Produced by Timo Ervasti and Tapio Riikonen






ERÄÄN MIEHEN OMATUNTO

Romaani


Kirj.

JUHO KOSKIMAA





Helsingissä,
Kustannusosakeyhtiö Otava,
1918.

Turun Kirjapaino ja Sanomalehti Oy.




I


Metsänhoitaja Constantin Gyllenmarck makasi selällään valkoisella
jäkäläkankaalla ja katseli, kuinka savupilvet, joita hän sikaristaan
puhalteli, leijailivat ilmassa, hajaantuivat, kokoontuivat taas,
ikäänkuin pitääkseen paremmin puoliaan iltatuulta vastaan, mutta
kävivät sitten ohuemmiksi ja ohuemmiksi, kunnes viimein katosivat
avaruuteen.

Parinkymmenen askelen päässä hänestä rätisi ja räiskyi rakovalkea,
ja sen ympärillä istuivat naureskellen ja haastellen hänen apurinsa,
kuusi luvultaan, mutta heihin ei hän tällä kertaa kiinnittänyt
huomiotaan. Hän eli omaa elämäänsä, antoi ajatustensa kierrellä,
puhalteli ilmaan sinertäviä savuja ja tunsi itsensä turvalliseksi ja
tyytyväiseksi, kun lähellä oli ihmisiä, jotka, samalla kuin häntä
turvasivat, kuitenkin antoivat hänen olla rauhassa.

Aurinko paistoi vielä täydeltä terältä, ja verenhimoiset sääsket
surisivat ilmassa tuon tuostakin lähennellen hänen kasvojaan, mutta
päästyään melkein ihoon kiinni lensivät ne tiehensä, säikähtyneinä
kasvoihin sivellystä, väkevätuoksuisesta pikiöljystä.

Aluksi, tänne tullessaan, kymmenen, kaksitoista vuotta sitten, hänen
oli ollut vaikea tottua pikiöljyyn, se oli hänestä pahalle haisevaa
ja inhottavaa, mutta nyt, -- hän ei voinut ajatella metsään menoa
kesäisin ilman pikiöljyä.

"Kaikkeen tottuu, kaikkeen tottuu..."

Oli saanut tottua niin paljon muuhunkin, joka aluksi oli tuntunut
vieraalta ja vastenmieliseltä, melkein mahdottomalta; -- mutta mikäpä
siinä: kun täytyi niin täytyi. Ei päässyt yli eikä ympäri.

Tästä hän johtui ajattelemaan, kuinka oli ennen ja kuinka nyt,
huomasi sitten, että ajatukset ottivat ikävän suunnan, suutahti,
nakkasi loppuunpoltetun sikarinpätkän pois ja kääntyi kyljelleen.

       *       *       *       *       *

Minne hän vain loi silmänsä, tuntureita kaikkialla, tuntureita edessä
ja tuntureita takana, tuntureita lähellä ja tuntureita kaukana, niin
kaukana, että ne näyttivät siintäviltä pilviltä, ellei olisi tiennyt
niitä tuntureiksi. Ja tunturien välissä valkeita jäkäläkankaita
tai soita, suunnattomia, silmänkantamattomia aapoja tai tuoreita,
tuoksuvia jänkiä, joiden keskeltä yksi tai toinen joki sai alkunsa
jostakin rämelammikosta tai järventapaisesta.

Ilta alkoi lähetä, alempana oleva suo purki höyryä. Tarvitsi vain
vähän vaivata mielikuvitustansa, niin tuo suunnaton, usvan peitossa
oleva suo näytti pellolta, suurelta ja viljavalta, niinkuin jossakin
Etelä-Pohjanmaalla, Hämeessä tai Varsinais-Suomessa. Puuttuivat vain
pellon reunoille sijoittuneet, usvan takaa häämöttävät punaiset tai
valkeat talot, puuttui vain keveä, autereinen kuokkamaansauhu, ja
illusiooni olisi ollut täydellinen. Mutta vain hetkeksi: mielikuvien
takana pilkisti autius, yksinäisyys ja hedelmättömyys synkkänä
ja uhkaavana. Täällä ei koskaan kuule karjankellon kilkatusta,
täällä pitävät vain eksyneet porolaumat, karhut ja sudet asuntoa,
tänne eksyy vain joku metsäherra tai maanmittari kesäisin, joku
laumojaan hakeva poromies talvisin, ja kaikilla on kiire takaisin
asutuille seuduille, jonne täältä on päivämatkoja. Kenenkään päähän
ei vuosisatoihin pälkähtäne perustaa tänne uutistaloa, olkoon, että
luonto lahjoittaisi vaikka kuinkakin hyvät niittyvainiot, tämä tulee
pitkät, pitkät ajat vielä olemaan liian kaukana, liiaksi Jumalan
selän takana.

Muuallakin oli tarpeeksi kilvoittelemista, tänne ei todellakaan
kannattanut tulla.

Jossakin etäämpänä lauloi yksinäinen tunturipuro yksitoikkoista
lauluaan, vierittäessään pisaroitaan johonkin suurempaan ojaan,
puroon tai joentapaiseen, lauloi ja vieritteli, niinkuin se ehkä oli
tehnyt ikuisesti, koskaan kasvamatta, mutta koskaan ehtymättäkään.
Ja kun ojia, puroja, jokia ja jokienhaaroja oli kokoontunut
tarpeeksi, kasvoi siitä Tuntsa, suuri, vuolas ja rikas, Tuntsa, joka
elätti pitäjiä, taloja ja kihlakuntia, kyliä ja kaupunkeja, kokosi
rikkauksia ja vei rikkauksia.

Vei rikkauksia -- niin juuri! Ja viedessään rikkauksia ja
synnyttäessään rikkauksia matkaansaattoi toisella puolen
ylellisyyttä, toisella puolen köyhyyttä ja kurjuutta.

Metsänhoitaja Gyllenmarck nousi istualleen ja sytytti uuden sikarin.

Miks'ei kirkas, valtava Tuntsa saanut pysyä sinä, miksi Luoja
oli sen tarkoittanut, rantojensa asukkaitten rikkauden lähteenä
ja kulkuväylänä, suurena ja kirkkaana, ikuisesti puhtaana ja
koskemattomana, synnyttäen juoksunsa varrelle vain ylväitä taloja ja
varakkaita kyläkuntia. Nyt se oli suuren, monimiljoonaisen yhtiön
suunnaton käsivarsi, joka ulotti sormensa ja haaransa kaikkialle,
missä edes kymmenen kuivettunutta kuusta oli vietävänä suussa oleviin
sahoihin, tehtaisiin ja hiomoihin, kymmenien, satojen peninkulmien
päähän täältä. Ja mitä se toi tullessaan: muutamia setelitukkuja
ehkä, mutta sitä enemmän murhia ja tappeluksia, ihrasilmäisiä,
suurisuisia pehtoreita ja työnjohtajia, rähiseviä jätkiä, jotka
levittivät kirousta ja turmelusta erämaan suureen rauhaan.

       *       *       *       *       *

"No, joko taas!"

Metsänhoitaja Gyllenmarck koetti karistaa pois ajatukset, mutt'ei
onnistunut.

"Mitä tuhatta minulla on tekemistä Kannanlahti-yhtiön enemmän kuin
muittenkaan sellaisten kanssa!"

Ei, ajatuksistaan hän ei päässyt minnekään.

Täällä hän nyt istui keskellä erämaata ja leimautti puita, jotka
ehkä juuri Kannanlahti-yhtiö tulisi ostamaan. Ja kun kauppa olisi
päätetty, ilmaantuisivat tänne tietysti pehtorit ja työnjohtajat,
"ukkoherrat", "tulipiiput", "kympit" ja mitä ne kaikki olivatkaan --
jätkineen ja souvareineen, ja taas kaikuisi elämä ja kirous Tuntsan
varsilla.

"Mitä pirua tämä kaikki minua liikuttaa!"

Talokkaat jättäisivät peltonsa ruvetakseen rahdinajajiksi yhtiölle
tai ansaitakseen muutamia markkoja uittotöissä, jätkät söisivät talot
putipuhtaiksi, työnjohtajat, puoleksi herroja, puoleksi raakalaisia,
tungeksisivat hänen, Gyllenmarckin, ovilla, puhuen hakkuista ja
kuutioimisista, hanurinkitkutus kuuluisi riihistä ja ladoista,
talokkaat alkaisivat käräjöidä yhtiöltä uiton aikana tapahtuneita
vahingoita ja vuoden kuluttua käsiteltäisiin käräjillä etupäässä
lapsenelatusjuttuja.

Ja tämä kaikki siksi, että keräytyisi rikkautta yhtiön
osakkeenomistajille ja etupäässä sen johtajalle, perustajalle ja
suurimmalle osakkeenomistajalle, joka istui kuin hämähäkki keskellä
verkkoaan kaukana kaupungissa, hallitsi kaikkia yhtiön eri säikeitä
ja imi kaiken sen, minkä Tuntsa toi. Mitä olivat nuo muut hänen
rinnallaan: pomot, inspehtorit, metsänarvostelijat, vieläpä itse
"Isokin", yhtiön ylityönjohtaja, jonka nimen koko Pohjola vain
kuiskaten lausui ja jonka vuosipalkka merkittiin kuudella numerolla?
-- Käskyläisiä, juoksupoikia.

"Mutta tämän kaiken kanssahan minulla ei ole vähintäkään tekemistä!"

Metsänhoitaja Gyllenmarck viskasi uuden, loppuunpalaneen sikarin
jäkälikköön ja heittäytyi selälleen. Ei kannattanut turhia
filosofeerailla, parasta kun oli vain ja antoi muidenkin olla. Olihan
hän jo elämässään tarpeeksi filosofeeraillut.

       *       *       *       *       *

"No nyt se kumman heitti", kuuli hän äkkiä äänen sanovan vieressään.

"Miten niin?"

Hän käännähti ja loi katseensa puhujaan. Se oli Matti Niemelä
Saijankylästä, joka oli uskollisesti häntä seurannut kaiket kesät
siitä asti, kun hän nykyiseen hoitoalueeseensa muutti.

"Lähtö tuli minulla talosta", virkahti Matti hetken kuluttua
alakuloisesti.

Gyllenmarck päästi lyhyen vihellyksen.

"Yhtiö tietysti?" kysyi hän sitten.

"Sehän se..."

"Olenko käskenyt sinun olla missään tekemisissä yhtiön kanssa?"

"Ette, mutta..."

"Mitä muttia siinä on. Syytä itseäsi."

"Niin kylläkin, mutta..."

Gyllenmarck käänsi ynseästi selkänsä. Hetken kuluttua hän kuitenkin
kysäisi:

"Kuinka sinä nyt juuri sait sen tietää?"

