutta että sillä olisi
joku toinen vanhempi ja kauniimpi sekä enemmän itse luonnosta johtunut
syy. Sillä ystä (rinta, sydän, rakkaus = amor), josta rungosta
ystävyys (= amicitia) sana johtuu, on tärkein hyväntahtoisuuden
yhdistämiseksi. Saadaanhan kyllä etuja usein niiltäkin, joita
ystävyyttä teeskentelemällä kunnioitetaan ja pidetään arvossa ajan
olojen tähden; ystävyydessä sitävastoin ei ole mitään muovaeltua, ei
mitään teeskenneltyä, ja mitä hyvänsä on, se on todellista ja
vapaa-ehtoista.

27. Minusta sentähden näyttää, että ystävyys on luonnosta ennemmin,
kuin puutteellisuudesta, saanut alkunsa, enemmän sielun taipumuksesta
jonkinlaisella rakkauden tunteella, kuin siitä tuumailusta, kuinka
paljo se asia tuottaa hyötyä muassaan. Kuinka tämän asian laita
todellakin on, sen saattaa huomata muutamista luontokappaleistakin,
jotka sikiöitänsä niin rakastavat erääsen määrättyyn aikaan ja nämätkin
rakastavat niin heitä, että helposti niiden tunne tulee näkyviin. Mutta
tämä näkyy ihmisessä vielä paljoa selvemmästi: ensinkin siitä
hellyydestä, joka vallitsee lasten ja vanhempien välillä, jota sidettä
ei voi katkaista ilman kauhistavaa rikosta; toiseksi siitä, kun
yhtäläinen rakkauden tunne on herännyt, jos olemme saavuttaneet jonkun,
jonka tapojen ja luonteen kanssa me sovellumme, koska huomaamme
mielestämme hänessä ikäänkuin heijastuksen rehellisyydestä ja hyveestä.

28. Ei ole, näette, mitään rakastettavampaa, kuin hyve, ei mitään, joka
enemmän viehättäisi rakkauteen, koska nim. hyveen ja rehellisyyden
tähden rakastamme tavallamme niitäkin, joita emme koskaan ole nähneet,
Kuka ei säilyttäisi Cajus Fabriciuksen ja Manius Curiuksen muistoa
jonkunlaisella hyväntahtoisuuden herättämällä hellyydellä, vaikkei ole
koskaan nähnyt heitä? Kuka sitä vastoin on, joka ei vihaisi Tarqvinius
Superbusta, kuka ei Spurius Cassiusta ja Spurius Maetiusta? Kahta
sotapäällikköä vastaan taisteltiin vallasta Italiassa, nim. Pyrrhusta
ja Hannibalia: toisesta, hänen rehellisyytensä vuoksi, ei meillä ole
niinkään vihamielisiä tunteita, toista, hänen julmuutensa tähden, vihaa
aina tämä valtakuuta.




9 kuku.


29. Mutta jos rehellisyyden voima on niin suuri, että sitä yksin
niissäkin, joita emme koskaan ole nähneet, tai -- mikä on vielä enemmän
-- vihollisessakin rakastamme, niin mikä ihme se on, jos ihmisten
mielet ihastuvat, kun luulevat huomaavansa niiden hyveen ja hyvyyden,
joiden kanssa voivat olla seurustelun yhdistäminä? Vaikka vakautuuhan
rakkaus sekä hyväntyön vastaanottamisesta että mielisuosion huomattua
ja kanssakäymisen siihen liityttyä; mutta jos nämät ovat tulleet
lisäksi tuohon ensimmäiseen mielen ja rakkauden viehätykseen, niin
kiihtyy siitä aivan ihmeellinen hyväntahtoisuuden aimollisuus. Mutta
jos jotkut luulevat sen saavan alkunsa voimattomuudesta, että olisi,
jolta saisi, mitä kukin haluaa, niin jättävät he jälkeensä todellakin
alhaisen ja halpasukuisen, niin sanoakseni, alkuperän ystävyydelle, kun
väittävät sen syntyneen varattomuudesta ja puutteellisuudesta.
Kuitenkin jos asia siten olisi, niin, jota vähemmän kukin luulisi
olevan itsessänsä voimaa, sitä soveliaampi olisi hän ystävyyteen. Mutta
asia on kokonaan toisin.

30. Jota enemmän nim. kukin luottaa itseensä ja jota enemmän kukin on
hyveellä ja viisaudella niin varustettu, ettei hän tarvitse ketään ja
päättää kaikkensa olevan itseensä perustetun, sitä erinomaisempi on hän
ystävyyden etsimisessä ja hoitamisessa! Sillä mitä ajattelette?
Tarvitsiko Africanus minua? Tosiaan ei vähäistäkään, enkä minäkään
häntä tarvinnut, mutta minä rakastin häntä hänen miehuutensa
eräänlaisesta ihmettelemisestä, hän vuorostansa rakasti minua kenties
jostakin osaksi perustetusta luulosta, joka hänellä oli minun
tavoistani. Seuranpito lisäsi hyväntahtoisuutta. Mutta vaikka useita ja
suuria etuja seurasikin, niin eivät kuitenkaan rakastamisen syyt
johtuneet niiden toivosta.

31. Sillä niinkuin emme ole hyväntekijöitä ja anteliaita siinä
aikomuksessa, että kiristäisimme itsellemme kiitollisuutta (emmehän
nim. harjoita hyväntekeväisyyttä korkoja siitä kantaaksemme), vaan me
olemme luonnostamme anteliaisuuteen halukkaita, samoin emme luule
olevan ystävyyttä palkinnon toivosta etsittävän, vaan sen tähden, koska
sen hyöty kokonaisuudessaan on rakkaudessa.

32. Näitä mielipiteitä eivät kannata ensinkään ne, jotka eläinten
tavoin pitävät hekumaa kaiken arviokantana, eikä ihmettäkään. He eivät,
näette, kykene katselemaan mitään ylevää, eivät mitään jaloa ja
jumalallista, jotka ovat alentaneet kaikki ajatuksensa niin alhaiseen
ja niin halveksittavaan asiaan. Sentähden eroittakaamme nämätkin pois
tästä keskustelusta, itse sitävastoin ymmärtäkäämme asia niin, että
rakastamisen tunne ja hyväntahtoisuuden hellyys syntyy luonnosta,
rehellisyyden vihjauksen tapahduttua. Sillä ne, jotka sitä ovat
etsineet, liittäytyvät toisiinsa ja lähentyvät likemmäksi,
nauttiaksensa sen seurustelusta ja tavoista, jota ovat alkaneet
rakastaa, ja ovat samanvertaiset rakkaudessa ja yhdenkaltaiset sekä
taipuisammat osoittamaan, kuin vaatimaan, hyväntekeväisyyttä, vieläpä
tulee se heidän välillänsä kunnialliseksi kilpailuksikin. Näin sekä
saadaan ystävyydestä suurimmat edut, että on sen synty luonnosta oleva
arvokkaampi ja todenperäisempi, kuin voimattomuudesta; sillä jos hyöty
kiinnittäisi yhteen ystävyysliittoja, niin se sama muuttuneena
eroittaisi ne; mutta koska luonto ei voi muuttua, sentähden ovat
todelliset ystävyysliitotkin ikuisia. Te näette siis tästä ystävyyden
syntyperän, jollette ehkä tahdo tähän jotakin huomauttaa.

_Fannius_. Jatka siitä vaan, Laelius. Sillä tämänkin puolesta, joka on
nuorempi, on minulla täysi oikeus vastata.

_Scaevola_. Aivan oikein. Kuulkaamme siis edelleen.




10 luku.


33. _Laelius_. Kuulkaatte siis, kunnon miehet, mitä minä ja Scipio
juttelimme usein ystävyydestä. Vaikkei hän sanonut todellakaan oleman
mitään vaikeampaa, kuin että ystävyys kestäisi aina viimeiseen
elonpäivään asti; sillä hän arveli sattuvan usein joko, ettei sama ole
hyödyksi molemmille tai, ettei heillä ole sama ajatus valtiosta.
Ihmisten tavatkin sanoi hän usein muuttuvan, toisinaan vastoinkäymisten
tähden, toisinaan ijän käydessä rasittavaksi. Ja niiden asioiden
valaisemiseksi otti hän esimerkin alkavan ikäkauden yhtäläisyydestä,
koska poikien sydämmellisin rakkaus laimentuu usein lapsipuvun
jätettyä.

34. Mutta jos he taas ovat pitkittäneet sitä nuorukais-ikään, niin
sanoi hän sen kuitenkin purkautuvan toisinaan kilvoitellessa joko
naimiskaupan tai jonkun muun edun tähden, jota molemmat eivät voi
samalla saavuttaa. Mutta jos jotkut olisivatkin pitemmälle edistyneet
rakkaudessa, sanoi hän kuitenkin tulevan sen järkytetyksi, jos ovat
joutuneet riitaan kunniaviroista; sillä hänen mielestään ei ollut
mitään suurempaa ruttoa ystävyysliitoille, kuin useimmissa rahanhimo,
jaloimmissa kilvoittelu kunniasta ja maineesta, joista arveli
suurimpien vihamielisyyksien usein saaneen alkunsa parhaiden ystävien
kesken.

35. Suuria hajaannuksia myös ja enimmäkseen oikeutettuja selitti hän
syntyvän, kun ystäviltä vaaditaan jotakin, mikä ei ole oikeata, esim.
että olisivat joko himon palvelijoita tai auttajia vääryyden teossa; ja
niitä, jotka eivät suostu siihen, vaikka tekevätkin sen kunniallisesti,
kuitenkin niiden puolelta, joita eivät ole tahtoneet noudattaa,
syytetään rikkoneen ystävyyden lakia vastaan; niiden taas, jotka
uskaltavat vaatia mitä hyvänsä ystävältänsä, sillä vaatimuksellaan
ilmoittavan aikovansa tehdä kaikkia ystävänsä tähden. Heidän
valituksestansa tavallisesti ei ainoastansa raukeavan vanhojen
tuttavuusliittojen, vaan vieläpä syntyvän ikuisia vihojakin. Nämät niin
useat ikäänkuin sallimukset sanoi hän uhkaavan ystävyyssuhteita, että
niitä kaikkia välttäminen hänestä näytti olevan ei ainoastansa
viisauden, vaan myös onnellisuuden todistuksena.




11 luku.


36. Tarkastelkaamme siis ensin sitä, jos teitä miellyttää, kuinka
pitkälle rakkaus saa mennä ystävyydessä. Näinköhän myös, jos
Coriolanuksella on ollut ystäviä, niiden olisi pitänyt kantaman
isänmaata vastaan aseita Coriolanuksen kanssa? Näinköhän Piscellinusta,
kuningasvaltaa tavoittelevaa, näinköhän Spurius Maeliusta heidän
ystäviensä olisi pitänyt auttaman?

37. Näimmehän me, kuinka Tiberius Gracchuksenkin, kun hän järkytti
valtiota, Qvintus Tubero ja hänen yhtäikäiset ystävänsä hylkäsivät
kokonansa. Mutta kun Cajus Blossius Cumalainen, teidän perheenne
vierasystävä, Scaevola, oli tullut luokseni, koska minulla oli tapana
puollustaa konsulia Laenasta ja Rupiliusta neuvostossa, rukoilemaan,
että antaisin hänelle anteeksi, niin veti hän sen syyksi, koska oli
muka pitänyt Tiberius Gracchuksesta niin paljon, että arveli itsensä
olevan tehtävä, mitä hyvänsä tämä tahtoi. Silloin kysyin minä: "Vieläkö
sittekin, jos hän olisi tahtonut, että olisit sytyttänyt tuleen
Capitolium'in?" "Ei koskaan", sanoi hän, "olisi hän tahtonut sitä;
mutta jos hän olisi tahtonut, niin olisin minä totellut". Te näette,
kuinka jumalatonta puhetta! Eikä hän ainoastansa noudattanut Tiberius
Gracchuksen mielettömyyttä, eikä tarjoutunut hänen vimmansa
seuralaiseksi, vaan johtajaksi. Sen takia, uuden tutkimuksen
peljättämänä, pakeni hän tämän raivonsa tähden Asiaan, meni vihollisten
luo, ja sai valtiolta raskaan ja oikeutetun rangaistuksen. Ei ole se
siis mikään rikoksen puollustus, jos ystävän tähden rikotaan; sillä kun
hyveen edellytys on ollut ystävyyden perustajana, niin on työlästä
ystävyyden kestää, jos luopumus hyveestä on tapahtunut.

38. Mutta jos pidämme oikeana joko myöntää ystäville, mitä tahansa
haluavat, tai saada aikaan heiltä, mitä hyvänsä tahdomme, niin olisimme
todellakin täydelliset viisaudessa, jollei asialla olisi mitään haittaa
mukanansa. Mutta me puhumme niistä ystävistä, jotka ovat silmiemme
edessä, jotka olemme nähneet ja joista olemme kuulleet puhuttavan,
joita tavallinen elämä tuntee: tästä luvusta on meidän esimerkit
otettavat, ja varsinkin niistä, jotka ovat lähinnä viisautta.

39. Me näemme Papus Aemiliuksen olleen Cajus Luscinuksen tuttavan (niin
olemme kuulleet isiltämme); he olivat kahdesti yhdessä consuleina ja
virkaveljinä censori-toimessa; sitte on kerrottu sekä näiden kanssa
että keskenään olleen sangen ystävyytyneitä Manius Curiuksen ja
Tiberius Coruncaniuksen. Emme siis voi edes epäilläkään jonkun näistä
pyytäneen ystävältänsä jotakin, mikä olisi vastoin uskollisuutta,
vastoin valaa ja vastoin valtiota. Sillä mitä tarvitsee sanoakaan
puhuttaessa sellaisista miehistä, ettei joku, jos olisi pyytänyt, olisi
tätä saavuttanut, kun he olivat hyvin tarkkoja omantunnon miehiä, yhtä
väärin taas on sekä pyydettynä tehdä että pyytää jotakin sellaista.
Mutta Tiberius Gracchusta seurasivat Cajus Carbo ja Cajus Cato, ja
silloin hyvin vähän hänen Cajus veljensä, joka sama nyt on kiivahin.




12 luku.


40. Tämä olkoon siis lakina vahvistettu ystävyydessä, ettemme pyydä
häpeällisiä asioita emmekä tee pyydettyinä. Häpeällinen todesti on se
puollustus, eikä suinkaan hyväksyttävä, niin muissa asioissa, kuin
erittäinkin jos joku valtiota vastaan ystävänsä tähden tunnustaa
tehneensä. Sillä, Fannius ja Scaevola, me olemme siinä tilassa, että
meidän tulee luoda silmämme etäälle valtion tuleviin kohtaloihin. Jo on
poikennut esi-isäimme tapa melkoisesti radaltaan ja suunnaltansa.

41. Tiberius Gracchus koetti anastaa itselleen kuningasvallan eli
pikemmin hän hallitsikin jo muutamia kuukausia. Näinköhän Romalainen
kansa on kuullut tai nähnyt jotakin samankaltaista? Mitä myös tämän
kuoleman jälkeen hänen ystävänsä ja heimolaisensa ovat tehneet Publius
Scipionille, sitä en voi kyynelittä puhua. Sillä Carbonia olemme,
Tiberius Gracchuksen äsken tapahtuneen rangaistuksen vuoksi,
hillinneet millä tavalla vaan olemme voineet; mitä Cajus Gracchuksen
tribunivirasta sitävastoin odotan, ei minulla ole halua ennustaa. Asia
leviää sitte hiipien ja, kerran alkuun päästyänsä, liukuaa se
herkemmästi turmioa kohden. Te näette, kuinka suuri tuho tapahtui jo
ennen ääntötaulu-asiassa, ensin Gabiniuksen, kaksi vuotta jälkeenpäin
taas Cassiuksen lain perustuksella. Minusta on kuin näkisin jo kansan
eroitetuksi senatista, rahvaan mielivallan mukaan toimitettavan
suurimmat asiat. Useammat nim. opettelevat sitä, miten nämä
onnistuisivat, kuin miten niitä vastustettaisiin.

42. Mitä varten näitä? Koska ilman liittolaisia ei kukaan uskalla
mitään sellaista. Isänmaan ystäville on siis annettava se neuvo, että
jos sellaisiin ystävyysliittoihin tietämättänsä jostakin sattumuksesta
ovat joutuneet, etteivät luulisi itseänsä niin sidotuiksi, etteivät
eroaisi jossakin suuressa asiassa rikkovista ystävistänsä;
jumalattomille taas on rangaistus säädettävä, eikä todellakaan pienempi
niille, jotka ovat seuranneet toista, kuin niille, jotka itse ovat
olleet jumalattomuuden johtajia. Kuka on ollut Graekassa kuuluisampi
Themistoklesta, kuka etevämpi? Mutta kun hän sotapäällikkönä
Persialaissodassa oli vapauttanut orjuudesta Graekanmaan ja kateuden
tähden oli karkoitettu maanpakoon, niin ei hän kärsinyt kiittämättömän
isänmaansa tekemää vääryyttä, jota hänen olisi pitänyt kärsimän; hän
teki saman, mitä kaksikymmentä vuotta sitä ennen meidän keskuudessamme
teki Coriolanus. Näille ei löytynyt ketään auttajaa isänmaatansa
vastaan, jonka tähden kumpikin hankki itselleen kuoleman. 43. Sentähden
ei sellaista jumalattomien ihmisten samamielisyyttä sovi ollenkaan
millään ystävyyden puollustuksella suojella, vaan vieläpä päinvastoin
on se kaikella ankaruudella rangaistava, ettei kukaan luulisi
myönnetyksi, että saa seurata ystäväänsä silloinkin, kun tämä ahdistaa
isänmaata sodalla. Joka todellakin, niinkuin asia nyt alkaa mennä,
saattaa kerran tapahtua. Minulle sitävastoin ei se tuota vähempää
huolta, minkälainen valtakuntamme on minun kuolemani jälkeen oleva,
kuin minkälainen se on tänäpäivänä.




13 luku.


44. Tämä siis pyhitettäköön ystävyyden ensimmäisenä lakina, että
ystäviltämme pyydämme kunniallisia asioita, ystäviemme tähden teemme
sitä, mikä on kunniallista, emmekä edes odotakaan, kunnes meitä
pyydetään. Palvelevaisuus olkoon aina avullaan läsnä, vitkastelu
kaukana; mutta neuvomme tulee meidän uskaltaa antaa vapaamielisesti.
Enin ystävyydessä vaikuttakoon hyvään kehoittavien ystävien arvollisuus
ja sitä käytettäköön muistuttamiseen, ei ainoastaan avonaisesti, vaan
sattuvastikin, jos asia niin vaatii, ja annettua muistutusta
noudatettakoon.

45. Sillä eräillä, joita kuulen olevan pidetyn viisaina Graekanmaalla,
on mielestäni aivan kummallisia mielipiteitä, mutta ei ole mitään, jota
eivät he tutki teräväjärkisyydellänsä; he nim. sanovat osaksi olevan
paettava liian läheisiä ystävyysliittoja, ettei olisi tarpeellista
yhden olla huolissaan useampien puolesta; tarpeeksi ja enemmänkin
olevan kullakin omista asioistansa, toisten asioihin kietoutumisen
olevan hankalaa; mukavinta olevan pitää ystävyyden ohjia mitä
höllimpinä, että mielensä mukaan voisi joko kiristää tai hellittää
niitä, pääasian nim. olevan onnellisesti elääksemme, levollisuuden,
jota ei sielu voisi nauttia, jos yksi kärsii ikäänkuin synnytystuskia
useampien puolesta.

46. Toisten taas sanovat väittävän vielä paljoa tunnottomammasti --
jota kohtaa lyhyesti vähää ennen kosketin -- turvan ja avun, eikä
hyväntahtoisuuden ja rakkauden, tähden olevan ystävyysliittoja
tavoiteltava, siis jota vähemmin kullakin on kestäväisyyttä ja vähemmin
voimia, sitä enemmän haluavan ystävyysliittoja. Siitä tapahtuvan, että
heikot naiset etsivät enemmän ystävyyssuhteiden turvaa, kuin miehet, ja
varattomat enemmän, kuin varalliset, onnettomuuteen joutuneet enemmän,
kuin ne, joita pidetään onnellisina.

47. Oi mainiota viisautta! Totta tosiaankin näyttävät he poistavan
auringon maailmasta, jotka poistavat ystävyyden elämästä: sillä meillä
ei ole kuolemattomilta jumalilta mitään parempaa, ei mitään
ilahuttavampaa. Mitä on nim. tuo murheettomuus? Näöltään tosin
viehättävä, mutta itse asiassa monessa suhteessa hyljättävä. Sillä ei
ole soveliasta joko jotakin asiaa tai toimitusta olla ottamatta
suorittaaksensa tai toimeksensa sen otettuansa jättää sen vuoksi, ettei
tarvitsisi olla huolissaan. Mutta jos huolta pakenemme, on hyvettäkin
paettava; joka välttämättömästi jonkinlaisella huolella halveksii ja
vihaa sellaisia asioita, jotka ovat sille vastakkaisia, niinkuin hyvyys
häijyyttä, hillitseväisyys hekumaa, arkuutta uljuus. Sen vuoksi voi
huomata, että rehelliset surevat enimmän epärehellisistä asioista,
velttoudesta urhoolliset, häpeällisyydestä siveät. Se on siis
hyvätapaisen mielenlaadun tuntomerkki, että se sekä iloitsee hyvistä
asioista että murhehtii niiden vastakohdista.

48. Jos sentähden viisasta kohtaa sielunsuru, joka varmasti kohtaakin
häntä, jollemme luule ihmisyyden olevan kokonaan juuritetun hänen
sielustansa, niin mikä on syynä, miksi hävittäisimme ystävyyden
perinpohjin elämästä, ettemme sen tähden saisi joitakuita hankaluuksia
osaksemme? Sillä mitä eroa on mielenliikutuksen hävittyä, en sano
eläimen ja ihmisen, vaan ihmisen ja puupölkyn tai kiven tai minkä
tahansa sellaisen välillä? Niitä ei ainakaan tarvitse kuulla, jotka
väittävät hyveen olevan tylyn ja ikäänkuin rautaisen laadultaan, joka
todella on niin hyvin muissa asioissa, kuin varsinkin ystävyydessä
hellä ja taipuisa, että sydän sekä ystävän myötäkäymisissä ikäänkuin
ilosta laajentuu että vastoinkäymisissä puristun kokoon. Siis se huoli,
joka on useinkin otettava vastaan ystävänsä edestä, ei ole sen
arvoinen, että se hävittäisi pois ystävyyden elämästä; ei enemmän,
kuin että hyveet siitä, koska ne tuottavat muutamia suruja ja
hankaluuksia, olisivat hyljättävät.




14 kuku.


Mutta koska se seikka, niinkuin edellä olen sanonut, rakentaa
ystävyyttä, jos ilmaantuu joku hyveen tunnusmerkki, johon
samanlainen sielu liittyy ja yhdistyy; se kun tapahtuu, herää siitä
välttämättömästi rakkaus. 49. Mikä nim. on niin typerää, kuin iloita
monista vähäpätöisistä asioista, niinkuin kunniasta, ylistyksestä,
rakennuksista, puvuista ja komeasta elämänlaadusta; mutta hyveellä
lahjoitetusta sielusta, siitä, joka joko voi rakastaa tai niin
sanoakseni osoittaa vastarakkautta, ei sanottavasti iloita? Sillä ei
ole mikään suloisempaa, kuin hyväntahtoisuuden palkitseminen, ei mikään
ihanampaa, kuin harrastusten ja palveluksien keskinäinen vuoroitus.