Matti selvitti ääntään, ennenkuin vastasi. Se oli merkki siitä, että
hän aikoi puhua vähän pitempään.

"Kyllä minä sen olen tiennyt koko sen kuukauden, minkä täällä
metsässä olemme olleetkin", sanoi hän tarpeellisten alkuvalmistelujen
jälkeen, "mutta on niin painanut mieltä, etten olisi voinut sitä
rauhallisesti sanoa aikaisemmin..."

"No miksi siitä oikeastaan minulle kerrot?"

Matti joutui nähtävästi koko joukon hämilleen eikä kyennyt heti
vastaamaan.

"Jollekinhan sitä...", änkytti hän viimein.

"Miksi juuri minulle?"

"En minä ymmärrä, kuinka tulin juuri teille sanoneeksi", tunnusti hän
nöyremmästi kuin olisi osannut odottaa.

"Vai niin kävi sinunkin, Matti", mutisi Gyllenmarck nähtävästi
tyytyväisenä selitykseen ja hänen äänessään kuvastui jonkunlainen
myötätunto. -- "Minkäpäs kohtalolleen voi! Lähtö on tullut aikoinaan
minullekin -- ja koko joukon isommasta talosta."

Sitten hän taas käänsi Matille selkänsä, osoittaen sillä, ettei hän
enää tahtonut keskustelua jatkaa ja ettei hänellä puolestaan ollut
mitään lisättävää.

Matin lyhyt tiedonanto -- miksipä muuksi sitä voi sanoa -- oli
pahasti vihlaissut vanhaa haavaa, joka tosin oli jo arpeutunut,
mutta ei kuitenkaan ollut silloin tällöin pakottamatta. Nyttemmin
sitä kyllä pakotti vain harvoin, erityisissä tilaisuuksissa, kun
sitä kosketettiin, muuten oli Gyllenmarck sen jo melkein oppinut
unohtamaan tai ainakin oli hän sen suhteen turtunut.

Se oli ollut järkyttävä lähtö, se hänen lähtönsä siitä "koko joukon'
isommasta talosta" kuusitoista vuotta sitten.

Miten hän oli siihen asemaan joutunut, että hänen täytyi lähteä
isiensä kartanosta, jonka ainoa perillinen hän oli, sitä hän ei
voinut itselleen vieläkään selvittää. Ja jos olisikin voinut, ei
hän uskaltanut, -- se olisi vaikuttanut liian syyttävästi, liiaksi
järkyttänyt hänen mielensä tasapainoa, joksi hän turtuneisuuttaan
nimitti. Vain muutamia silmänräpäyskuvia tuli silloin tällöin hänen
mieleensä, alussa usein, myöhemmin ani harvoin: Pariisi, Monte Carlo,
Tyroli, Italian viinituvat, Espanjan bordellit, omantunnon tuskissa
harhaileminen Sveitsin alpeilla, päättömät rakkausseikkailut, uhma,
katumus tomussa ja tuhassa, ja tätä kaikkea säestävä huumaava rahojen
kilinä ja setelien kahina, kunnes kilinä ja kahina herkesivät, siitä
syystä, että rahoja ei enää ollut, ja kirjavat kuvat hälvenivät,
synnyttäen ei hauskoja muistoja, vaan kalvavan omantunnon.

"Sukukartanokirja minut pelastaa", oli hän ajatellut, mutta
sukukartanokirja ei kyennyt pelastamaan siksi, ettei sellaista ollut.
Gyllenmarckit olivat liiaksi luottaneet jälkeläistensä kuntoon, he
olivat olleet fideikomissaareja vain yleisessä tajunnassa.

Hänen isänsä, vanha paroni Gyllenmarck, oli jo hänen poissaollessaan
kuollut, -- murheesta, kuten hänelle kerrottiin. Hänet
vastaanottivat vain velkojat ja viiden polven Gyllenmarckit,
jotka himmeänkultaisista puitteistaan karkeina ja halveksivasti
katselivat häntä hallin seiniltä. Hänen oli ollut pakko poistua
ennenkuin poistettiin, ja kartanon parivaljakko oli tehnyt hänelle
viimeisen palveluksen, viedessään hänet lähimmälle rautatieasemalle
yksinkertaisen kansan uteliaasti katsellessa.

Pois nyt vapaaherruus! Pois se, josta hän nyrkkiä pöytään lyöden
oli varoittaville tovereille huudahtanut: "Vaikka minä kerjäläisenä
makaisin maantienojassa, vapaaherra olen silloinkin!"

Hänen toverinsa olivat alkaneet karttaa häntä, ja silloin oli
Constantin Gyllenmarck kauhulla huomannut, että hän oli häpeän oma.

Entä sitten jatko?

Harhailua paikasta paikkaan, kylästä kylään, kaupungista toiseen,
häpeäänsä piileskellen, raskaat muistot mielessä ja omistamatta
enää rohkeutta ampua edes kuulaa otsaansa. Tervehtivätkö hänen
tuttavansa häntä enää, jos sattumalta tapasivat? Tervehtikööt tai
älkööt, mutta hänen täytyi saada elää, kun ei ollut rohkeutta kuolla,
jossakin kaukana, jossa ei kukaan tuntisi, jossa hän olisi vain herra
Gyllenmarck ilman menneisyyttä ja ilman -- niinhän hän itse oli
tahtonut -- ilman tulevaisuutta.

Kuka hänet oli opastanut Evolle yhdennellätoista hetkellä? Miten
ne kaksi vuotta siellä olivat kuluneet? Hän kysymysmerkkinä
tovereilleen, nämä vieraina hänelle. Ei jälkeäkään enää
suurenmoisesta, hienosta Gyllenmarckista. Ja niiden kahden vuoden
kuluttua oli myöskin loppunut viimeinen tähde viiden sukupolven
Gyllenmarckien kokoamasta omaisuudesta, hänellä ei ollut enää muuta
kuin työkykynsä, ja nyt sai hän ruveta kauppaamaan sitä.

Oliko tyhmää tuntea tyydytystä siitä, että hänet oli määrätty
tänne kauas pohjoiseen, kauas uteliailta silmäyksiltä, kauas
sivistyskeskuksista ja valtateistä?

Eihän hän muuta kaivannutkaan. Täällä oli suurin riippumattomuus,
täällä sai olla yksin: pyöreälakiset tunturit saivat olla Alppeja,
silmänkantamattomat suot Unkarin pusztoja, tunturijärvet Lago
di Garda tai Vierwaldstättersee, petollinen, matala suojärvi
Plattensee, hänen oma puustellinsa -- Gyllenmarckien sukukartano.
Niin hän oli kuvitellut. Kukaan ei kyselisi mitään, kenellekään
hänen ei tarvitsisi tehdä tiliä elämästään, hän saisi olla yksin,
häiritsemättä ketään, häiriintymättä kenestäkään.

Oliko niin ollut?

Alussa ehkä. Uteliaat olivat pysyneet loitolla, hän oli vielä
ylhäinen siinä merkityksessä, että osasi pitää suunsa kiinni. Häntä
kohdeltiin aralla kunnioituksella, hänellä oli ainoastaan hyvän
päivän tuttavia. Kaikki lähentelemisyritykset olivat rauenneet
alkuunsa, pienessäkin piirissä osasi hän vetäytyä syrjään. Hän
oli saavuttanut sen, mitä oli pyytänytkin, -- yksinäisyyden ja
koskemattomuuden. Haavat olivat arpeutuneet, mutta tarvittiin vain
pieni kosketus, ja niitä alkoi uudelleen pakottaa. Tarvitsi vain
tulla kotoa karkoittamisen vuosipäivä, niin kaikki astui uudelleen
ilmielävänä eteen, tarvitsi vain jonkun mainita samansuuntaisiakaan
tapauksia, ja heti hän alkoi miettiä omaa kohtaansa. Kaikesta
huolimatta häntä seurasi menneisyyden varjo kiinteänä,
erottamattomana, odottaen vain tilaisuutta saadakseen ruveta
muistuttelemaan, kuinka toisin nyt voisi olla.

Vaistomaisesti Gyllenmarck vetäytyi yhä enemmän erilleen
saavuttaakseen yhä täydellisemmän turtuneisuuden, puhui vain sen,
mikä välttämätöntä oli, ja jos jonkun puheet tavalla tai toisella
muistuttivat hänelle hänen omasta kohtalostaan, antoi hän musertavia
tai ällistyttäviä vastauksia: "Lähtö on tullut minullekin..." Ja niin
edespäin. Mutta senjälkeen pakotti hänen omaatuntoaan sanomattomasti,
ja kului päiviä ja viikkoja ennenkuin kaikki taas tuli ennalleen.

Siksi: yhä enemmän vain syrjään, eihän hänellä enää ollut tekemistä
kenenkään kanssa. Ja toisinaan, kuten sanottu, luulikin hän
täydellisen rauhan saavuttaneensa.

Mutta sittenkin hän kaipasi jotakin, rauhasta puuttui vielä jotakin.
Talot sortuivat hänen silmäinsä edessä, yhtiö vei joka vuosi suuria
aloja koskemattomista metsistä, ja hän leimasi sille nöyrästi tukkeja
kruunun käskystä.

"Mutta sehän kuuluu minun virkaani..."

Niin. Sehän kuului hänen virkaansa. Mitäpä miettiä turhia.
Kohtalostaan ei päässyt.

"Olisi se... kun olisi niin rikas mies, ettei tarvitsisi kumarrella
eikä pokkuroida ketään..."

Metsäherra havahtui, aivan kuin joku olisi heittänyt kylmää vettä
hänen niskaansa. Matti Niemelä istui vielä paikallaan hänen takanaan
imeskellen sammunutta nysäänsä.

Niin, hänenhän oli muutettava talostaan.

"Kuinka suuri velkasi yhtiölle olikaan?" kysyi Gyllenmarck, vaikk'ei
asia häntä liikuttanut.

"Viisituhatta..."

"No kuinka tulit sen ottaneeksi?"

Matti Niemelä pisti piipun taskuunsa ja katseli etäisyydessä
häämöttäviä tuntureita.

"Tulinhan vain... sitä kun melkein tarjottiin. Sanoivat, että kun
olisi rahaa, niin kyllä minä taloni eri kuntoon saisin..."

"No niin".

"Pehtori se niin sanoi".

"Niin -- niin".

"Minä sanoin, että mistäpä sitä liikoja rahoja meikäläiselle, ja
sitten se pehtori melkein tarjosi ja velkakirjan otti".

"Ja sinä olet rahat käyttänyt?"

"Niinpä tietenkin. Enhän minä niitä laatikkoon makaamaan ottanutkaan."

"Et tietystikään. No ja sitten?"