50. Mitä? Jos vielä lisäämme sen, jota oikeuden mukaan voidaan lisätä,
nim. ettei ole mitään, joka niin houkuttelee ja niin vetää puoleensa
jonkun asian, kuin yhtäläisyys vetää ystävyyteen, niin myönnetään
varmasti olevan totta, että hyvät rakastavat hyviä ja vetävät niitä
puoleensa ikäänkuin olisivat sukulaisuuden ja luonnon yhdistämiä. Ei,
näette, mikään ole yhtäläisiänsä haluavampaa eikä voimallisempaa
puoleensa vetämään, kuin luonto. Sentähden on, Fannius ja Scaevola, se
ainakin varma asia, kuten luulen, että hyvillä on hyvien kesken
hyväntahtoisuus aivankuin välttämätön, jonka luonto on määrännyt
ystävyyden lähteeksi. Mutta sama hyvyys ulottuu myös yhteiseen kansaan.
Sillä hyve ei ole epäihmisellinen, kauhea ja kopea, koska se
tavallisesti suojelee koko kansoja ja parhaiten pitää huolta heistä;
jota se ei varmaankaan tekisi, jos se olisi vieras yhteiselle
ihmisrakkaudelle.

51. Myös näyttävät ne minusta, jotka hyödyn tähden muodostavat
ystävyysliittoja, hävittävän ystävyyden rakastettavimman
yhdistyssiteen. Sillä ei ystävän kautta saavutettu hyöty ole niin
ilahuttavaa, kuin itse ystävän rakkaus, ja silloin käy se, joka on
tullut ystävältä, mieluiseksi, jos se on suosiosta lähtenyt; ja kaukana
siitä, että ystävyyttä kunnioitettaisiin puutteellisuuden tähden,
päinvastoin ne, jotka voimiensa ja varojensa puolesta ja erittäinkin
hyveen puolesta, jossa on enin turvaa, tarvitsevat vähimmän toista,
ovat ystävällisimpiä ja hyväntekeväisimpiä. Enkä minä tiedä, lieneekö
tarpeellistakaan, ettei ystäviltä laisinkaan puutu koskaan mitään.
Sillä missä olisi minun mielisuosioni voinut töissä ilmaantua, jos ei
Scipio olisi koskaan, rauhassa tai sodassa, tarvinnut minun neuvoani ja
apuani? Ei siis hyödystä ystävyys ollut seurauksena, vaan hyöty
ystävyydestä.




15 luku.


52. Ei siis pidä kuunteleman nautintoihin kokonansa heittäytyneitä
ihmisiä, jos he joskus keskustelevat ystävyydestä, jota he eivät tunne
kokemuksesta eivätkä tietopuolisesti. Sillä kuka, jumalten ja ihmisten
uskollisuuden tähden, on sellainen, että hän sillä ehdolla, ettei
rakastaisi ketään eikä itse saisi osaksensa rakkautta, tahtoisi olla
yltäkyllin rikas kaikista tavaroista ja elää kaikenpuolisessa
ylellisyydessä? Sillä sehän olisi varmaan hirmuvaltiasten elämää, jossa
ei saata olla mitään uskollisuutta, ei mitään hellyyttä, ei mitään
hyväntahtoisuuden luottamusta; kaikki vaan aina epäluulon-alaista ja
täynnä levottomuutta, ei mitään sijaa ystävyydelle. 53. Kuka nim.
rakastaa sitä, jota hän kammoo, tai sitä, jonka luulee häntä itseänsä
kammovan? Heitä kunnioitetaan kuitenkin teeskentelyllä, ainoastaan
jonkun aikaa. Mutta jos he sattumalta, niinkuin useinkin tapahtuu, ovat
sortuneet, silloin saa huomata, kuinka köyhät he ovat olleet ystävistä,
jota kertovat Tarqviniuksen sanoneen: vasta maanpakolaisena oppineensa
tietämään, keitä hänellä oli luotettavia ystäviä, keitä epäluotettavia,
kun ei hän enää kumpaisillekaan voinut osoittaa kiitollisuutta.

54. Vaikka ihmetyttäähän minua, jos hänellä, niin ylpeä ja julma kun
hän oli, saattoi olla ketään ystävää. Ja niinkuin tämän äsken
mainitsemani miehen tavat eivät voineet hankkia todellisia ystäviä,
samoin useiden mahtavien valta sulkee pois uskolliset ystävyysliitot.
Sillä ei onnetar ainoastaan itse ole sokea, vaan se tekee tavallisesti
sokeiksi nekin, jotka se on sulkenut syliinsä. Jonkatähden he
pöyhistyvät miltei kopeudesta ja röyhkeydestä, eikä mikään saata olla
vaikeampaa sietää, kuin tuhma onnensuosikki. Ja sen saa todellakin
huomata, että ne, jotka ovat ennen olleet laadullisia tavoiltaan,
muuttuvat päällikkö- ja hallitus-virkojen sekä myötäkäymisten tähden,
niin että he halveksivat vanhoja ystävyyksiä ja suosittelevat uusia.
55. Mikä taas on typerämpää, kuin varojen, voimien ja vallan puolesta
enimmän voidessa muita itselleen hankkia, joita voidaan saada rahalla,
niinkuin hevosia, palvelijoita, komeita vaatteita ja kalliita
huonekaluja, mutta ei hankkia ystäviä, elämän parasta ja kauneinta niin
sanoakseni huonekalustoa? Sillä kun he hankkivat muita tavaroita, niin
eivät he tiedä, kenelle niitä hankkivat, eivätkä, kenen tähden
puuhaavat, sillä kukin niistä esineistä on sen, joka voimiensa puolesta
on etevämpi, mutta ystävyyden omistus pysyy kullekin hänen lujana ja
varmana omaisuutenansa, niin että vaikka nekin olisivat pysyväisiä,
jotka ovat ikäänkuin onnettaren lahjoja, kuitenkaan ei ystävistä tyhjä
ja autio elämä voi olla hupainen. Mutta sen verran nyt siitä.




16 luku.


56. Nyt sitävastoin ovat määrättävät, mitkä ystävyyden rajat ovat, ja
ikäänkuin rakkauden, niin sanoakseni, rajapylväät. Näistä, niinkuin
näen, on kolme mielipidettä, joista minä en hyväksy yhtäkään: yksi että
meidän tulee olla ystävätämme kohtaan samanlaiset, kuin itseämme
kohtaan; toinen, että meidän hyväntahtoisuutemme ystäviämme kohtaan
tulee vastata yhdenvertaisesti heidän meille osoittamaansa
hyväntahtoisuutta, kolmas, että kuinka suureksi kukin arvostelee itse
itsensä, niin suuressa arvossa pidettäköön hän ystäviensä puolelta.

57. Näistä kolmesta mielipiteestä en minä, sanalla sanoen, kannata
yhtäkään. Sillä tuo ensimmäinen ei ole oikea, että nim. kukin olkoon
ystäväänsä kohtaan sen mielinen, kuin hän on itseänsä kohtaan. Kuinka
paljon todellakin teemme ystäviemme tähden, jota emme tekisi koskaan
itsemme tähden! pyytää arvottomalta, rukoilla nöyrästi, toisinaan
nuhdella katkerammasti jotakuta, ja ahdistaa kiivaammasti, jotka, kun
on kysymys meidän omista asioistamme, eivät ole oikein soveliaita,
ystävien asioissa ovat täysin soveltuvia. On myös useita asioita,
joissa kunnon miehet luovuttavat ja sallivat luovuttaa paljon omista
eduistansa, että heidän ystävänsä ennemmin nauttisivat niistä, kuin he
itse.

58. Toinen mielipide on, joka määrittelee ystävyyden yhtäläisten
kohteliaisuuden osoitusten ja mielialojen mukaan. Mutta sehän on
ystävyyden vaatimista liian tarkasti ja pikkumaisesti tilille, että
saatujen ja annettujen lasku olisi yhtä suuri. Rikkaampi ja runsaampi
on minun mielestäni oikea ystävyys, eikä näytä pitävän niin tarkkaa
tiliä siitä, ettei enemmän antaisi, kuin on saanut. Eikä nimittäin
tarvitse peljätä, että jotakin variseisi ulos tai että jotakin valuisi
maahan tai että jotakin enemmän, kuin on kohtuullista, kasattaisiin
ystävyyteen.

59. Mutta tuo kolmas rajoitus on kaikkein huonoin, nim. että kuinka
suuressa arvossa kukin itse pitää itsensä, niin suuressa arvossa tulee
ystävien pitää häntä. Useinhan nim. on monissakin mieli liian
alakuloinen tai toivo oman tilansa parantumisesta liiaksi vaipunut. Ei
siis sovi ystävän olla häntä kohtaan sellaisen, jollainen hän on
itseänsä kohtaan, vaan paljoa enemmän tulee ahkeroita ja vaikuttaa,
että hän ystävänsä murtuneen mielen saisi virkistetyksi sekä herättäisi
hänessä paremmat toiveet ja ajatukset. Niin ollen on toinen raja
todelliselle ystävyydelle määrättävä, kun ensin olen maininnut, mitä
Scipionilla oli tapana enin moittia. Hän ei sanonut saattavan löytyä
mitään ystävyydelle vihamielisempää puhetta, kuin sen, joka oli sanonut
niin olevan rakastettava, kuin jos joskus tulevaisuudessa vihaisi
häntä. Eikä sanonut tosiaankaan voivansa myöntyä siihen, että uskoisi
sitä, niinkuin luullaan, Biaan lauselmaksi, sen, jota on pidetty yhtenä
seitsemästä viisaasta, vaan jonkun halpamaisen joko kunnianhimoisen tai
kaikkia omaksi mahtavuudekseen käyttävän mielipiteeksi. Sillä kuinka
voi joku olla sen ystävä, jonka vihamieheksi luulee voivansa muuttua.
Vieläpä siinä tapauksessa olisi välttämätöntä, haluta ja toivoa, että
hänen ystävänsä mitä useimmin hairahtuisi, jotta tämä antaisi hänelle
useampia ikäänkuin kädensijoja tarttuakseen kiinni; päinvastoin olisi
taas välttämätöntä hänen tuntea ahdistusta, tuskaa ja kateutta
ystäviensä oikeista ja hyödyllisistä teoista.

60. Jonka vuoksi tämä määräys, kenen hyvänsä se onkin, on omansa
ystävyyden hävittämiseksi. Ennemmin olisi ollut määrättävä, että
käyttäisimme ystävyysliittojen hankkimisessa sellaista valppautta,
ettemme koskaan alkaisi rakastaa sitä, jota voimme joskus vihata.
Vieläpä, jos olisimme olleet vähemmän onnellisia valitsemisessamme,
arveli Scipio olevan sitä mieluummin kärsittävä, kuin vihamielisyyksien
aikaa ajateltava.




17 luku.


Minä kuulen siis, että on käytettävä näitä rajoja, että ensinkin
ystävien tapojen tulee olla nuhteettomia ja sitte, että heidän
välillänsä on kaikkein asioiden, tuumien ja aikomusten yhteisyys ilman
mitään poikkeusta, että jos jostakin sattumuksesta niin tapahtuisi,
että ystävien vähemmän oikeutettuja toivomuksia on autettava, jotka
koskevat joko heidän henkeänsä tai mainettansa, niin on poikettava
tiestä, jollei siitä vaan seuraa suurin häpeällisyys; on nim. olemassa
määränsä, mihin asti ystävyydelle voidaan antaa vapautta. Ihminen ei
suinkaan saa olla välinpitämätön maineestaan, eikä sovi vähäpätöisenä
aseena asiain toimittamiseksi pitää kansalaistensa hyväntahtoisuutta;
mutta sen hankkiminen imarteluilla ja liehakoitsemisella on
häpeällistä; hyvettä, jota seuraa rakkaus, ei suinkaan ole
halveksittava.

62. Mutta usein -- sillä minä palaan Scipioniin, joka puhui jokaisessa
tilaisuudessa ystävyydestä -- valitti hän, että ihmiset kaikissa muissa
asioissa ovat huolellisempia: he voivat sanoa, kuinka monta vuohta ja
lammasta kullakin on, mutta kuinka monta ystävää hänellä on, sitä ei
voi sanoa; ja noiden edellisten hankkimisessa ovat he huolellisia,
ystävien valitsemisessa sitävastoin välinpitämättömiä; eikä heillä ole
jonkinlaisia ikäänkuin merkkiä tai tunnustähtiä, joista voisivat
päättää ne, ketkä ovat soveliaita ystävyyteen. On siis valittava hyviä,
luotettavia ja vakavia ihmisiä, jonkalaisista on suuri puutos; ja
vaikeaa on tosiaankin arvostella, jollei ole kokenut; mutta koettelemus
on tehtävä itse ystävyydessä. Siten käy ystävyys arvostelun edellä ja
kumoaa kokemuksen mahdollisuuden.

63. On siis viisaan asia, hillitä niinkuin vaunuja, siten myös hillitä
hyväntahtoisuutensa vauhtia, että niinkuin koeteltuja hevosiakin, siten
ystävyyttä käyttäisimme hyväksemme jossakin määrässä ystäviemme
luonteen tutkittuamme. Toiset huomataan useinkin, kun asia koskee
pientä rahasummaa, kuinka ovat epävakaisia, toiset taas, joita pieni
raha-asia ei ole voinut liikuttaa, tunnetaan, kun on kysymys suuresta
rahasummasta. Mutta jos on löytynyt joitakuita, jotka katsovat
halpamaiseksi pitää rahaa parempana, kuin ystävyyttä, niin mistä
löydämme niitä, jotka kunniapaikkoja, esivallan virkoja, sota- ja
hallitustoimia sekä valtaa eivät aseta ystävyyden edelle, että kun
toiselta puolelta nämät ovat asetetut esille, toiselta puolelta
ystävyyden oikeus, eivät tahtoisi mieluummin noita edellisiä?
Ihmisluonto on heikko halveksiaksensa valtaa, ja vaikkapa sen ovatkin
ystävyyden laiminlyömisellä saavuttaneet, niin luulevat menettelynsä
jäävän huomaamattomuuteen, koska ystävyyttä eivät muka laiminlyöneet
ilman tärkeää syytä.

64. Sentähden on vaikeinta löytää todellisia ystävyysliittoja niiden
joukossa, joilla on kunniavirkoja ja julkisia toimia. Sillä mistä
löytää sellaisen, joka asettaa ystävänsä kunniaviran omansa edelle?
Mitä? jättääkseni nämät mainitsematta, kuinka raskaalta, kuinka
vaikeilta näyttävät useillekin onnettomuuksien osallisuudet? Sellaista,
jotka niihin alentuvat, ei ole helppo löytää. Vaikka Ennius sanoo
oikein: "Luotettava ystävä koetellaan epäluotettavissa asioissa", niin
todistavat kuitenkin nämät kaksi seikkaa sangen useat syyllisiksi
kevytmielisyyteen ja heikkouteen, joko jos he omissa myötäkäymisissänsä
halveksivat ystäviänsä tai näiden vastoinkäymisissä hylkäävät heidät.




18 luku.


Joka kumpaisessakin tapauksessa on osoittautunut lujalta, vakavalta ja
horjumattomalta ystävyydessä, hänet tulee meidän lukea hyvin
harvinaiseen, ja vieläpä melkein jumalalliseen ihmislajiin kuuluvaksi.
65. Mutta kestäväisyyden ja vakavuuden tuki, sen, jota me etsimme
ystävyydessä, on luotettavaisuus, sillä ei mikään ole kestävää, joka
on epäluotettavaa. Paitsi sitä on hyvä valita yksinkertainen,
hyvänsävyinen ja yksimielinen, s.o. sellainen, jota samat asiat
liikuttavat; joka kaikki koskee uskollisuuteen. Sillä muuttelevainen ja
mutkikas mielenlaatu ei voi olla luotettava, eikä sekään, jota eivät
samat asiat liikuta eikä ole luonnostaan samanmielinen, saata olla joko
uskollinen tai horjumaton. Lisättävä on siihen, ettei hän saa iloita
syytöksien tekemisestä tai uskoa, jos niitä on tehty; joka koskee
siihen, jota jo kauvan olen käsitellyt, nim. vakavuuteen. Ja niin
toteutuu se, mitä alussa sanoin, ettei ystävyyttä voi olla, paitsi
hyvien ihmisten kesken. Sillä kunnon miehelle, jota myös saa sanoa
viisaaksi, kuuluu velvollisuudeksi pitää mielessänsä nämä kaksi seikkaa
ystävyydessä: ensiksi, ettei saa olla mitään valheellista eikä
teeskenneltyä, sillä avonaisesti vihaaminenkin on paremmin jalolle
ihmiselle sopivaa, kuin otsansa peitossa ajatuksensa salaaminen,
toiseksi, ettei ainoastansa jonkun tekemiä syytöksiä torju takaisin,
vaan ettei itsekään ole epäluuloinen, ajatellen aina jossakin suhteessa
olevansa ystävänsä puolelta loukattu. 66. Tähän lisäksi tulkoon
herttaisuus puheessa ja käytöksissä, joka ei suinkaan ole vähäpätöinen
ystävyyden sulostus. Juroudella sitävastoin ja ankaruudella jokaisessa
asiassa on kyllä silläkin kunnian-arvoisuutensa, mutta ystävyyden tulee
olla lauhkeampi, vapaampi ja suloisempi sekä kaikkeen kohteliaisuuteen
ja sievätapaisuuteen taipuvaisempi.




19 luku.


67. Mutta tässä kohdassa nousee eräs vaikeanpuolinen kysymys: ovatko
uudet, ystävyyttämme ansaitsevat, ystävät joskus asetettavat vanhojen
edelle, niinkuin meillä on tapana pitää nuoria hevosia parempina, kuin
vanhanpuoleisia. Ihmisarvoa alentava epäilys! sillä ei ystävyydessä
saa, niinkuin muissa asioissa, tulla kyllästyminen kysymykseen. Jota
vanhempia ystävyyssuhteet ovat, sitä miellyttävämpiä, niinkuin vanhojen
viinien, tulee niiden olla, ja totta on, mitä sananlaskussa lausutaan:
"Monta mittaa on suolaa yhdessä syötävä, ennenkuin ystävyyden palvelus
on tullut täytetyksi".

68. Jos taas uudet ystävyydet tarjoavat toivoa, että ikäänkuin
menestyvissä oraissa hedelmä osoittautuu, niin eivät ne todellakaan ole
hyljättävät; mutta vanha tuttavuus on kuitenkin sille tulevalla
paikallaan säilytettävä, sillä vanhuuden ja tottumuksen voima on sangen
suuri. Vieläpä mitä juuri hevoseen tulee, jota äsken mainitsin, jos ei
muutoin mikään estä, niin ei ole ketään, joka ei mieluummin käyttäisi
sitä, johon on tottunut, kuin harjaantumatonta ja uutta. Eikä
ainoastaan tämän suhteen, joka on eläin, vaan niihinkin katsoen, jotka
ovat elottomia, on tottumuksella suuri voima; koska meitä ilahuttavat
itse paikatkin, yksin vuorisetkin ja metsäiset, joissa olemme kauvemmin
oleskelleet.

69. Mutta tärkeintä on ystävyydessä olla yhdenvertainen alhaisempansa
kanssa. Usein nim. on eräitä jaloja etevyyksiä, jollainen oli Scipionin
meidän niin sanoakseni laumassamme. Ei koskaan asettanut hän itseänsä
Philuksen, ei koskaan Rupiliuksen, ei koskaan Mummiuksen, ei koskaan
alhaisemman säätyisien ystäviensä edelle. Qvintus Maximus veljeänsä,
yleensä erinomaista miestä, joka kuitenkaan ei suinkaan ollut ensinkään
hänen kaltaisensa, kunnioitti hän, koska tämä oli vanhempi, ikäänkuin
ylhäisempäänsä, ja halusi, että kaikki hänen omaisensa voisivat olla
hänen kauttansa yhä enemmän kunnioitettuja.

70. Ja tätä tulee kaikkien tehdä ja noudattaa, että jos ovat saaneet
hyveen, neron tai varallisuuden etevyyden, jakaisivat niitä omaistensa
kesken ja antaisivat saada osaa läheistensä niistä, että jos ovat
syntyneet alhaisista vanhemmista, jos heillä on joko sielunlahjojensa
tai onnensa puolesta heikompia sukulaisia, parantaisivat niiden tilaa
ja olisivat heille kunniaksi ja arvollisuudeksi. Niinkuin sadussa ne,
jotka jonkun aikaa sukuperänsä ja säätynsä tuntemattomuuden tähden ovat
olleet palveluksessa, kun ovat tulleet tunnetuiksi ja huomatut olevan
joko jumalien tai kuningasten jälkeläisiä, säilyttävät kuitenkin
rakkautensa paimenia kohtaan, joita useat vuodet ovat luulleet
isiksensä. Tämän tulee varmaankin tapahtua vielä paljoa enemmän, kun
asia koskee oikeita ja varmoja vanhempia. Sillä suurin neron ja hyveen
sekä kaiken etevyyden hedelmä saadaan silloin, kun se käytetään
läheisimpänsä eduksi.




20 luku.


71. Niinkuin siis niiden, jotka ovat ystävyys- ja sukulaisuus-suhteessa
ylhäisempiä, tulee asettua alhaisempiensa tasalle, samoin ei sovi
alhaisempien pahoittaa mieltänsä sen vuoksi, että heidän omaisensa ovat
joko luonnonlahjojensa tai onnensa tai arvollisuutensa puolesta heitä
etevämpiä. Mutta sangen useatkin näistä joko valittavat aina jotakin
tai vieläpä sättivätkin, ja sitä enemmän, jos luulevat itsellään
olevan jotakin, jonka voivat sanoa tapahtuneen heidän avullansa ja
ystävällisellä toimellansa sekä omalla ponnistuksellansa. Todellakin
vihattava ihmisten laji, jotka sättien kertovat avun osoituksiansa,
vaikka niitä tulisi sen muistella, jota kohtaan ne ovat osoitetut, eikä
sen kertoa, joka ne on osoittanut. Samoin kuin siis niiden, jotka ovat
ylhäisempiä, tulee alentua ystävyydessä, tulee heidän myös tavallaan
kohottaa alempiansa. Sillä sellaisia ihmisiä on olemassa, jotka tekevät
ystävyydet tukaliksi, kun he luulevat itseänsä halveksittavan, joka
melkein ei tapahdu paitsi niille, jotka myös arvelevat itsensä
halveksittaviksi; ne ovat siitä luulosta eivät ainoastaan sanoilla,
vaan myös itse työllä vapautettavat.

73. Mutta kullekin on jaettava niin paljo, kuin ensinkin itse voit
toimittaa; sitte myös, kuinka paljon se, jota rakastat ja autat, voi
kantaa. Sillä ethän sinä, vaikkapa olisit kuinkakin etevä, voi saattaa
kaikkia omaisiasi korkeimpiin kunniavirkoihin, niinkuin Scipio voi
Publius Rupiliuksen toimittaa consuliksi, mutta hänen veljeänsä
Luciusta ei voinut. Mutta vaikka voisitkin valmistaa toiselle mitä
tahansa, niin on kuitenkin katsottava, mitä hän voi kantaa.