"No nyt sanottiin laina irti, sanoivat pääherran niin tahtovan.
Koronmaksu kun lykkäytyi jonkun verran. Ei siksi, ettei rahaa olisi
sattunut olemaan, vaan muuten ei tullut käydyksi."

"Sinäkö olet luullut, että yhtiö antaisi maanviljelysapulainoja?"

"Enhän minä sitäkään... mistäpä minä sen tiesin, että se niin nyt
äkkiä... ja arvaamatta..."

"Olisi saanut katsella vähän ympärilleen".

"Eivät sitä kaikki niin arvaa, niinkuin tekin esimerkiksi... Ja
kaikkikin herrat..."

Metsänhoitaja Gyllenmarckia vihlaisi ilkeästi, hän tahtoi päästä
asiasta erilleen.

"Minä koetan miettiä, voisinko tehdä jotakin hyväksesi", sanoi hän
katkaisten keskustelun.

"Se tulee käräjissä esille..."

"Jaha".

Sinä yönä metsäherra Gyllenmarck nukkui huonosti.

Hän katseli jalkapäässään räiskyvää rakovalkeaa ja kuinka siitä
kipenät lentelivät taivasta kohden, tummenevaa taivaankantta, joka
jo oli kirkas tähdistä, -- syksy tuli sittenkin auttamattomasti,
syksy -- ja viimeksi miehiään, jotka makailivat siinä havuilla hänen
rinnallaan, vapaina kaikista huolista, tasaisesti hengittäen, suut
auki. Tuommoiseksihan hänkin, Gyllenmarck, oli pyrkinyt ja melkein
pyrkimyksensä saavuttanut: suuren, häiritsemättömän rauhan.

Nukkuiko Matti Niemeläkin?

Gyllenmarck kohottautui hiukan. Nukkui, aivan niinkuin nuo toisetkin,
käsi pään alla. Ja lähtö-uhka oli edessä! Mutta kai hän oli siihen
ajatukseen jo tottunut.

Miksi oli Matti Niemelä kääntynyt juuri hänen puoleensa, ynseän,
luoksepääsemättömän?

Kauan mietittyään tätä luuli hän ymmärtävänsä Matin logiikan. Ynseät,
suljetut, luoksepääsemättömät -- nehän ovat juuri niitä rikkaita,
kaikkivoipia. Matti oli tarvinnut kokonaisen kuukauden luontonsa
karkaisemiseksi, voidakseen puhua hänelle asiansa, siitä huolimatta,
että oli tuntenut hänet toistakymmentä vuotta.

Millä tavalla hän voi Matti Niemelää auttaa? Ei millään. Mutta
tarvitsihan mies jonkunlaisen oljenkorren voidakseen rauhoittua,
selventää ajatuksiaan ja ryhtyä joihinkin toimenpiteisiin asemansa
pelastamiseksi.

Gyllenmarck päätti ottaa oljenkorren aseman. Hän jättäisi sanomatta
Matille, ettei hän, köyhä, voi tehdä hänen hyväkseen mitään. Käräjiin
oli vielä runsas puolitoista kuukautta -- sillä ajalla jo ehtii jos
jotakin.

Sitten Gyllenmarck päätti nukkua.

Ja hän nukkui.




II


Matti Niemelä vilkuili alakuloisen näköisenä käräjätalon pirtin
ikkunasta ulos. Ei iljennyt katsella ihmisiäkään, olisivat pian
alkaneet kysellä ja udella, ja sekö heille selittelemään rupesi.
Paras olla itsekseen. Jos joku häneltä ohimennen jotakin kysäisi,
niin hän murahti muutaman epäselvän sanan vastaukseksi, vetäisi pari
savua piipustaan ja jatkoi tuijottamistaan. Ajattelematta mitään,
kuulematta mitään, näkemättä mitään.

Syksy oli tullut, tuima talvi edessä. Tunturin laet olivat
valkoisina, mutta maa oli vielä paljaana. Minkä yöllä tuiskutti, sen
aurinko päivisin sulatti pois. Toistaiseksi. Kunnes ei enää kykenisi
sulattamaan mitään. Lumi jäisi paikoilleen, ja sitten alkaisivat
sokaisevat pyryt ja kiljuvat pakkaset. Pitkiksi, pitkiksi kuukausiksi.

Matti Niemelä käänsi päätään ja ruiskautti pitkän, ruskean syljen.
Silloin hänen silmänsä kohtasivat yhtiön pehtorin, joka rentonaan
leventeli penkillä pirtin toisella puolella ja nauraa räkätti. Matti
Niemelän otsasuonet pullistuivat, ja voimatta muulla tavoin osoittaa
vihaansa hän sytytti sammuneen piippunsa ja alkoi äkäisesti vedellä
henkisavuja.

"Räkätä minkä räkätät, herra se on sinullakin".

Sitten hän taas alkoi katsella valkoisena hohtavaa tunturinlakea
ja likaista, rapakkoista kylätietä. Hänen ympärillään oli melua ja
huutoa ja puheensorinaa, kahvikuppien ja vatien helinää, naurua
ja hohotusta, matala-äänistä, arkaa ja tärkeää keskustelua,
uhkailua ja vakuutusta, pelkoa, ylimielisyyttä ja kerskailua, ja
kaiken tämän lävitse hän silloin tällöin kuin unessa kuuli, miten
oikeuden istuntohuoneen ovi avattiin ja konstaapeli Juusperi käski
asianosaisten astua sisään.

Vielä ei hänen nimeään oltu mainittu. Mutta pian se kajahtaisi:

"Aktiebolaget Kannanlahti vastaan Matti Niemelä".

Kuukausien vieriessä oli Matti Niemelä totuttautunut tähän huutoon.
Se ei häntä enää ollenkaan hämmästyttäisi. Kun se kajahtaa oikeuden
istuntohuoneen ovelta -- ja sehän on vain jonkun minuutin, enintään
tunnin asia --, hypähtää hän seisoalleen kuin vieteristä painaen,
vaappuu istuntohuoneeseen, ja tuomari alkaa lukea valmiiksi
kirjoitettua tuomiota: "-- -- ja velvoitetaan siis talollinen Matti
Sigfridinpoika Niemelä, Sallan pitäjän Saijan kylästä, heti kuittia
vastaan suorittamaan kantajalle, Trävaruaktiebolaget Kannanlahdelle,
velkakirjan sisällön, viisituhatta markkaa, korkoineen ja
lainhakukustannuksineen..."

Velvoitetaan suorittamaan! Millä hän sen suorittaisi? Sitten seuraisi
huutokauppa, häätö, ja Niemelän omistajaksi tulisi Kannanlahti-yhtiö.

Niemelän niinkuin monen muunkin, tätä ennen ja tämän jälkeen.
Hän, Matti Niemelä, joutuisi perheineen maantielle. Mutta sitä ei
kannattanut ajatella, hän oli sen asian jo niin moneen kertaan
ajatellut. Jokaisella päivällä oli murhe itsestään.

Olihan kyllä metsäherra Gyllenmarck luvannut ajatella hänen asiaansa.
Ja oli ehkä ajatellutkin. Mutta mitään tuloksia ei siitä liene ollut,
kosk'ei ollut sanallakaan maininnut. Myöhään se asia sille tuli
kerrotuksikin, liian myöhään. Kukapa tässä ajassa!? Matti Niemelä
ei tuntenut pienintäkään katkeruutta Gyllenmarckia kohtaan. Se oli
senlaatuisia miehiä, metsäherra, että kun se jotakin otti tehdäkseen,
niin se teki, eikä sitten turhia puhunut. Eikähän se oikeastaan
mitään ollut luvannutkaan. Jos sillä olisi ollut aikaa jotakin tehdä,
niin kyllä se olisi ilmoittanut, mutta mitään ei ollut kuulunut.

Ja hän alkoi taas kiinteästi tuijottaa valkolakisia tuntureita ja
ajatteli, että kun olisi sellainen tunturinhaltia, jollaisista hän
toisinaan oli kuullut puhuttavan, tunturinhaltija, suuri, yksinäinen
ja luoksepääsemätön, jolla ei olisi muuta tekemistä kuin olla
olemassa ja katsella maailman menoa, asua jossakin ja elää jollakin,
mutta kukaan ei tietäisi, missä ja millä hän eläisi ja toimeen tulisi.

Hän havahtui, kun joku sysäsi häntä kylkeen ja istahti hänen
viereensä.

"Kyllä sinä huoletta saat nousta rekeesi ja lähteä ajelemaan kotiasi
kohden, Matti".

"Häh?"

Matti Niemelä käännähti ja jäi suu auki katselemaan puhujaa.

"Totta se on, ota vain lakkisi ja ala ajella Saijalle päin..."

"Ei ole ollut asia vielä esilläkään... Sittenpähän joutaa ajella",
sai Matti änkytetyksi.

"Eikä tule esille näillä käräjillä... tai kyllähän se tulee, mutt'ei
ole kantajaa..."

Matti Niemelä hämmästyi yhä enemmän ja kääntyi nyt kokonaan päin
häiritsijäänsä. Mutta puhujan, metsäherra Gyllenmarckin kasvot
ilmaisivat vain pelkkää totisuutta, vaikka henki tulikin pahasti
väkeville.

"Etkö sinä usko, kun minä sanon", tiukkasi metsäherra kotvasen
kuluttua. "Olethan aina ennen uskonut".

"Kyllähän minä... mutta jos hosmestari hyvinkin laskee leikkiä ja..."

"Puhu vähän hiljemmin".

"... ja tuossahan tuo pehtorikin istuu vastapäätä", lisäsi Matti
puoliääneen.

"Anna sinä pehtorin istua", kuiskasi metsäherra takaisin melkein
vihaisesti, "ja laputa tiehesi, ettei herätä niin suurta huomiota".

"Niin mutta..."

Matti Niemelä ei ehtinyt sanoa lausettaan loppuun, sillä samassa
ilmestyi konstaapeli Juusperi oikeuden istuntohuoneen ovelle ja
kajahdutti suurella äänellä:

"Kannanlahti-yhtiö, Matti Sipanpoika Niemelä".

Näkemättä sen enempää metsäherra Gyllenmarckia kuin muitakaan
ja kuulematta muuta kuin oikeuden käskyn hyökkäsi Matti Niemelä
istuntohuonetta kohden, ja Juusperi avasi oven samalla kertaa hänelle
ja yhtiön pehtorille.




III


Se suuri hetki on siis tullut.

Matti Niemelä seisoi keskellä oikeuden istuntohuoneen lattiaa,
pyöritellen lakkia kädessään ja vilkuillen vuoroin tuomaria, vuoroin
lakkiaan, vuoroin yhtiön pehtoria.