74. Yleisesti ovat ystävyysliitot arvosteltavat sitte, kun ymmärrys ja
ikä on jo vakautunut ja vahvistunut, eikä, jos jotkut nuoruudessaan
ovat harrastaneet metsästämistä tai pallon heittoa, ole otaksuttava,
että ne ovat hänen läheiset ystävänsä, joita silloin saman harrastuksen
elähyttäminä he rakastivat. Sillä tavallahan nim. lastenhoitajat
ja -saattajat vanhuuden oikeudella voisivat vaatia enimmän
hyväntahtoisuutta; -- niitä ei kyllä sovi unhoittaa, mutta eräällä
toisella tavalla tulee heitä kunnioittaa. -- Muutoin eivät
ystävyyssuhteet voi kestää järkähtämättöminä. Erilaiset tavat nim.
tuovat mukanaan erikaltaisia harrastuksia, joiden erinkaltaisuus purkaa
ystävyysliitot; eikä siihen, minkä tähden hyvät ihmiset eivät saata
olla jumalattomien, eivätkä jumalattomat hyvien kanssa ystäviä, ole
olemassa mitään muuta syytä, paitsi koska heidän välillänsä on niin
suuri, kuin ikänä saattaa olla, tapojen ja harrastusten eroitus.

75. Täydellä syyllä voidaankin antaa ystävyysliittojen suhteen se
neuvo, ettei jonkinlaisella hillitsemättömällä hyväntahtoisuudella,
jota usein tapahtuu, estettäisi ystävien tärkeitä etuja. Sillä ei,
kääntyäkseni satujen piiriin, Neoptolemos olisi voinut valloittaa
Trojaa, jos olisi Lykomedesta, jonka luona oli kasvatettu, tahtonut
kuulla, kuu tämä useilla kyynelillä esti hänen matkaansa; ja usein
sattuu tärkeitä asioita, että on erottava ystävistä, ja joka tahtoo
estää niistä, koska ei voi helposti kestää kaipausta, se on heikko ja
herkkä luonnostaan ja juuri sen tähden liian vähän oikeutta noudattava
ystävyydessä.

76. Ja sen vuoksi on jokaisessa asiassa mietittävä, mitä vaaditaan
ystävältä ja mitä sallitaan itseltänsä heidän saavan aikaan.




21 luku.


On myös jonkinlainen vahinko ystävyysliittojen lakkauttamisessa
välttämätön: sillä jo viisasten likeisistä tuttavuuksista laskeutuu
puheeni tavallisiin ystävyyssuhteisin. Ystävien viat putkahtavat usein
esille, milloin itse ystäviä, milloin muita vastaan tehdyt, joiden
häpeä kuitenkin tulvehtii ystäviin. Sellaiset ystävyysliitot ovat siis
seurustelun hellittämisellä pois huuhdottavat, ja -- niinkuin kuulin
Catonin sanovan -- ratkottavat enemmän, kuin toisistaan revittävät;
jollei joku erittäin sietämätön vääryys ole leimahtanut ilmi, niin
ettei ole oikein eikä kunniallista, eikä voi olla mahdollista muutoin,
kuin että oitis vieraantumisen ja eroamisen täytyy tapahtua.

77. Mutta jos taas joku tapojen ja harrastusten muutos -- niinkuin käy
tavallisesti -- tapahtuu tai valtion puolueissa on tullut erimielisyys;
sillä minä en puhu enää, niinkuin vähää ennen sanoin, viisasten, vaan
tavallisista ystävyysliitoista, niin on varottava, ettei näyttäisi
siltä, kuin eivät ainoastaan ystävyysliitot olisi lakkautetut, vaan
vihamielisyydetkin alkaneet. Sillä ei mikään ole häpeällisempää, kuin
käydä sotaa sitä vastaan, jonka kanssa on tutun-omaisesti elänyt.
Qvintus Pompejuksen ystävyydestä oli minun tähteni eronnut, niinkuin
tiedätte, Scipio; erimielisyyden tähden taas, joka vallitsi valtiossa,
vieraantui hän virkaveljestämme Metelluksesta, kumpaisenkin teki hän
vakavasti; arvokkaisuudella ja ilman katkeraa mielen loukkausta.

78. Jonkatähden ensimmäiseksi tulee ahkeroita, ettei tule mitään
hajaannuksia ystävien kesken; mutta jos jotakin sellaista on
tapahtunut, niin on huolehdittava, että ystävyysliitot näyttäisivät
pikemmin sammuneilta, kuin tukahutetuilta. Mutta vältettävä on,
etteivät ystävyydet käänny raskaiksi vihamielisyyksiksi, joista torat,
herjaukset ja loukkaukset syntyvät. Joita kuitenkin, jos ovat
siedettäviä, on kärsittävä ja se kunnia jaettava vanhalle ystävyydelle,
että syy tulee sen osaksi, joka tekee vääryyttä, eikä sille, joka
kärsii siitä.

Kaikkia näitä vikoja ja ikävyyksiä vastaan on yksi ainoa välttämis- ja
varovaisuuskeino se, ettei aleta liian nopeasti rakastamaan eikä
ansaitsemattomia henkilöitä.

79. Ystävyyttä ansaitsevia taas ovat ne, joissa itsissään on perustus,
minkä tähden heitä rakastetaan. Harvinainen laji! Ja todellakin kaikki,
mikä on erinomaista, on harvinaista, eikä mitään ole vaikeampi löytää,
kuin sitä, mikä lajissaan on kaikin puolin täydellistä. Mutta sangen
useita on, jotka eivät inhimillisissä asioissa tunnusta mitään hyväksi,
paitsi mikä on voittoa tuottavaa, ja rakastavat ystäviänsä -- ikäänkuin
eläimiä -- niitä enimmän, joista toivovat saavansa suurimman hyödyn.

80. Niin ollen puuttuu heiltä tuota kauneinta ja luonnollisinta
ystävyyttä, jota itse kauttansa ja itsensä tähden halutaan, eikä heillä
ole itsellään esikuvaa itsestänsä, tunteaksensa, millainen ja kuinka
suuri tämä ystävyyden voima on. Sillä jokainen rakastaa itse itseänsä,
ei, että saisi itse itsestään jotakin rakkautensa palkkaa, vaan koska
jokainen on itselleen itsensä tähden rakas. Mutta jollei tätä samaa
soviteta ystävyyteen, niin ei todellista ystävää löydetä koskaan; sillä
se on ikäänkuin toinen "minämme".

81. Tämä jos osoittautuu luontokappaleissa, lentävissä, uivissa,
maa-elävissä, kesyissä ja peto-eläimissä, nim. ensiksikin, että ne
rakastavat itsiänsä -- sillä se syntyy yhtaikaa jokaisen kanssa, jossa
henki on -- toiseksi, että ne etsivät ja haluavat kaltaisiansa, joihin
liittyisivät ja sen tekevät ne sellaisella kaipauksella ja tunteella,
joka on ihmisellisen rakkauden kaltainen, kuinka paljoa enemmin
tapahtuu se luonnon puolesta ihmisessä, joka sekä rakastaa itse
itseänsä että etsii toista, jonka sielun hän yhdistää oman sielunsa
kanssa niin, että se vaikuttaa kahdesta miltei yhden.




22 luku.


82. Mutta sangen useat tahtovat nurinkurisesti, etten sanoisi
häpeämättömästi, omata sellaisen ystävän, jollaisia eivät voi itse
olla, ja mitä he eivät tarjoa ystävillensä, niitä kaipaavat heiltä.
Sillä asianmukaista olisi ensin olla hyvä mies, sitte etsiä toista
itsensä kaltaista. Sellaisissa tuo, ystävyyden kestäväisyys, josta me
jo aikaa sitte puhuimme, voi vahvistua, kun ihmiset hyväntahtoisuudella
yhdistettyinä ensin hillitsevät himojansa, niitä, joita muut
palvelevat, sitte iloitsevat kohtuullisuudesta ja oikeudesta, ja toinen
toisen puolesta ottaa kaikkia toimittaaksensa eikä toinen vaadi
toiseltansa koskaan mitään paitsi kunniallista ja oikeaa, eivätkä
ainoastansa palvele ja rakasta keskenänsä toisiansa, vaan myös
osoittavat toisillensa kainoa kunnioitusta. Sillä se hävittää
ystävyyden suurimman kaunistuksen, joka hävittää siitä häveliään
kunnioituksen.

83. Niin muodoin vallitsee niissä turmiollinen erhetys, jotka luulevat,
että ystävyydessä on avoin vapaus kaikkiin himoihin ja rikoksiin.
Ystävyys on luonnon puolesta annettu hyveiden avustajaksi, eikä
paheisin saattajaksi, että, koska hyve seuravajaisena ei voi saapua
elämän korkeimpaan tarkoitukseen, se yhdistyneenä ja liittoutuneena
toisen kanssa sen saavuttaisi. Mutta jos joidenkin kesken joko on
sellainen liitto tai on ollut tai tulee olemaan, niin on niiden
keskenäinen seurasaatto luonnon korkeimpaan hyvään pidettävä
parhaimpana ja onnellisimpana.

84. Tämä on, sanon minä, liittolaisuus, johon sisältyy kaikki, mitä
ihmiset pitävät harrastusta ansaitsevina, kunniallisuus, hyvä maine,
sielun levollisuus ja iloisuus, niin että, kun nämät ovat saapuvilla,
niin sekä elämä on onnellinen että ilman niitä ei voi olla semmoinen.
Mutta kun tämä on parasta ja korkeinta, niin täytyy meidän, jos
tahdomme saavuttaa sitä, harrastaa hyvettä, koska ilman sitä emme voi
saavuttaa ystävyyttä emmekä mitään toivottavaa asiata; mutta jotka
hyveen laiminlyötyänsä luulevat olevan itsellään ystäviä, huomaavat
silloin vihdoinkin erehtyneensä, kun joku raskas kotitalo pakoittaa
heidän ottamaan oppia kokemukselta.

85. Jonkatähden -- sillä sitä on useammin sanottava -- on soveliasta
alkaa rakastamaan sitte vasta, kun on tehnyt arvostelunsa, eikä tehdä
arvosteluansa vasta, kun on alkanut rakastamaan. Mutta me sekä
yleisesti saamme monissa tapauksissa huolimattomuutemme tähden kärsiä,
että enimmän mitä tulee ystävien valintaan ja seurusteluun heidän
kanssansa: sillä me käytämme takaperoisia periaatteita ja toimitamme
toimitettuja, jota vanha sananlasku kieltää meitä tekemästä. Sillä kun
olemme ystävyytyneet kaikin puolin joko pitkällisen kanssakäymisen tai
osoitettujen avuntekojen tähden, katkaisemme me kesken kulkua
ystävyysliitot jonkun kolauksen saatuamme.




23 luku.


86. Mutta sitä enemmän ansaitseekin moittimista niin suuri,
välttämättömimmässä asiassa osoittuva, huolettomuus. Sillä ystävyys on
inhimillisten asiain joukossa ainoa, jonka hyödystä kaikki ovat
yksimielisiä, vaikkapa halveksivat useat itse hyvettä ja sanovat sen
olevan tavallaan kerskailua ja teeskentelyä. Useat pitävät halpana
rikkautta, joita, vähään kun ovat tyytyväisiä, ilahuttaa yksinkertainen
ravinto ja vaatetus; mutta kunnianvirat, joiden halusta eräät hehkuvat,
kuinka monet halveksivat niitä niin, etteivät pidä mitään
mitättömämpänä, ei mitään vähäpätöisempänä! ja samoin on muiden
asioiden suhteen, jotka muutamista näyttävät ihmeteltäviltä, on sangen
useita, jotka eivät pidä niitä minkään arvoisina, mutta ystävyydestä
kaikki viimeiseen asti ajattelevat samaa, sekä ne, jotka ovat
antautuneet valtion toimiin että ne, joita huvittavat tieteiden
tutkiminen ja oppi, ja ne, jotka levollisina hoitavat omia toimiansa,
vihdoin nekin, jotka ovat kokonaan antautuneet aistillisiin
nautintoihin, ettei nim. ilman ystävyyttä elämä ole minkään arvoinen,
jos vaan tahtovat elää jossakin suhteessa jalon ihmisen tavalla.