Mitä ne vitkastelevat? Miks'ei pehtori astu esille ja puhu puhki
asiaansa, miksi hän värjöttää oven suussa aivan kuin asiaankuulumaton
syrjäinen?

Matti Niemelä rohkaisee mielensä ja luo pehtoriin pitkän,
tutkistelevan katseen.

"Astu nyt esille, pukinsilmä, liuhuparta..."

Ei, siellä se vain värjöttää, puhisee, puhkuu, punastelee.

Lautamiehet istuvat liikkumattomina pitkin seiniä, liikkumattomina
niinkuin kuvat, silmät puoli-ummessa ja odotellen, että asia
alkaisi. Lopunhan tietää jokainen: ... "ja velvoitetaan siis Matti
Niemelä..." Ja kun velvoittamisesta ei lähtisi apua, menisi talo.
Sehän on selvä.

"Kun ei se jo ala, että päästäisiin loppuun..."

Matti Niemelä muuttaa asentoaan ja vilkaisee taas pehtoria.

Mitä iankaikkista ne sitkuttavat, vai aikovatko ne pitää häntä tässä
nähtävillä kuin häpeäpenkillä?

Ei, tuomari selailee vain papereitaan, kuiskaa jonkun sanan
kirjurille, selailee taas... jokohan tuo konstailee paperiensa kanssa
koko päivän.

Nyt viimeinkin: tuomari suvaitsee rykäistä, lautamiehet tulevat
asiaaharrastavan näköisiksi, nyt tuomari luo katseensa yli
käräjäsalin, ja Matti Niemelä muuttaa taas asentoaan kylmän hien
virtaillessa pitkin selkää.

"Onko kantaja saapuvilla?"

Tuomarin ääni ikäänkuin leikkaa käräjähuoneen hikisen ilman, ja hänen
katseensa naulautuu ensin Matti Niemelään -- miksi juuri häneen? --
sitten yhtiön pehtoriin.

Mutta kukaan ei vastaa. Pehtori vääntelee kuin tuskissaan, näyttää
kuin tahtoisi hän puhua, mutt'ei uskalla, viimein menee hän
vilkuilemaan ovesta ulos ja palaa taas paikalleen, puhuttuaan jonkun
sanan konstaapeli Juusperin kanssa.

"Kuinka se uskaltaakin noin konstailla oikeuden kanssa?" ajattelee
Matti Niemelä, mutta sitten hän muistaa jotakin ja jatkaa itsekseen
hymähtäen: "Miks'eikäs se yhtiö..."

Tuomari näyttää hämmästyvän, lautamiehet alkavat kuiskutella
keskenään.

"Kuinka?" kysyy tuomari ja hänen äänensä ei enää tunnu kaikuvan niin
korkealta. "Eikö kantajan asiamies ole saapuvilla?"

Pehtori näyttää taas tahtovan puhua, mutta vaikenee, Matti Niemelä
vilkuilee vuoroin tuomaria ja lautakuntaa, vuoroin ovelle, ja
hengitys tuntuu käyvän keveämmin.

"Entä jos hosmestari sittenkin..."

Hän ei uskalla jatkaa ajatusta loppuun, mutta äkkiä hän alkaa tuntea
suurta, ylitsevuotavaista kiitollisuutta metsänhoitaja Gyllenmarckia
kohtaan.

Tuomari kääntyy konstaapeli Juusperin puoleen.

"Käskikö konstaapeli asianmukaisella tavalla asianomaiset sisään?"
kysyi hän.

"Kyllä, korkea oikeus".

"Niin, että koko tupa sen varmasti kuuli?"

"Niin, korkea oikeus".

Tuoman katsahtaa yhtiön pehtoria kysyväisesti, hymähtää jotakin
lautamiehille, kuiskaa sitten muutaman sanan käräjäkirjurille ja
käskee yleisön käydä ulos.

Matti Niemelä kuulee käskyn, mutt'ei voi hievahtaakaan paikaltaan.
Asia ei hänestä vielä ole lopussa.

"Käykää ulos", kehoittaa tuomari Matti Niemelään kääntyen.

Vastaaja pyörittelee lakkiaan ja katsoo kulmainsa alta tuomaria ja
lautamiehiä.

"Niin, mutta tuota... korkea oikeus..." aloittaa hän, mutt'ei saa
jatketuksi.

"Onko vastaajalla jotakin esilletuotavaa?"

"Ei, mutta tuota..."

Tuomari katsoo taas lautakuntaan ja naurahtaa salassa.

"Käykää ulos sitten".

Tuomarin viittauksesta astuu konstaapeli Juusperi esille ja tarttuu
vastaajaa käsivarteen taluttaen hänet ulos.

"Olehan rauhallinen", kuiskaa hän, kun onnellisesti oli päästy
pirttiin, "kyllä se kanne tällä kertaa kumoon meni".

"Sitähän hosmestari Kyljenmarkki sanoi, mutt'en minä osannut
uskoa..." änkytti Matti takaisin.

"Eikä siitä pitkää iloa lähde", hirnahti pehtori kuin äkäinen
sonni heidän vieressään, "ensi syksynä se on taas edessä... ja
aikaisemminkin, jos me vain laitamme välikäräjät".

Matti näytti kuin heräävän unesta, hän raivostui ja läheni uhkaavasti
pehtoria.

"Älä jumaliste tule siihen soittamaan suutasi tai..."

"Tai mitä?"

"Kyllä sen sitten tunnet nahassasi".

Juusperi oli kadonnut oikeushuoneen puolelle, mutta pehtorin ja Matin
sananvaihto loppui alkuunsa, kun Mattia taas huudettiin sisälle.

Koska kantaja ei ollut tullut saapuville, katsottiin kanne tällä
kertaa rauenneeksi.

       *       *       *       *       *

Lyhyt päätös, erinomainen päätös.

Matti olisi tahtonut antaa anteeksi koko maailmalle, yhtiön
pehtorillekin, olisi melkein tahtonut hyppiä ja tanssia, jos olisi
kehdannut.

Mutta hän ei kehdannut. Velka yhtiölle pysyi yhä. Se tulisi vielä
kerran esille. Mutta aikaa oli voitettu.

Hän napitti kiiruusti harmajan päällystakkansa ja suuntasi kuraista
maantietä myöten kulkunsa metsänhoitajanpuustellille. Hän tahtoi
sanoa, että metsäherra Gyllenmarck oli paras mies koko kihlakunnassa,
eikä ainoastaan koko kihlakunnassa, vaan koko maailmassa.

Puustellista vilkkuivat vielä tulet, mutta ovet olivat suljetut.
Matti kolkutti, ja emännöitsijä tuli avaamaan.

Metsäherra oli jo paneutumassa levolle, häntä ei saanut häiritä.

"Niin, mutta sanokaa, että se olen minä ja että minulla on tärkeää
asiaa".

Hetken kuluttua emännöitsijä tuli takaisin.

"Kyllä metsäherra tietää, että se on Matti, mutta metsäherra käskee
Matin vasta paremmin katsoa eteensä ja laittaa niin, ettei joudu
puulaakin kanssa tekemisiin. Matti menee kotiinsa nyt vain ja
miettii, mitä on tehtävä, että pääsee asiasta erilleen. Niin sanoi
metsäherra."

Ovi paukahti kiinni hänen nenänsä edessä, ja niin hän seisoi yksin,
tuijottaen tähtitaivasta.

"Monet ovat herrain konstit..."

       *       *       *       *       *

Aamulla sai Matti tietää, että yhtiön asiamies, kuului sekin olevan
tuomari arvoltaan, oli puustellissa juonut itsensä niin humalaan,
ettei kyennyt peukaloa liikuttamaan. Aamuyöstä oli hän sanonut
antavansa palttua koko yhtiölle ja lähtenyt ajaa täryyttelemään
etelää kohden.




IV


Huoneessa tuntui kostealta ja kylmältä. Koko ruumista tuntui
vapisuttavan ja värisyttävän. Tai mahtoikohan se olla eilen illalla
nautitun konjakin vaikutusta.

Hän puhalsi huultensa läpi lämmintä henkeä, höyry näkyi vielä kauan
aikaa leijailevan ilmassa. Huone oli siis todellakin kylmä, kostea ja
värisyttävä. Sellaista se saa aikaan, se alkava talvi.

Metsäherra Gyllenmarck makasi valveillaan ja katseli, miten
päivänvalo kuulsi alaslaskettujen uutimien lävitse. Kuinka kauan hän
oli ollut hereillä, sitä hän ei muistanut. Hänestä tuntui, kuin olisi
hän valvonut kauan, kauan aikaa. Sellaiselta voi toisinaan tuntua,
mutta se johtuu siitä, että on vähitellen, huomaamattaan herännyt.
Kahvitarjotin oli ilmestynyt hänen vuoteensa viereen, puhdistetut
jalkineet paikoilleen, samoin vaatteet. Niin oli tapahtunut monesti
ennenkin, hänen tietensä tai tietämättään, nyt tuntui kaikki niin
kummalliselta: hän oli tuntenut, että ne tuotiin, mutta hän ei ollut
nähnyt eikä kuullut mitään. Joku oli liikkunut huoneessa, mutta hän
ei ollut liikkujaa nähnyt eikä kuullut, hän vain tiesi, että se oli
hänen emännöitsijänsä.

Hän, Gyllenmarck, oli tehnyt hyvää. Hän oli antanut Matti Niemelälle
armonaikaa ensi käräjiin asti, kokonaisen vuoden.

Ellei yhtiö kustanna välikäräjiä!

Mitäpä se kustantaisi. Viidentuhannen markan asian takia. Ei kannata.
Miksi yhtiön asiamiehen piti "blaskata" itsensä! Eivät ne toki
kehtaakaan.

Oliko hän hankkinut itselleen vihamiehen? Yhtiöstä tai yhtiön
asiamiehestä. Olkoon. Minkäpä ne voivat.

"Maikki, tuokaa puita pesään!"

Jos oli hankkinut vihamiehen, niin oli hankkinut ystävänkin. Matti
Niemelästä. Oikeastaan olisi pitänyt Matille tarkemmin selittää, että
asia on vain lykätty, eikä velkaa suinkaan annettu anteeksi. Mutta
kai se sen tajuaa selittämättäkin.

       *       *       *       *       *

Mitä! Tunturi valkoisena, maa valkoisena, ilmassa sinervä
pakkastuntu. Kyllä se nyt jää, lumi, ja talvi alkaa.

Maantiellä käveli papin poika. Tyhmä poika muuten. Luki
metsänhoitotutkintoa -- yliopistossa tietysti, Evoa ei enää ollut --,
oli pyrkinyt hänelle auskulteeraamaan. Lapsikin olisi ymmärtänyt,
ettei hän huolinut auskultanteista... vai lieneekö hänellä ollut
muita tarkoituksia.

Joisikohan konjakkia kahvin kanssa?

Hän joi ja humaltui, mutt'ei tullut synkkämieliseksi. Olihan hän
juonut eilenkin eikä silloinkaan ollut tullut synkkämieliseksi,
katkeraksi ja filosofiseksi. Kuten aina ennen.

Hän oli eilen ollut Constantin Kaarienpoika Gyllenmarck, Soiluan ja
sen kanssa yhdysviljelyksessä olevien tilojen vapaaherra, rikas ja
loistava. Hän oli mennyt käräjäpaikalle, vaikkei hänellä ollut sinne
mitään asiaa, hän oli tavannut yhtiön lainopillisen apulaisen ja
vakinaisen advokaatin.

"Ah, herra tuomari, paljon velvollisuuksia, paljon velvollisuuksia..."

"Strunt i det, herra metsänhoitaja. Pieni velkomisjuttu, joka kai
tulee esille joskus puolenyön aikana."

Miks'ei hän sanonut: herra paroni? Oliko hän niin yksinkertainen,
ettei _tiennyt_, vai oliko hän, Gyllenmarck, jo voittanut itsellensä
suuren tuntemattomuuden.

"Miks'ette mene johonkin taloonne, herra tuomari? Aika tulee
pitkäksi. Kylähän on täynnä yhtiön taloja kuin maantie pikkukiviä..."

"Resonneeraamaan niiden raakalaisten kanssa tai värisemään johonkin
kamarin loukkoon. Jag tackar. Täällä näkee edes ihmisiä."

"Olette vaatimaton, herra tuomari, ja kuitenkin päämiehenne kautta
samassa asemassa kuin aikoinaan Bo Joninpoika Grip: missä ikinä
matkustankaan Suomessa napapiirin pohjoispuolella, saan nukkua oman
katon alla..."

"Herr _baron_..."

"Jag ber, herr häradshövding."

Hän oli ollut suurenmoinen, suulas, kohtelias, hän oli ollut
maailmanmies, hän oli kahdentoista vuoden kuluessa käskenyt
ensimmäisen vieraan puustelliinsa. Ensimmäisen vieraan! Ihmiset
katselivat, käräjäkansa katseli, hevosetkin taisivat katsella, ja
herra tuomari, kaikkivaltiaan yhtiön suurivaltainen valtuutettu,
hymyili.

Miksi kuipotteli Matti Niemelä alakuloisena ikkunan ääressä, nythän
hän, Gyllenmarck, toimi, hän "katseli, mitä hänen puolestaan
voitaisiin tehdä".

"Teillä on kodikas virkatalo, herra..."

"Ah, pyydän, yksinäisen miehen elämä... Suvaitkaa herra tuomari,
maljanne!"

Konjakki helmeili ja kimalteli kuin käärmeensilmä, puhe luisti, ilta
kului. Tuomarin isoäiti oli ollut -- skjöldien sukua. Hauskaa kuulla.
Vahinko, ettei herra tuomaria oltu nobilisoitu.

"Laskette leikkiä, herra..."

"Tarkoitan täyttä totta -- skjöldien suku kai loppui arvoisaan
isoäitiinne. Mikä olisi ollut luonnollisempaa kuin että isänne..."

"Olen sitä joskus ajatellut, herra..."

Miksi hän aina nielaisi "paronin"?

Konjakki kimalteli kuin kytevä tuli. Karahvi täytettiin ja
tyhjennettiin, emännöitsijä katseli ihmeissään.

Metsäherra Gyllenmarck sai tietää, että tuomarilla oli vaikea virka.
Palkka oli kyllä riittävä -- ymmärrystä pyytävä hymyily tuomarin
puolelta ehkä _liiankin_ riittävä, mutta se riippuvaisuus, se
alituinen painostus. Ajatella, että hänen nyt täytyi keskeyttää
tämä verraton istunto viidentuhannen markan saatavan takia, jonka
hän hyvin voisi itse maksaa, ellei se olisi vastoin periaatetta ja
ohjesääntöä.

"Antakaa palttua viidelletuhannelle markalle, hyvä herra. Yhtiö
jaksaa sitä kyllä odottaa vuoden lisää. Kolmesataa korkoja."

"Luulen päämieheni saavan hyötyä siitä, että tuomio saadaan
mahdollisimman pian. Minä luulen päämieheni pyrkivän Niemelän
metsään..."

"Niinkuin satojen muidenkin metsään".

"Oikein, _vapaaherra_..."

"Minä pyydän".

"Tässä pyrkimyksessä tai näissä pyrkimyksissä, vaikkapa sitten
toisten metsiin, piilee kuitenkin jotakin, niissä sykkii elämän
valtimo, työ, toiminta, tuloksena rikkaus ja hyvinvointi".

"Rikkaus ja hyvinvointi niillekinkö, joiden metsiin pyritään?"

"Jos he osaavat ottaa sen oikein, ottaa itselleen hyödyn siitä".

"Niin, kylläkin, mutta täällä on kansa kokoonpantu ahkerista
tomppeleista".

"Valitettavaa heille itselleen".

"Ja asia, joka ei oikeastaan liikuta minua. Sanoin vain sen, mitä
joka päivä näen. Maljanne, herra tuomari!"

Konjakki välkähteli kuin tuli, joka on syttymäisillään suureen,
tuhoavaan liekkiin. Tuomarin kasvot punoittivat, hänen kielensä pyrki
sammaltamaan. Hän oli tehnyt viimeisen ponnistuksen ollakseen vakava,
hän olisi tahtonut laulaa, mutta hänen edessään istui suuri, loistava
maailmanmies, eikä hän voinut esittää.

"Mies, jonka metsään päämiehenne, yhtiö, pyrkii, on rehellinen,
kunnioitusta ansaitseva, vaikka -- tietysti -- yksinkertainen
talonpoika. Mitähän, jos antaisimme hänelle aikaa ensi käräjiin
selvittää asiansa. Luuletteko, että hän pystyisi siihen?"

"Tuskin, mutta voidaan koettaa".

Herra tuomari ei tohtinut laulaa, mutta hänen edessään istui
maailmanmies, ja hän tahtoi olla ainakin jalomielinen. "Voidaan
koettaa". Hän ei menisi kantamaan. Hän ei voisi antaa itselleen
anteeksi, jos hän jättäisi tämän harvinaisen seuran bagatellin takia.

"Minä pyydän. Riippuu itsestänne. Velvollisuus ennen kaikkea."

Gyllenmarck oli ollut suurenmoinen, tuomari alkoi tulla
suurenmoiseksi. Hän voisi saada muistutuksen toimeenpanevalta
johtajalta. Saakoon -- kyllä hän silti toimeentulee, vaikkei olekaan
rikas. Jos hän olisikin rikas, ei hän olisi yhtiön virkamies.
Sellaiseksi kelpaa vain köyhä saatana, jota on helppo hallita. Ottaa
vain velat haltuunsa...

"Mutta herra tuomari!"

"In vino veritas... Ja tiukentaa remmejä tarpeen mukaan. Suuressa
koneessa ei ainoakaan pyörä saa klikata."

"Suokaa anteeksi, hetkinen vain!"

Gyllenmarck oli juossut -- todellakin juossut käräjätalolle. Miks'ei
Matti Niemelä ollut häntä uskonut. Sama se. Hän oli pitänyt sanansa
niinkuin ihmi... ei niinkuin aatelismies. Istukoon siellä ja menköön
oikeuteen, mitäpä se häneen tuli. Sittenpähän näkee.

Tuomari oli sillä välin tullut tunteelliseksi. Konjakki paloi
karahvissa kuin tulipallo, yhtenä ainoana, suurena liekkinä.
Herra tuomari tahtoi oitis pois etelään, suoraan tästä paikasta,
emännöitsijä oli saanut mennä viemään sanaa kuskille.

Tuomari oli ollut liikutettu: Gyllenmarck oli hienoin mies, jonka hän
koskaan oli tavannut. Hei vaan, hevonen!

    "Du gamla du fria,
    du fjällhöga nord..."

Ja laulu oli kaikunut ja kärrynpyörät kolisseet iljanteisella
maantiellä. Hei vaan sitä Lappia, sitä korkeata Pohjolaa!

       *       *       *       *       *

Oliko hän pettänyt ketään, tuomaria esimerkiksi? Tai Matti Niemelää,
talollista?

Hänhän oli vain kutsunut tuomarin vieraakseen ja ollut comme il
faut, tarjonnut parasta, mitä talo voi tarjota, parlamentteerannut.
Ja sitten sanonut asian suoraan. Eikä hän ollut koskaan Matti
Niemelällekään luvannut mitään, oli vain sanonut miettivänsä. Mitäpä
häntä yhtiön ja Matin keskinäiset asiat liikuttivat!

Ja mikä oli tuomari? Joku nivel suunnattomassa ruumiissa, jota
sanottiin Kannanlahti-yhtiöksi, nivel, joka voitiin poistaa
kivuttomalla leikkauksella ja korvata paremmalla, jos tarvittiin.
Kipua, tuskaa tuntisi vain nivel itse, mutta se ei ruumista
liikuttaisi. Ruumiissa oli elimellistä vain aivot, ja aivot istuivat
kaukana kaupungissa... niinkuin hämähäkki keskellä verkkoa.

Entä mikä oli Matti Niemelä! Rehellinen ja ahkera, vaikka vähän
yksinkertainen mies, jonka suurin onnettomuus oli se, että hän oli
perinyt joltisenkin mukiinmenevää metsää.

"Kas, totisesti! Enkö minä, vanha aasi, olekin humalassa!"

Hän oli humalassa, eikä se ollut ensimmäinen eikä viimeinen kerta.
Hän oli ollut vapaaherra, primus inter pares, tuomarin kanssa, hän ei
ollut synkkämielinen kuten ennen, hän tunsi iloa.

Maljasi Gyllenmarck, sinä olet sentään tehnyt jotakin muutakin kuin
hoitanut kuolettavan virkasi ja pakoillut sisintäsi ja kalvavia
muistoja.

Eikä hän sittenkään ollut tehnyt mitään. Hän oli "blaskannut itsensä"
pahemmin kuin tuomari, hän oli aasi, nauta, pölkkypää, mikä muu
tahansa, vaan ei Constantin Gyllenmarck.

Hän oli nukahtanut, sitten taas herännyt, päätä pakotti. Tuossa
katseli puoleksi tyhjennetty karahvi häntä sohvapöydällä, konjakki
niin äitelän makeana ja vetelän näköisenä, kuin olisi se viattominta
siirappia, vähän risiiniöljyä ja punssia seassa.

"Hyi helv...!"