87. Ystävyys, näette, käy ihmeellisellä tavalla kaikkien elämän
lajien lävitse eikä salli, että mikään vietettävän ijän suhde
olisi hänestä itsestään osaton. Vieläpä, jos joku on niin raaka- ja
kauhea-luontoinen, että hän pakenee ja vihaa ihmisten kohtaamista,
jollaisen olemme kuulleet erään Timonin olleen Athenassa, niin ei hän
kuitenkaan voisi sietää, ettei olisi itsellään jotakuta, jonka seurassa
voisi syytää katkeruutensa myrkkyä. Ja tähän päätökseen saattaisi tulla
parhain, jos jotakin sellaista voisi sattua, että joku jumala
ottaisi meidät pois tästä ihmisten joukosta ja asettaisi johonkin
yksinäisyyteen ja siellä tarjoten runsaasti ja yltäkylläisesti kaikkia,
mitä ihmisluonto kaipaa, ottaisi kokonaan pois ihmisen näkemisen
tilaisuuden. Kuka olisi niin tunteeton, joka voisi kestää sellaista
elämää ja jolta ei yksinäisyys ottaisi pois kaikkien huvitusten
nautintoa.

88. Tosi on siis tuo lauselma, jonka olen kuullut meidän ukkojemme
kertovan, kuulleensa toisilta vanhuksilta, Tarentilaisen Archytaan
nim., niinkuin luulen, tavallisesti sanoneen: "Jos joku astuisi ylös
taivaasen ja katselisi maailmanrakennuksen luontoa ja tähtien
kauneutta, niin suloton olisi hänelle sen ihmettely. Mutta se olisi
hänelle ihanin, jos hänellä olisi joku, kenelle siitä saisi kertoa".
Luonto siis ei rakasta mitään yksinäisyyttä, ja nojautuu aina johonkin
ikäänkuin käsitukeen, joka on sitä mieluisempaa, jota parempi ystävä
on.




24 luku.


Vaikka siis juuri sama luonto niin monilla merkillä selittää, mitä se
tahtoo, haluaa ja kaipaa, niin me olemme omituisella tavalla kuitenkin
kuuroja emmekä kuule sitä, mihin luonto meitä kehoittaa. Sillä
ystävyyden käytäntö on erilainen ja monipuolinen, ja monta epäluulojen
ja loukkauksien syytä tarjoutuu, joita viisaan velvollisuus on milloin
välttää, milloin raivata pois, milloin kärsiä. Erittäin on yksi
loukkaus, joka on poistettava, jotta sekä hyödyllisyys että
luotettavaisuus säilyisi ystävyydessä; sillä ystäviä on usein sekä
muistutettava että nuhdeltava, ja nämät ovat otettavat vastaan
ystävällisesti, kun ne tulevat hyväntahtoisuudesta.

89. Mutta kuitenkin, en tiedä, mistä se tulee, on totta, mitä minun
likeinen tuttavani sanoo Andriassa: "Mielennoude ystäviä, totuus vihaa
synnyttää". Hankala totuus, jos siitä todellakin syntyy vihaa, joka on
myrkkyä ystävyydelle, mutta paljoa hankalampi on mielennoude, koska se,
vikoja hemmoittelevana sallii ystävän syöksyä suinpäin turmioon. Suurin
sitävastoin on vika siinä, joka sekä halveksii totuutta että
mielennouteen tähden viehättyy petokseen. Kaikessa tässä on siis
käytettävä järkeä ja huolellisuutta, ensinkin, että muistutus tapahtuu
ilman katkeruutta; toiseksi, että nuhteleminen annetaan ilman
herjausta. Mielennouteessa taasen (koska Terentialaista puheentapaa
mielelläni käytän) osoittukoon kohteliaisuus, imartelu, paheiden
auttaja, karkoitettakoon kauvas; joka ei ainoastaan ole ystävälle, vaan
ei edes vapaalle ihmisellekään soveliasta; sillä erilailla eletään
hirmuvaltiaan, erilailla ystävän kanssa. 90. Jonka korvat sitävastoin
ovat totuudelta niin suljetut, ettei hän voi kuulla ystävältään
totuutta, sen pelastuksesta on syytä olla epätoivossa. Älykäs on nim.
tuo Catonin lause, niinkuin useat muutkin: "Paremman kiitoksen
ansaitsevat muutamiin asioihin katsoen katkerat vihamiehet, kuin ne
ystävät, jotka näyttävät suloisilta; edelliset usein, jälkimmäiset
eivät koskaan sano totuutta". Ja varsinkin se on mieletöntä, että ne,
joita muistutetaan, eivät ota sitä pahaksi, jota heidän pitäisi
paheksuman, mutta siitä kyllä suuttuvat, mistä ei pitäisi suuttuman.
Sillä heitä ei huolestuta se, että ovat rikkoneet, mutta ottavat
pahaksi, että heitä nuhdellaan; jonka tulisi olla päinvastoin:
rikoksesta surra, oikaisusta iloita.




25 luku.


91. Niinkuin siis muistuttaminen samoinkuin muistutuksen
vastaanottaminen, ja edellisen tekeminen ujostelematta, ei tylysti,
jälkimmäisen vastaanottaminen kärsivällisesti, ei vastahakoisesti, on
todellisen ystävyyden ominaista, niin täytyy olettaa, ettei
ystävyydelle ole mitään suurempaa ruttoa, kuin liehakoitseminen,
imartelu ja mielinkielisyys; sillä vaikka kuinka useilla nimillä on
merkittävä tämä, sellaisten kevytmielisten ja petollisten ihmisten
vika, jotka puhuvat kaikkia mielen, eivätkä koskaan totuuden mukaan.

92. Mutta sekä yleisesti kaikissa asioissa teeskentely taas on
moitittavaa, sillä se hävittää arvostelukyvyn ja väärentää sen, että
etenkin sotii se suurimmassa määrässä ystävyyttä vastaan, kun se tekee
tyhjäksi totuuden, jonka puuttuessa ystävyyden nimellä ei voi olla
mitään arvoa. Sillä kun ystävyyden voima on siinä, että ikäänkuin yksi
sielu tulee useammista, niin kuinka se saattaisi tapahtua, jos ei edes
itse kussakin ole sielu aina yksi ja sama, vaan vaihetteleva,
muutteenalainen ja monenlaatuinen.

93. Mitä nim. voi olla niin häälyvää ja harhailevaa, kuin sen mieli,
joka kääntyy toisen ei ainoastaan ajatuksen ja tahdon, vaan vieläpä
kasvonpiirteiden ja viittauksenkin mukaan? "Jos ken sanoo: Ei! minä
sanon: Ei!; jos sanoo: Jaa! sanon minä: Jaa! Lyhyesti, minäpä olen
käskenyt itseäni myöntymään kaikkeen", niinkuin sanoo sama Terentius,
mutta Gnathonin näytelmän osassa, jonkalaisten kanssa seurustelu
todistaa kokonaan kevytmielisyyttä. 94. Kun sitävastoin monet
Gnathonien kaltaiset ovat asemansa, varallisuutensa ja maineensa
puolesta ylhäisempiä, niin on niiden mielinkielisyys tukala, kun heidän
turhamaisuuteensa on tullut lisäksi ulkonainen arvollisuus.

95. Liehakoitseva ystävä voidaan eroittaa ja tuntea todellisesta
huolellisuutta käyttäen samoin, kuin kaikki värillä kaunisteltu ja
teeskennelty väärentämättömästä ja oikeasta. Kansankokous, joka on
kokoonpantu kokemattomimmista, tietää tavallisesti kuitenkin
arvostella, mikä on ero kansansuosiota tavoittelevan, se on
mielittelevän ja kevytmielisen kansalaisen, ja lujaluontoisen, vakavan
ja arvokkaan välillä.

96. Millä imarruksilla Cajus Papirius äskettäin mairitteli
kansankokouksen korvia, kun hän teki lakiehdoituksen kansantribunin
uudestaan valitsemisesta. Minä olin ehdoitusta vastaan, mutta en mitään
itsestäni, minä puhun mieluummin Scipionista. Kuinka suuri,
kuolemattomat jumalat, oli hänessä kunnianarvoisuus, kuinka suuri
puheessa juhlallisuus! niin että hänet helposti voi pitää Roman kansan
johtajana, eikä sen seuralaisena. Mutta olithan sinä saapuvilla ja
hänen puheensa on kaikilla käsissä. Siis tuli kansaa suosiva laki
kansan äänestyksellä hyljätyksi. Ja palatakseni itseeni, te muistatte
Qvintus Maximuksen, Scipionin veljen, ja Lucius Mancinuksen ollessa
consuleina, kuinka Cajus Licinius Crassuksen laki pappisvirasta näytti
kansaa suosivalta! Sillä virkakuntien täyte-vaali yritettiin siirtää
kansan suosionosoituksen varaan, ja hän ensimmäisenä alkoi toriin päin
kääntyneenä puhua kansalle. Kuitenkin voitti kuolemattomien jumalain
kunnioitus, minun esityksestäni, helposti hänen mielittelevän puheensa.
Se tapahtui minun praetorina ollessani viisi vuotta ennen, kuin minä
tulin consuliksi. Sen vuoksi tuli tuo juttu enemmän asian, kuin
virkamahdin vaikutuksella puolustetuksi.




26 luku.


97. Mutta jos yleisellä näyttämöllä, tarkoitan kansankokousta, jossa
muodostetuilla ja kaavailluilla on enin tilaisuutta, totuus kuitenkin
osoittaa voimansa, jos se vaan tehdään tunnetuksi ja asetetaan oikeaan
valoonsa, mitä sitte tulisi tapahtua ystävyydessä; joka kokonaan
riippuu totuudesta? Ja jottei tässä, kuten sanotaan, nähdä avonaista
sydäntä ja avonaista osoiteta, niin ei ole mikään luotettavaa, ei
mikään taattua, eipä edes rakkauskaan tai vastarakkaus, kun ei tiedä
sitä, kuinka todellista se on. Vaikka tuo mielinkielisyys, kuinka
turmiollista se onkin, ei kuitenkaan voi vahingoittaa ketään, paitsi
sitä, joka sen vastaanottaa ja iloitsee siitä. Niinpä tapahtuu, että se
avaa enimmästi korvansa imartelijoille, joka itse imartelee ja
ihastelee itseänsä.

98. Yleisesti on hyve itseänsä rakastava, sillä se tuntee parhain itse
itsensä ja tietää, ja kuinka hän on rakastettava. Mutta minä en puhu
nyt hyveestä, vaan hyveen luuloittelusta. Sillä itse hyveettä useat
eivät niin tahdo olla, kuin haluavat näyttää olevansa, varustettuja.
Näitä ilahuttaa imartelu; kun näille pidetään heidän oman toivonsa
mukainen puhe, niin luulevat he tuon turhan esitelmän olevan heidän
ansioittensa todistuksen. Se ei siis ole mitään ystävyyttä, kun toinen
ei tahdo kuulla totuutta, toinen on valmis valhettelemaan. Eikä tuo
kärkkyvieraiden imartelu huvinäytelmissä olisi meistä sukkelaa,
jolleivät ne olisi kerskuvia sotamiehiä. "Suuretko kiitokset sanoi
Thais minulle todellakin?" Olisi riittänyt vastata "Suuret"; hän sanoi:
"Hirveän suuret". Liehakoitsija suurentaa aina sen, mitä se, jonka
mieliksi puhutaan, tahtoo olla suurta.