Kaksitoista vuotta yhdessä tuon karahvin kanssa. Mitä vielä --
olihan työhuoneessa tuhat nidosta, merkitsivät nekin jotakin.
Hän oli lukenut ne kaikki. "Wiskottenin perheen" sata kertaa.
Siihen perheeseen hän ei olisi sopinut, niinkuin ei sopinut
Gyllenmarckienkaan vapaaherralliseen perheeseen. Olihan hän lisäksi
-- papin tyttären mielestä, niinkuin oli, Herra tiesi mistä, kuullut
-- intresantti. Sehän on selvää. Mies, jonka nimi on Gyllenmarck,
on aina intresantti, vaikk'ei olisi tehnyt muuta kuin syntynyt ja
vaikkei omistaisi muuta kuin luunsa ja luita verhoavan nahan.

Oliko hänen aikansa pitkä? Oliko hän tylsistynyt. Hän tappoi ajan, ja
aika tappoi hänet ja molemmat kuluivat vähitellen, vähitellen, mutta
sitä varmemmin.

Ilta hämärsi, olo oli tummaa ja raskasta. Gyllenmarck
puolinukuksissa, tuntematta mitään, ajattelematta mitään.

Ja karahvi, jossa konjakki oli lämmennyttä ja äitelää, katseli häntä
surullisesti, kunnes peittyi pimeään.

Taas oli yksi päivä mennyt. Gyllenmarck nukkui.




V


Koko maanpiiri oli kuin hyistä huurua täynnä, huurua, joka jäädytti
sieraimet, silmäripset, parran, kaikki, mistä huokui lämpöä, ja
muutti ne jääpuikoiksi. Huurun yläpuolella oli haljakka taivas ja
alapuolella narskuva lumi, ja huurun keskeltä kuului räiskähdyksiä
ja paukahduksia, metsästä, rakennusten nurkista, huonosti tehdyistä
aidoista.

Jossakin kaukana uivat tunturit ja vaarat huurun ja usvan keskellä,
ja sulana oleva koskipaikka suitsutti kuin kraateri sitä hyistä
huurua. Se oli kuin helvetin portti, se huurua suitsuava sula, ja kun
Gyllenmarck katseli sitä Niemelän pirtin ikkunan takaa muistui hänen
mieleensä lause, jonka Dante aikoinaan oli nähnyt infernon portin
päällä.

Talon naisväki kulki kiireesti pihan poikki, ja tullessaan sisään
joku aina tömähdytti halkosylyksen takan eteen, mutta joku sisällä
olijoista juoksi sulkemaan auki jääneen pirtin oven, estääkseen
jäätävän huurun sisääntulon. Posket punottivat, silmät loistivat ja
hengitys kulki vapaammin kuin pitkiin aikoihin.

"Sinä et siis saa mistään sitä viittätuhatta markkaa?" kysyi
Gyllenmarck.

"Ei se siltä oikein näytä", vastasi Matti Niemelä. "Kävinhän
tuota puhumassa Sauvaaran ison rikkaan kanssa, mutt'ei se sanonut
tietävänsä keinoa". "Samaa sakkia", murahti Gyllenmarck ja tuumaili
oliko laittanut itsensä jonkunlaiseen välikäteen.

Niemelän talossa lämmitettiin kaikkia kamareita, ja pienimmät lapset
katselivat sormi suussa metsäherra Gyllenmarckia, josta viime aikoina
oli ruvettu kertomaan, että hän oli aivan samanlainen paroni kuin
se, joka takavuosina oli häätänyt sata torpparia. Vanhin tyttö
tarjoili kahvia, ja Gyllenmarck huomasi, että hänellä oli puhdas iho
ja ujo, kirkas katse ja että hän kiusallista huomiota herättämättä
olisi voinut kävellä parketilla, suuren ihmisjoukon katsellessa.
Sellaista kävelytapaa ei hän ollut täälläpäin tavannut ja hän tunsi
jonkunlaisen virkistävän tunteen sisässään, joka tunne ei kuitenkaan
kohdistunut tyttöön.

Mutta pirtin takassa räiskyi valkea, valaisten keskilattiaa ja
lämmittäen peräseinälle asti; koko huoneessa oli viihtyisä, lämmin
tunnelma, ja Gyllenmarck ajatteli, että olisi hän saanut kymmentä
vuotta aikaisemmin istuskella pirteissä takkavalkean ääressä ja että
olisi se kovaa, jos Matti menettäisi Niemelän. Minkäpä hän sille
kuitenkaan mahtaa.

Kun sitten taivaanranta alkoi romottaa punaisena, niinkuin jossakin
kaukana olisi ollut tulipalo, kun pakkanen kiihtyi ja tähdet alkoivat
syttyä taivaankannelle ja vaarojen ja tunturien ääriviivat erottautua
jyrkempinä ja uhkaavampina, juuri silloin, kun poronlihalientä
kannettiin pirtin pöydälle ja Gyllenmarckille sanottiin: "tuolla
kamarissa ois hosmestarille", näkyi talvitiellä retkue. Etunenässä
oli kolme hevosta, joiden sieraimet höyrysivät ja jotka juoksivat
pikku hölkkää, pääsemättä kuitenkaan eteenpäin sen nopeammin kuin
kovasti käydenkään. Kahdessa ensimmäisessä reessä istui susiturkkiin
käärittyjä olentoja, mutta kolmannessa reessä oli kaikenlaista
tavaraa ja sen takana kulki taaja miesjoukko, hypellen ja lyöden
käsiään yhteen ja tuuppien toisiaan tienposkessa oleviin kinoksiin.
Muutamat yrittivät onnellistuttaa usvaista ilmaa ja toisiaan
laulunpätkillä, mutta toiset huusivat ja kiroilivat, ja kiroilu,
mekastus ja laulu kuuluivat kilometrin päästä Niemelän talon pirtin
peräpenkille asti, jolla talon isäntä istui, loi katseen talvitielle
ja lausui synkeästi:

"Saatana!"

Kuullessaan isännän puoliääneen kiroavan tuli emäntä uunin luota ja
vilkasi hänkin pimenevälle talvitielle.

"Kyllähän ne maksavat... ei sen puolesta", mutisi hän ja
katsoi Gyllenmarckiin, aivan kuin pyytääkseen hänen tukeaan
mielipiteellensä, "mutta..."

Mitä mutta-sanalla alkavan lauseen piti sisältää, sai Gyllenmarck
arvata.

"Maksavat minkä maksavat," sanoi isäntä.

"Menisitte syömään nyt," kehoitti se puhdasihoinen, ujokatseinen
tyttö Gyllenmarckia, ja Gyllenmarck ajatteli, että kyllä tuo on
ollut ainakin kansanopistossa. Sitten hänen mieleensä muistuivat
säterjäntat, joiden kanssa hän Norjassa oli tehnyt tuttavuutta
vehmaan nuoruutensa väririkkaina päivinä, ja hän rupesi aprikoimaan,
mistä mahtoi johtua, että täälläpäin nuorilla tytöilläkin on suuret
ja pullottavat vatsat, niinkuin olisivat raskaina koko joukko. Tällä
puhdasverisellä, kirkassilmäisellä, jonka nimi kuului olevan Lyyli,
ei ollut...

Kun hän oli päässyt tähän asti mietteissään, joita hän itse
ei koettanut millään tavalla ylläpitää, aukeni ovi, ja neljä
susiturkkia, joiden kaikkien sisältä kuului kova-ääninen ja
vastausta vaativa "iltaa", astui sisään. Talonväelle näkyi tuottavan
ponnistuksia, ennenkuin he saivat tervehdykseen vastatuksi
pakotetulla ja hiljaisella äänellä.

Mutta Gyllenmarck oli komea katsella, hän oli kolme kyynärää ja
tuuman, eikä hän vastannut tervehdykseen halaistua tavua.

Neljän turkin yläpuolelta lensi pirtin penkille neljä karvalakkia,
joiden alta paljastui neljä mitä erilaisinta päätä, ja vähitellen
alkoi turkkien sisältä purkautua esille neljä mitä erilaisinta
miesolentoa, jotka kaikki olivat Kannanlahti-yhtiön pomoja ja siis
suuria herroja.

Yhä kuitenkin syöksi avoin ovi pirttiin miehiä, toiset
laukkuniekkoja, toiset laukuttomia, kaikki turkittomia. Toiset
näistä hihkaisivat jonkun tervehdyksen ja heittivät laukut penkille
tai penkin alle, toiset olivat tervehtimättä, muutamat kohentelivat
lakkejaan, mutta toiset pitivät ne ankarasti päässään; kaikki he
kuitenkin sijoittuivat pitkin penkkejä, ja useimmat kaivoivat
esiin mikä minkinlaatuisen tupakkaneuvonsa. Muutamat kävivät oitis
lattialle pitkäkseen.

Viimeisenä astui sisälle koko maailman Walliini, joka viisikolmatta
vuotta sitten kuului olleen herra, mutta tehnyt väärennyksen ja,
istuttuaan neljä vuotta linnassa, joutunut jätkäksi, joka teki
työtä saadakseen juoda. Nähdessään Gyllenmarckin veti koko maailman
Walliini kulmansa ryppyyn, teki kunniaa kuin sotamies -- mitäpä ei
sellainen puolihullu tee usuttamattakin, varsinkin jos on päissään,
niinkuin tuo raukka nytkin näytti olevan, -- pysähtyi Gyllenmarckin
eteen ja huusi niin, että pirtti kajahti:

"Go' afton, herr baron".

Sitten hän rupesi veistelemään puu-ukkoja lapsille, mutta Gyllenmarck
oli komea nähdä, hän katseli koko maailman Walliinia ja ajatteli
vain: raunio.

Askareet alkoivat taas pirtissä sujua, sillä Walliinin esiintymisen
jälkeen oli pingotetun mielialan jännitys vähän lauennut. Gyllenmarck
unohti, että hänen ruokansa jäähtyi kamarissa.

       *       *       *       *       *

"Onko sinulla heiniä, Matti?"

"On kylläkin".

"Menepä antamaan hevosille!"

"Ottakaa itse ladosta ja antakaa samalla kuin asetatte ne yöksi".

"Joutaisit itse mennä. Ensi vuonna näihin aikoihin kieputat koreasti".

"Se on sen ajan asia, jos on".

-- Ei koskaan, ajatteli Gyllenmarck.

"Missäs se lato on?"

"Navetan takana. Joudatte hakea".

"Entä jos varastamme".

Matti aikoi vastata: "Eihän se olisi ensi kerta", mutta sanoikin vain:

"Vahinko minun, rangaistus teidän".

"Onpa suusi kasvanut viime näkemältä".

"Saisiko talossa ruokaa?" kuuluu sivupenkiltä jätkien joukosta.

"Miks'ei maksua vastaan".

Tällainen vastaus loukkaa jätkää silloin, kun hänellä on rahaa, ja
siksi singahti sivupenkiltä ilmoille tärisevä: "Perkele".

"Parasta olla kiroilematta. Täällä on lapsia".

"Kuiskutellako täällä pitäisi?"

"Tämä ei ole mikään puulaakin tukkipirtti".

"_Vielä_", jatkoi yksi niistä, jotka susiturkeista olivat esille
kömpineet, painokkaasti, ja jätkät säestivät naurulla. He olivat
tällä kertaa solidaarisia pomojensa kanssa.

-- Onkohan tämä alkusoittoa? ajatteli Gyllenmarck ynseydessään.
Ärsyttääköhän se niitä tahallaan?

Susiturkeista kömpineet istuivat pöydän edessä olevalla penkillä
ja koettivat keskenään päästä puheen alkuun, mutta se ei tahtonut
luonnistua. Huoneessa istui yksi, kieltämättä herra, jolle he
näyttivät merkitsevän samaa kuin tyhjä ilma. Sellainen painostaa.

Nyt oli Gyllenmarck erakko, ynseä, harvasanainen, ei kenenkään
tuttava, vielä vähemmän ystävä, ei koskaan pyytänyt mitään eikä
antanut mitään, lisäksi kierteli huhu, että hän oli valtioneuvoksen
poika ja paroni, tietysti rikas -- tietysti! -- kuinka voi tällaiseen
suhtautua tukkipomo, joka juoksi sinne, mihin korkeampi pomo käski!
Mennäkö puhumaan ja sanoa, että ulkona on kova pakkanen. Mutta ellei
se siitä pitäisi, ja tietäähän se sen muutenkin. Eikähän se edes
heihin katsonutkaan.

Neljä miestä, jotka susiturkeissaan olivat olleet suuria herroja,
istui noloina ja nuopeina irtopenkillä pöydän edessä ja miettivät,
miten päästä alkuun.

Mutta Gyllenmarckin mieleen juolahtivat taas ne suuret ja poimukkaat
aivot siellä kaukana kaupungissa, joiden käskystä tämä jätkäjoukko
pomoineen oli liikkeessä, ja sitten hän oli näkevinään vuolaan
Tuntsan mahtavan, monihaaraisen käsivarren, jonka reunoilla nämä ja
tuhannet näiden kanssa liikkuivat kuin pikkusyöpäläiset jättiläisen
käsivarsilla, noiden suurten, kylmien aivojen viittauksesta.

Ja ilta kului, ja käryävä öljylamppu oli aikoja sitten sytytetty,
ja se nuori, terveverinen tyttö kanteli ruoka-astioita pöytään
ja porontaljoja lattialle, mutta koko huoneen täytti ruuanhaju,
poronhaju ja erilaiset hiet, puhe alkoi vaimeta, lusikat helistä,
ruualla täyteen ahdetut miehet röyhdellä. Niin, pian olikin yö,
tähtikirkas pakkasyö erämaan talon ympärillä, ja sadan sylen päässä
kohisi sula koski, niinkuin helvetin portti.

Talon vanhin tytär meni laittamaan tiloja kamareihin niille, jotka
olivat ajaneet reessä, susiturkkien sisässä, ja Gyllenmarck meni
levolle siihen kamariin, jossa jäähtynyt ruoka häntä odotti.

       *       *       *       *       *

Oli määrätty, että Gyllenmarckin tänä yönä piti saada yksi uusi
elämys niiden entisten lisäksi, joita hän vuosikymmenen oli vatvonut
ja koettanut unohtaa.

Kun hän kuunteli kosken kohinaa, joka nyt yöllä kuulosti kumeammalta
ja peloittavammalta kuin päivällä, ja ajatteli, oliko hänen
Matti Niemelän pulaan suhtauduttava mitenkään -- sillä eihän se
ollut hänen asiansa -- kuului viereisestä huoneesta, johon parin
turkkiniekoista piti tulla nukkumaan, ähkymistä ja puhkumista ja
supinaa ja kahinaa, aivan niinkuin siellä kaikessa hiljaisuudessa
olisi tapeltu, ja ähkynän ja kahinan yli kirahti viimein kirkas
ja selvästi lausuttu: "Ann' jumalaut' olla mun rauhassa". Silloin
Gyllenmarck höristi korviansa ja kuuli matalamman ja hengästyneen
äänen koettavan ikäänkuin tyynnyttää: "Enhän minä sinulle mitään tee,
älä nyt viitsi", johon taas kirkas, mutta myöskin hengästynyt ääni
tuskastuneesta kiljahti: "Mene helvettiin, sen oinas!" Sitten taas
tuntui tappelu jatkuvan ja toisen huoneen lattia tärähti, niin että
Gyllenmarckin lamppu horjahti, sitten kuului aivan kuin hammasten
kiristyksen sekainen vihan kiljahdus.

Vaikk'ei Gyllenmarckin tapoihin kuulunut sekaantua toisten
kahdenkeskisiin edesottoihin edes pyydettäessäkään, katsoi hän nyt
kuitenkin velvollisuudekseen puuttua asioiden kulkuun ja koetti avata
ovea, mutta kun se oli salvassa, potkaisi hän ovea, niin että lukko
irtautui, jääden surullisena roikkumaan yhdestä naulasta, ja silloin
hän huomasi, kuinka vanhin ja vahvin niistä turkillisista päästi
otteestaan sen terveverisen, ujosilmäisen tytön, ja tuijotti häntä
punaisin naamoin ja pukinkatsein. Tyttö oli valkea ja punainen ja
pillahti itkuun, nähdessään Gyllenmarckin.

"Tuo mies...", aloitti hän, mutt'ei saanut sanotuksi loppuun.

Ja Constantin Gyllenmarck, jota eivät toisten asiat liikuttaneet,
tunsi otsasuoniensa pullistuvan, ja hän tarttui miestä hartioihin,
nosti kohoksi ja heitti sitten lattiaan, niin että lattia tärähti
lujemmin kuin edellisellä kerralla, viskattu älähti ja jäi siihen
makaamaan suu verta pursuten. Sitten hän katsoi tehtävänsä
päättyneeksi, työnsi tytön edellään huoneeseensa ja sulki oven.

Tämä oli sen määrätyn elämyksen edellinen osa, joka ei vielä
oikeastaan ollutkaan mikään elämys, vaan ruma tapaus. Jatko on
seuraava. Gyllenmarck sanoi sille puhdasveriselle, vielä värisevälle
tytölle, jonka hän oli otaksunut käyneen kansanopistossakin, että
hänen on selvintä hakea vuodevaatteensa ja nukkua hänen kamarinsa
nurkassa tämä yö. Tämä oli Gyllenmarckista itsestään lankeavaa ja
luonnollista eikä hän ollenkaan ottanut lukuun sitä mahdollisuutta,
että tyttö pitäisi häntä samanlaisena eläimenä kuin sitä, joka
virui jossakin toisen huoneen loukossa. Tapahtui, kuten Gyllenmarck
tahtoi, ja vasta jälkeenpäin hän tuli ajatelleeksi, miten tyttö oli
selvittänyt asian vanhemmilleen.

       *       *       *       *       *

Tämä yö oli sitten taas sellainen, ettei Gyllenmarck saanut itseään
komennetuksi nukkumaan. Lamppu paloi ja Gyllenmarck valvoi, ulkona
kohisi koski, revontulet tanssivat ja tähdet kimmelsivät, koko
talossa oli rauhallista ja hiljaista, ja se nuori, korkeapovinen,
puhdasihoinen tyttö hengitti raskaasti ja rauhallisesti porontaljalla
vällyn alla Gyllenmarckin kamarin loukossa.

Silloin Gyllenmarckissa heräsi joitakuita vaistoja.

Ensinnäkin heräsi suuri viha niitä kaupungissa majailevia suuria ja
kylmiä aivoja kohtaan, jotka olivat muodostaneet valtavan Tuntsan
kaikkikukistavaksi, imeväksi käsivarrekseen ja jotka tanssittivat
tuhansia ja kymmeniä tuhansia ihmisiä aivan niinkuin parhaaksi
näkivät. Hän tunsi, että tämä viha oli hänessä uinunut jo kauan
aikaa, mutta että se nyt vasta heräsi tajuttavaksi.

Toiseksi hän tunsi, että hänen huomaansa oli uskonut itsensä joku,
joka raskaasti ja rauhallisesti nukkui tuolla nurkassa kuuden
askeleen päässä hänestä. Hän oli pelastanut nukkuvan jostakin --
niin, samahan se, mistä, pelastanut joka tapauksessa. Kukaan ei
aikaisemmin ollut uskonut itseään Gyllenmarckin huomaan turvallisesti
ja luottavaisesti, niinkuin tuo tuolla nurkassa, tuo, jonka rinta
kohosi ja laski. Älä pelkää, tyttöseni, minä, setä Gyllenmarck,
valvon, ettei mitään pahaa sinulle tapahdu.

Vähitellen, itse tietämättä kuinka, tuli hän sellaiseen
johtopäätökseen, että Matti Niemelän talo on pelastettava
tukahduttavan hirviön kourista. Millä keinoin -- no niin -- sitähän
saa ajatella. Mutta tämä rauhallinen kolkka on autettava jaloilleen.

Tähän päätökseen tullessaan ei Gyllenmarck ottanut huomioon, että
kaikki erämaan talot olivat yhtä rauhallisia kolkkia, useimmat vain
likaisempia, riitaisempia ja runottomampia kuin Matti Niemelän
omistama rauhallinen kolkka.

Lamppu alkoi kärytä, kunnes se kokonaan sammui, eikä Gyllenmarck enää
oikein varmaan tiennyt, oliko hän hereillä vaiko nukuksissa.

Hänestä tuntui, kuin olisi hän oman itsensä puolueeton, kirkkaankylmä
syrjästäkatselija ja hänen edessään liikkui kuin näyttämöllä
eräs metsäherra Constantin Gyllenmarck, joka oli tuuman ja kolme
kyynärää ja jolla oli kotkannenä, synkkä ilme silmissä ja harmaita
oraita hiuksissa. Tällä metsäherralla ei ollut menneisyyttä eikä
tulevaisuutta, hän liikkui äänettömänä kuin varjo, vatvoi raskaita
ajatuksia, joista hän ei päässyt erilleen, luki kirjoja, joi itsensä
humalaan yksinäisyydessään ja pelkäsi ihmisiä, koska ne voisivat
kysyä: "Minne olet pannut tulevaisuutesi ja isäisi omaisuuden,
paroni?" Ja tämä metsäherra vaelsi kirkkaassa laaksossa tuntureiden
ja vaarojen keskellä, mutta tätä kirkasta laaksoa varjosti eräs
suunnaton hirviö, jolla kaikkialla oli kynsiä, käpäliä sekä
kimmeltävää kultaa. Laakson ihmisiä painosti joku tukahduttava
tunne, joka johtui heidän yllään lepäävästä hirviöstä, saavuttamaton
kulta kuumensi heidän mielensä ja kaikilla heillä oli orjan merkki
otsallaan. Sitten nousi se metsäherra Gyllenmarck, jonka hän
näki edessään näyttämöllä, korkealle, kaljulle tunturille, josta
näki laajalti maailmaa ja jossa ei käppyräisinkään katajapensas
menestynyt, ja siellä virtasi hänen suoniinsa raikasta, puhdasta
ilmaa, joka pani veret liikkeelle.