99. Sentähden vaikka tuo imarteleva turhamaisuus vaikuttaa ainoastaan
niihin, jotka itse sitä houkuttelevat puoleensa ja kutsuvat, kuitenkin
on vakavampiakin ja lujempia huomautettava olemaan varuillansa,
etteivät tule viekkaalla imartelulla kiedotuiksi. Avonaisesti nim.
näkee liehakoitsevan hyvin jokainen, paitse se, joka on aivan älytön,
mutta ettei tuo viekas ja salainen pääsisi hiipimään, on huolellisesti
varottava. Sillä sellaista ei aivan helposti tunneta, varsinkin kun hän
vastustamattakin usein liehakoitsee ja teeskennellen riitelevänsä
imartelee, ja lopuksi antautuu sekä myöntää olevansa voitettu, että se,
joka on petetty, näyttäisi enemmän ymmärtäneen. Mutta mikä taas on
häpeällisempää, kuin olla pilkan esineenä. Ja ettei se tapahtuisi, on
vältettävä, niinkuin on "Perinnönsaaja"-kappaleessa: "Tänään sinä minua
enemmän, kuin kaikkia tyhmiä pilanäytelmän ukkoja, pyörität kai ja
vedät nenästä oikein oivalailla". 100. Onhan jo huvinäytelmissäkin
tämä varomattomien ja herkkäuskoisten ukkojen osa kovin hullunkurinen.
Mutta en tiedä, miten täydellisten, s.o. viisasten miesten
ystävyyssuhteista -- tarkoitan sellaista viisautta, joka voi tulla
kysymykseen ihmisten kesken -- puheeni on vierinyt kevytmielisiin
ystävyysliittoihin. Jonkatähden tahdomme palata noihin ensimmäisiin
perustelmiini ja saattaa juuri ne vihdoinkin päätökseen.




27 luku.


Hyve, hyve, sanon minä, Cajus Fannius ja sinä Qvintus Mucius, sekä
yhdistää ystävyysliitot että kannattaa ne: sillä siinä on asiain
sopusointuisuus, siinä lujuus, siinä vakavuus. Ja kun tämä on tullut
näkyviin ja osoittanut valonsa ja saman huomannut ja oppinut tuntemaan
toisessa, niin lähestyy se ja ottaa vuorostaan vastaan sitä, mitä on
toisessa; josta niiden kesken olkoon rakkaus (= amor) eli ystävyys
(= amicitia) syttyy ilmituleen. Molemmat nim. tarkoittavat samaa, mutta
rakastaa on sama, kuin valita juuri sen, jota tahtoo rakastaa, ilman
minkään puutteellisuuden vaikutuksesta ja hyötyä etsimättä, joka
kuitenkin puhkeaa taimelle ystävyydestä, vaikkapa sitä oletkin vähemmän
tavoitellut.

101. Tämän hyväntahtoisuuden valtaamina rakastimme me nuorukaisina
noita vanhuksia, Lucius Paulusta, Marcus Catonia, Cajus Gallusta,
Publius Nasicaa, Tiberius Gracchusta, Scipionimme appiukkoa; tämä näkyy
vielä enemmän yhdenikäisten kesken, esim. minun ja Scipionin, Lucius
Furiuksen, Publius Rupiliuksen ja Spurius Mummiuksen välillä. Me
vanhukset taas vuorostamme tunnemme mielihyvää nuorukaisten
kunnioittavasta rakkaudesta, niinkuin esim. teidänkin, ja Qvintus
Tuberonin osoittamasta; minä puolestani iloitsen myös suuresti
nuorukaisen Publius Rutiliuksen ja Aulus Berginiuksen likeisestä
tuttavuudesta. Ja koska meidän elämämme ja luontomme tarkoitus on niin
järjestetty, että toinen elin-aika meille alkaa, niin on todellakin
erittäin suotavaa, että samanikäisten keralla, joiden kanssa on
ikäänkuin kilpakentälle laskettu, niiden samojen kanssa voisi
kilparadan päätöpatsaan luo, niinkuin sanotaan, saapua.

102. Mutta kun inhimilliset asiat ovat katoovaisia ja lakastuvia, niin
on meidän aina hankittava joitakuita, joita rakastaisimme ja jotka
meitä rakastaisivat; sillä rakkauden ja hyväntahtoisuuden poistettua
katoaa kaikki elämän suloisuus. Minulle todellakin Scipio, vaikka hän
on temmattu pois äkisti, elää kuitenkin ja on aina elävä, sillä minä
rakastin sen miehen hyvettä, joka ei ole sammunut. Eikä hän ainoastaan
ole minun silmieni edessä, joka sain aina olla sen kanssa yhteydessä,
vaan myös jälkeentuleville on se oleva kuuluisa ja mainio. Ei kukaan
ole koskaan hengessänsä tai toiveissaan ottava tehtäväksensä mitään
suurempaa asiata, ilman ettei hän luule olevan hänen muistonsa ja
kuvansa asetettava eteensä.

103. Minulla todettakaan ei ole kaikista niistä asioista, joita minulle
joko onni tai luonto on jakanut, mitään, jota voisin verrata Scipionin
ystävyyteen. Siinä oli minulla yhtäpitäväisyys yleisissä asioissa,
siinä neuvoa yksityisissä asioissa, siinä virkistys, täynnä hauskuutta.
Koskaan en minä loukannut häntä pienimmässäkään kohdassa, sen verran,
kuin itse voin huomata; en kuullut häneltä itse mitään, jota en olisi
tahtonut: yksi sama oli kotomme, sama elanto ja vieläpä yhteinen; eikä
ainoastaan sotapalvelus, vaan matkatkin ja maa-elämä yhteiset. 104.
Sillä mitä minun tarvitsee sanoakaan meidän harrastuksistamme tutkia ja
oppia aina jotakin, joissa me siirtyneinä pois kansan silmistä
kulutimme kaiken aikamme? Mutta näiden asioiden muisteleminen ja muisto
jos olisi hävinnyt yhdessä hänen kanssansa, niin en minä millään
muodolla voisi kestää erittäin ystävyyntyneen ja rakastavan miehen
kaipausta. Mutta ne eivät ole haihtuneet, vaan pikemmin elpyvät ja
vaurastuvat minun ajattelemisestani ja muistannastani; ja jos ne
minulta kokonaan riistettäisiinkin, niin tuottaisi kuitenkin tämä minun
ikäni minulle suuren lohdutuksen. Sillä minä en saata enää liian kauvan
olla tässä kaipauksessa; mutta kaikkien, mitkä ovat lyhyt-aikaisia,
tulee olla kärsittäviä, vaikkapa olisivat suuriakin.

Tämä minulla oli ystävyydestä sanottavaa. Mutta teitä kehoitan minä,
että hyveen, jota paitsi ystävyyttä ei voi olla olemassa, niin
suuri-arvoisena, ettei, tätä lukuun ottamatta, ole mitään
oivallisempaa, kuin ystävyys.




Selityksiä.


1. _Auguri_, latinaksi augur, uris (vanhempi muoto myös auger),
enteiden selittäjä, ennustaja; augurien arvossa pidetyn pappiskunnan
jäsen. Vert. Ciceronin "amplissimi sacerdotii collegium".

_Pontifex_, lat. pontifex, ficis = Romalainen ylimmäinen pappi, joka
valvoen piti huolta jumalanpalveluksesta ja papistosta. Heidän
esimiehensä on pontifex maximus. Sen arvo oli suuri ja vaikutus lavea.

2. _Tribuni_, lat. tribunus, i (nimitys johtuu sanasta tribus = kolmas
osa Roman kansasta, sittemmin kansan osake, ruoti) = tribuskunnan
eli ruodin esimies. Myöhemmin oli tribunia useanlaisia, esim.
rahastontribuni, tribunus aerarii, sotatribuni, tribunus militum, sitte
vielä kansantribunit, tribuni plebis, rahvaan suojelijavirkamiehet;
valittiin ensi kerran 494 e.Kr.s., consulien rinnalle valvomaan kansan
etuja, alussa luvultansa kaksi, myöhemmin useampia. Kansantribuneilla
oli varsinkin kansan ja ylimmysten välisissä asioissa suuri
vaikutusvalta.

_Publius Sulpicius Rufus_ oli Ciceronin aikoina etevä puhuja, alussa
ylimyspuolueen edustaja, sitte Mariuksen puoluelainen, kansantribunina
v. 88 e.Kr.s. entisen ystävänsä, consuli Qvintus Pompejus Rufuksen, ja
hänen virkaveljensä, Lucius Cornelius Sullan, kiivain vastustaja.
Sullan päästyä voittajaksi menetti Sulpicius omaisuutensa ja henkensä.

_Consuli_, lat. Consul, -ulis, neuvoittelija; Roman kuningasvallan
hävitettyä (v. 509 e.Kr.s.) kaksi vuosittain valittua tasavallan
korkeinta johtajaa sekä rauhan että sodan aikana.

3. _Publius Cornelius Scipio Aemilianus_, lisänimeltä Africanus Minor
(A. Nuorempi), synt. v. 185, sai, niinkuin luullaan, väkivaltaisen
kuoleman 56 vanhana v. 129 e.Kr.s. Hän valloitti kaksi kaupunkia,
Karthagon Afrikassa ja Numantian Hispaniassa; Cajus Laeliuksen hyvä
ystävä. Cicero ylistelee häntä korkeimmilla kiitoslauseilla.

4. _Marcus Porcius Cato_, tunnettu lisänimeltään Major (Vanhempi) eli
Censorinus, synt. Tusculum'issa v. 234, kuoli 85 vanhana v. 149 e.Kr.s.
Suoraluontoinen, jäykkä vanhanajan Romalainen, oli osallisena monissa
sekä rauhan että sodan toimissa. Hänen monipuolinen käytännöllinen
kokemuksensa valtion asioissa hankki hänelle lisänimen "Viisas". --
Ciceronin kirjassa "Vanhuudesta" on Cato keskustelun päähenkilönä;
siitä syystä kirjan nimi "Cato Major".

7. "_Ennuslause_", lat. oraculum, i, joka merkitsee 1) jumalallinen
lauselma, ennustus, ennusvastaus; 2) ennuspaikka eli orakeli,
jollainen, hyvin kuuluisa, oli Delphin kaupungissa Graekanmaalla. --
Viisaimmaksi Apollonin julistamalla tarkoittaa Cicero tässä Sokratesta;
josta laveampia tietoja Suomalaiselle lukijalle on m.m. kirjassa:
"Sokrates. Tutkimus filosofian alalta. Kirjoittanut K. Heino, Jyväskylä
1893".

8. _Nonae_, lat. nonae, arum, 5:s paivä muissa kuukausissa, paitsi
Milmo'ssa s.o. maalis- (-Martius), touko- (-Majus), heinä- (-Julius),
ja loka- (-October) kuussa, joissa se oli 7:s.

13. "_Sielu kuolee yhdessä ruumiin kanssa_" opetti Epikurealainen
filosofia. Sitä oppia vastustaa Cicero, samoin kuin Sokrates ja
Platokin, kaikin voimin.

"_Suuri Graeka_", Graecia Magna, oli Etelä-Italia, johon Graekalaiset
-- etenkin Dorilainen heimokunta -- olivat perustaneet useita ja
kukoistavia siirtokuntia. Siellä kukoisti myös Pythagorealainen
koulukunta, joka vaikutti "laitoksillansa ja opetuksillaan"
sivistyttävästi ympäristöönsäkin.

14. Keskustelu "_valtiosta_" tarkoittaa Ciceronin kuuluisaa teosta "De
re publica"; kirja on kirjoitettu v. 54 e.Kr.s. Teoksesta on enää
kokonaan jäljellä loppu-osa "Scipionin uni" (Somnium Scipionis) eli
Africanus vanhemman keskustelu "sielujen kuolemattomuudesta".

15. "_Kolme tai neljä ystävä-paria_": 1) Theseus ja Pirithoos, 2)
Orestes ja Pylades, 3) Achilles ja Patroklos; joihin tulee lisäksi 4)
Damon ja Phintias.

17. "_Oppineilla_" s.o. sofisteilla. Niistä laveammalta kirjassa
Sokrates siv. 8-13.

18. _Cajus Fabricius Luscinus_, jota Romalaiset sekä runoilijat että
muut kirjailijat ylistellen muistelevat, tuli kuuluisaksi etenkin
Pyrrhuksen sodan aikana lahjomattomuudestaan ja rehellisyydestänsä.
Pyrrhuskin sai, niinkuin S. Aur. Victor kertoo, huomata, että
"Fabricius difficilius ab honestate, qvam sol a suo cursu averti
possit" -- "Fabriciusta on vaikeampi kääntää rehellisyydestä, kuin
aurinkoa radaltaan".

_Manius Curius Dentatus_ oli kolmasti consulina, vietti voittoriemua
Samnilaisten, Sabinilaisten ja Pyrrhuksen voittamisesta. Hänestä sanoo
Cicero (Cato Maj. XVI, 55): "Curiukselle, lieden ääressä"
(Plutarchoksen "Catonin" mukaan nauriita paistamassa) "istuvalle, kun
Samnitilaiset toivat suuren paljouden kultaa, niin työnsi hän heidät
pois. Sillä hän ei sanonut olevan mielestänsä jaloa omistaa kultaa,
vaan olla niiden johtajana, joilla on kultaa".

22. _Qvintus Ennius_, synt. v. 239 Rudiae-nimisessä Calabrian
kaupungissa, kuoli v. 169 e.Kr.s. Romassa, kuuluisa Roman vanhemman
tasavallan aikakaudella eläneistä runoilijoista; kirjoitti murhe- ja
huvinäytelmiä; tärkein kuitenkin hänen teoksistansa oli
Annales-runoteos.

24. "_Agrigentilainen oppinut_" on Empedokles, Graekalainen filosofi
Agrigentum'm kaupungista Siciliasta, eli v. 430 paikoilla e.Kr.s.;
n.s. nuoremman luonnonfilosofian edustaja. Hänen oppinsa mukaan on
maailmankaikkisuudessa, paitsi alkuaineita, kaksi alkuvoimaa
vaikuttamassa, nim. 1) philótes, yhdistävä ystävyys, rakkaus, ja 2)
neikos, eroittava eripuraisuus, viha; jotka ovat syynä ilmiöiden
alituiseen muuttumiseen.

_Marcus Pacuvius_, synt. Brundisium'issa v. 220, kuol. 130 e.Kr.s.,
etevä runoilija. Romalaisten murhenäytelmien kirjoittaja.
Dulorestes-nimisessä kappaleessa on runoilija esitellyt, kuinka
Orestes, kuningas Agamemnonin poika, Pyladeen, uskollisen ystävänsä,
kanssa tulee Tauriaan, jonka kuningas, Thoas, maansa julman tavan
mukaan ottaa heidät kiinni uhriksi Dianalle, mutta Iphigeneia, Oresteen
sisar, joka oli sinne viety Dianan uhripapiksi, tunnettuansa veljensä
pelastaa tämän vaarasta, jossa Pylades olisi ollut valmis menemään
ystävänsä edestä kuolemaan.

28. _Tarquinius Superbus_, Roman viimeinen kuningas, julmuutensa ja
röyhkeytensä tähden sai hän nimen "Superbus" = "ylpeä".

_Spurius Cassius Viscellinus_ (vert. 11 l. 36) ja Spurius Maelius,
kumpikin epärehellisyytensä ja kuningasvallan tavoittelemisen tähden
rangaistiin kuolemalla, edellinen v. 485, jälkimäinen v. 440 e.Kr.s.
Vert. m.m. Cic. In Catil. I. 1, 3.

_Pyrrhus_, Epiroksen kuningas, kävi sotaa Romalaisia vastaan. Nämä,
vihollisinakin, tunnustivat hänen inhimillisyytensä ja rehellisyytensä.

_Hannibal_, Karthagolaisten urhoollinen sotapäällikkö, tuotti
Romalaisille Italiassa saaduilla voitoillaan kauhua ja pelkoa,
Peloituksena: "Hannibal ad portas" = "Hannibal on portilla".

36. _Cajus Marcius Coriolanus_, kansalle vihamielinen Romalainen
ylimmys; Romasta karkoitettuna marssi hän volskilaisen sotajoukon
johtajana isänmaatansa vastaan (v. 491 e.Kr.s.); ainoastansa: hänen
äitinsä ja puolisonsa voivat hänet rukouksillansa taivuttaa luopumaan
siitä hankkeesta. Kats. Livius II. 34 ja seur.

37. _Tiberius Gracchus_, sai kansantribunina aikaan, että n.s.
peltolaki (v. 133 e.Kr.s.) tuli hyväksytyksi. Sen johdosta syntyneessä
kapinassa menetti hän, samoin hänen veljensä Cajus (v. 123), henkensä.

_Qvintus Aelius Tubero_, Scipio Africanuksen sisarenpoika, tunnettu
sekä kansantribunina Tiberius, ja praetorina Cajus Gracchukselle
tekemästänsä vastarinnasta. _Cajus Blossius_ sitävastoin kannatti
Gracchuksia lämpimästi; kun consulit _Publius Popilius Laenas_ ja
_Publius Rupilius_ panivat toimeen tutkimuksen Gracchuksen
puolueelaista vastaan, pakeni hän Asian puolelle, jossa lopetti itse
päivänsä. Cicero leimaa yleisesti Gracchusten hankkeet pahimmaksi,
valtioa tuhoavaksi liikkeeksi. Historiantutkija Mommsen, samoin kuin
useat muutkin uudemmalla ajalla, katselee osaksi toisessa valossa
asiaa. Kats. Römische Geschichte von Th. Mommsen II. 66 seur.

_Capitolium_, lat. Capitolium, ii; sanasta Capitulum (caput = pää),
Jupiterin pyhästi kunnioitettu temppeli Romassa Tarpejus-nimisellä
kukkulalla, jossa länsipuolella vastapäätä oli Kapitolium'tn komea
linna; molemmat nytkin vielä nähtävinä.

39. _Qvintus Aemilius Papus_ ja Cajus Fabricius Luscinus olivat yhdessä
consuleina v. 282 ja 278 sekä censoreina v. 275 e.Kr.s.

Censorit, luvultaan kaksi, olivat väenhenkipanon toimittajia, valvoivat
yhteistä ja erityistä elämää, ja olivat tapain tuomaria eli
tutkijoita.

40. _Cajus Papirius Carbo_, sen ajan kuuluisa puhuja, kansantribunina
v. 131 e.Kr.s. sai sen lain aikaan, että kansantribunit saattaisi
valita uudestansa seuraavaksi vuodeksi. Vert. 25 l. 96.

_Cajus Cato_, Cato vanhemman ja Lucius Aemilius Paulluksen jälkeläinen,
Gracchusten liikkeen kannattajia.

41. Kansantribuni _Qvintus Gabiniuksen_ ja _Lucius Cassiuksen_ lait,
lex Gabinia (v. 139) ja lex Cassia de populi judicio (v. 137) koskivat
lipuilla äänestämistä. Asia kyllä sellaisenaan oli hyvä edistys-askel,
mutta silloisissa oloissa väärinkäytettynä omiansa tuottamaan Roman
sekä valtiolle että kansalle itselleen suuria vaurioita. Kats. Th.
Mommsen Rom. Gesch. 2, 92 ja seur.

42. _Themistokles_, kuuluisa, jälkimaailman ihailema Graekalainen
sotapäällikkö, karkoitettiin Athenasta v. 471 e.Kr.s., siis 20 vuotta
jälkeenpäin kuin Coriolanus Romasta.

45. Nuo "eräät viisaat Graekanmaalla" olivat Epikurealaiset ja
cyreniläiset filosofit, joista edelliset opettivat ystävyyden olevan
ainoastansa keinona onnellisuuteen; jälkimmäiset taas väittivät sen
olevan saanut alkunsa puutteellisuudesta. Vert. Euripides, Hippol. 253
j. seur.; hän sanoo m.m.: tó d'ypèo disson mian odinein psychen
chaletòn Baros.

53. Tarqvinius s.o. Tarqvinius Superbus.

69. _Spurius Mummius_, Lucius Mummius Achaicuksen, Graekan valloittajan
(v. 146 e.Kr.s.), veli.

_Qvintus Fabius Maximus Aemilianus_, Lucius Aemilius Paulluksen vanhin
poika, jonka Qvintus Fabius Maximus teki ottopojaksensa; oli consulina
sodassa Viriathusta vastaan v. 145 e.Kr.s.

75. _Neoptolemos_, Achilleen ja Deidamian, Styros-saaren kuninkaan,
Lykomedeen tyttären, poika; kasvatettiin äitinsä isän luona; siellä sai
Odysseus hänet houkutelluksi Trojaan, jonka valloittaminen ei,
Helenoksen ennustuksen mukaan, onnistuisi ilman Neoptolemosta ja
Philoktesta Herkules-nuolineen.

77. _Qvintus Caecilius Metellus Makedonius_ oli Laeliuksen ja Scipionin
virkaveli auguri-virassa.

87. _Timon_ eli Athenassa Peloponnesilaisen sodan aikana; varakas,
antelias ja filosofisesti sivistynyt mies, jolla oli ansioita
Athenalaisten valtio-elämässä, jyrkkä vanhojen tapojen puollustaja;
siitä hänelle tuli syytös, "että hän vihasi koko ihmiskuntaa" ja oli
"ihmisvihaaja", misanthropos.

88. _Archytas_, Tarentum'ista, tunnettu Pythagorealainen, Platonin
aikalainen ja ystävä, etevä valtiomies, sotapäällikkö, filosofi,
tähtien ja suuruus-opin tutkija.

89. "_Andria_", eräs näytelmäkappale, jonka on kirjoittanut _Publius
Terentius Afer_, synt. Carthagossa v. 193, kuol. v. 159 e.Kr.s.

96. _Lucius Macinus_ oli consulina v. 145 e.Kr.s. Tuon uuden vaalitavan
ehdoituksen teki kansantribuni _Cajus Licinius Crassus_, vaikka se
sitte Laeliuksen esityksestä hyljättiin.

98. "Kärkkyvieraat", jotka ruoka-aterian toivossa rupeavat
liehakoitsijoiksi, esiintyvät Terentiuksen Eunuchos-kappaleessa.

"Perinnönsaaja" eli Epicleros-näytelmäkappale on _Cajus Caecilius
Statiuksen_ kirjoittama. Kirjoittaja eli Plautuksen jälkeen ja
Terentiuksen edellä, Enniuksen aikaan; kuoli 168 e.Kr.s.

101. _Publius Cornelius Scipio Nasica_, Africanus vanhemman vävy,
consulina v. 162 ja 155, censorina v. 169 e.Kr.s.

_Tiberius Sempronius Gracchus_, molempien tunnettujen Gracchusten isä,
consulina v. 177 ja 173, censori v. 169 e.Kr.s., Africanus nuoremman
appi.

_Publius Rutilius Rufus_, pontifex Qvintus Mucius Scaevolan oppilas,
oikeusoppiin perehtynyt mies, samoin kuin kerrotaan Aulius
Verginiuksenkin olleen.








End of Project Gutenberg's Laelius eli Ystävyydestä, by Marcus Tullius Cicero