Kun hän heräsi, oli jo selvä päivä, tukkilaiset olivat jo
aamuhämärissä poistuneet, ja se ujosilmäinen tyttö, jonka hän joskus
oli pelastanut, tarjosi hänelle kahvia.

"Äiti oli aamulla vähän vihassa", sanoi se tyttö.

Gyllenmarckin sielun läpi vilahti eräs aavistus, mutta hän kysyi
kuitenkin:

"No?"

"Kun minä vaivasin metsäherraa..."

Tapahtui jotakin, jota ei ollut pitkiin aikoihin tahtomatta
tapahtunut. Gyllenmarck purskahti välittömään nauruun.




VI


Gyllenmarck oli saanut vieraaksensa erään nuoruutensa ystävän.

Käsite ystävä, samoinkuin käsite vieraskin, olivat Gyllenmarckille
jo aikoja sitten olleet voitettu kanta: molemmat olivat haihtuneet
samalla kertaa kuin Gyllenmarckien perintötilakin. Nyttemmin kävi
Gyllenmarckin luona vain sellaisia vieraita, joilla oli jotakin asiaa.

Tällä vieraalla, tällä Erik Wegenerillä, ei ollut mitään erikoista
asiaa, hän oli vain muuten tullut katsomaan, miten Gyllenmarck
jaksoi. Eikä se ollut niinkään vähäpätöinen urakka: hän oli
saanut istua yön ja pari päivää junassa, ajaa kolme neljä päivää
huonokulkuisilla hevosilla, taistella vilua vastaan vetoisissa ja
likaisissa kievareissa, istua päiväkaudet viiltävässä pakkasessa, ja
hän oli kuitenkin tullut.

Kevät ei antanut vielä pienintäkään merkkiä itsestään, talvi lepäsi
vielä maailman yli raskaana ja painostavana, lumi helisi pakkasessa
kuin teräs, milloin ei vihlova pyörre puhaltanut esiin tunturien
lomista ja peittänyt kaikkea kirvelevän kylmään, valkeaan pyörteeseen.

Matkalla Erik Wegener oli kuullut, että Korjan kylässä oli kaadettu
kolme karhua, hän oli kuullut susien ulvonnan vaarojen kupeilla ja
nähnyt raadeltuja poroja makaavan teitten varsilla, hän oli luullut
tulevansa köyhyyden ja kauhistuksen esikartanoihin.

Mutta perille hän oli tullut joka tapauksessa ja nyt hän istui
Gyllenmarckin lämpöisessä työhuoneessa, katseli valkean räiskettä ja
maisteli totia.

Hän oli paljon kärsinyt ja paljon tehnyt työtä, tämä Erik Wegener.
Hän oli tehnyt työtä, säästänyt, koonnut omaisuutta -- Gyllenmarckhan
tiesi, ettei hän ollut mikään miljoonamiehen poika -- ja tullut
rikkaaksi mieheksi, niinkuin sanotaan. Hänellä oli ollut talo, rahaa
ja osakkeita, hän oli ajanut omilla hevosilla...

"Tuo nyt ei ole mikään erikoinen nautinto", ajatteli Gyllenmarck ja
tunsi jonkunlaista etäistä kirvelemistä.

... Sitten oli perustettu suuri saha Tuntsan varrelle ja hän oli
kiinnittänyt siihen melkein koko omaisuutensa. Eihän se omaisuus
suuri ollut, mutta omaisuus hänelle joka tapauksessa.

Yrityksestä toivottiin suuria, metsää sai melkein ilmaiseksi, ellei
juuri kruunulta, niin -- tässä Wegener hymähti ja Gyllenmarckin
sydäntä vihlaisi toistamiseen -- niin talonpojilta.

Mutta sitä metsää ei koskaan saatu: Kannanlahti-yhtiö kulki aina
edellä, kallistutti kaikki, eikä antanut toisen saada mitään.
"Odotetaan, ei kai tuo ikäänsä jaksa, kylvetään lisää rahaa, yhä vain
rahaa ja rahaa". Mutta Kannanlahti-yhtiö kulki sittenkin aina edellä
ja viimein se antoi armoniskun: nielasi koko Wegenerin ja kumppanien
yrityksen polkuhinnasta, melkein ilmaiseksi.

Ja kuinka nöyryyttävällä tavalla!

"Kannanlahti-yhtiö tarjoutuu ostamaan liikkeen, sillä herrat
tulevat kaikissa tapauksissa kärsimään tappion tappion jälkeen.
Kannanlahti-yhtiö ei kuitenkaan voi käyttää hyväkseen herrojen sahaa.
Paikka on huonosti valittu: se ei ole mikään suursahan paikka,
enintään paikallista tarvetta tyydyttävän sahan, vesisahan. Eivätkö
herrat ymmärrä, että vientiä varten perustetun sahan tulee olla
suurten liikeväylien varsilla tai ainakin kivenheiton päässä niistä?
Herrojen yritys oli alusta alkaen kuolemaantuomittu. Eikä hyödytä
ollenkaan viekoitella meidän työnjohtajiamme herrojen palvelukseen,
he ovat yksinkertaista väkeä, eivätkä omin voimin voi mitään, heillä
täytyy olla _johtoa_..."

"Ne suuret, kylmät aivot", ajattelee Gyllenmarck.

Ja sitten oli Kannanlahti-yhtiö maksanut rahat, kaikki yhdellä kertaa.

"Tämän he maksavat, ei enempää. Elleivät herrat siihen tyydy, tehkää
konkurssi. Herrat ovat jo tarpeeksi leikkineet puutavaraliikettä."

Mikä auttoi? Täytyi ottaa tai tarttua kerjuusauvaan.
Kannanlahti-yhtiö oli sittenkin ollut jotenkin hienotuntoinen.

       *       *       *       *       *

"Teillä ei ollut tarpeeksi rahaa", sanoi Gyllenmarck.

"Ei, emmekä olisi millään tavalla koskaan niin paljoa saaneetkaan,
että olisimme pystyneet Kannanlahti-yhtiön kanssa millekään. Nyt minä
olen aivan förbi."

"Kuinka olit niin lyhytnäköinen?"

"Uskoin ihmisiä ja omaa laskelmataitoani".

"Hm. Etkö sure, kun et ole rikas enää?"

"Sure!" -- Erik Wegener naurahti melkein iloisesti. -- --
"Tarkoitatko todella, että surisin? Siihen ei minulla ole aikaa. Minä
voin aloittaa uudelleen, enhän ole vielä vanha, minulla on elämää
vielä yllinkyllin jäljellä."

Gyllenmarck tunsi ikäänkuin raittiin, nuorruttavan kevättuulahduksen:
elämää vielä yllin kyllin jäljellä.

Erik Wegener oli häntä vanhempi iältään. Mutta Erik Wegener teki
työtä, hänellä ei ollut aikaa vatvoa menneisyyttä, jota hänellä ei
oikeastaan ollutkaan, hän oli nykyhetken, työn ja tulevaisuuden mies,
hän ei ollut huveltanut monen sukupolven kokoamaa omaisuutta, hänen
ei tarvinnut karttaa ihmisiä.

       *       *       *       *       *

Kuitenkin, miksi hän oli tullut tänne, katsomaan Constantin
Gyllenmarckia, kuten sanoi? Aikoiko hän repiä auki haavat, joita
Gyllenmarck koetti parantaa, vetäisikö hän esille vanhat muistot ja
alkaisi haastella Gyllenmarckien suuresta valkoisesta Soiluasta, jota
tammet varjostivat.

Gyllenmarck kavahti näitä asioita ja pelkäsi. Silloin olisi kaikki,
minkä hän mahdollisesti oli voittanut, menetetty. Häntä kiusasi
tahtomattaan Wegenerin pelkkä läsnäolokin.

"Sinähän asut kuin ruhtinas", sanoi ystävä.

Gyllenmarckin olisi tietysti täytynyt hymyillä ja kiittää
kohteliaisuudesta, mutta hän vastasi vain:

"Niinkö arvelet?"

"Niin. Mikäpä on ollaksesi? Toimitat terveydeksesi virkasi
vähäpätöiset tehtävät, et kysele keneltäkään, et ole kenestäkään
riippuvainen, palkka kannetaan nenän eteen, elämä pelkkää
huolettomuutta. Mutta eikö yksinäisyys toisinaan ala piinata?"

"Minkä tuo tehneepi".

Hän, Erik Wegener, oli tullut katsomaan, millaisia nämä raukat rajat
oikein ovat, nämä viheliäisyydessään ylistetyt.

Hän oli erehtynyt. Suurpiirteistä tosin, mutta yksitoikkoista,
iankaikkisen yksitoikkoista. Täällä hän ei voisi lepuuttaa hermojaan.
Tuntureita siellä ja samoja täällä, kaikki niinkuin kumoonkäännetyt,
suunnattomat padat, toinen vain korkeampi, toinen matalampi, ei
pienintäkään syrjähyppyä yksitoikkoisissa ääriviivoissa...

"Olisit mennyt Norjaan..."

Välillä sitten vain ikuiset metsät ja kamalat aukeat, tietysti soita
ja vetisiä niittyjä, joku joki siellä täällä metsän uumenissa. Ja
entä sitten? Eikö täällä ollut kenelläkään muulla mitään sanomista
kuin Kannanlahti-yhtiöllä? Pitkin matkaa hän vain oli kuullut siitä,
niinkuin ei muita olisi ollutkaan. Tuossa on Kannanlahden puulaakin
talo, se tuli sen haltuun silloin ja silloin, tuo tuossa myös, siinä
on isännöitsijänä se ja se, entinen isäntä joutui maantielle; tuossa
on Kannanlahti-yhtiön lanssimaa, tuossa sen tukkeja, ne kai uitetaan
keväällä, tässä lossissa veistetään proomua, joka kannattaisi
Kannanlahti-yhtiön automobiilin, tässä Kannanlahti-yhtiön rakentama
silta, tuossa sen rakennuttama kansakoulu, lahjana annettu, kun se
ensin oli syönyt koko kylän köyhäksi.

Satapäinen jätkäjoukko tulee vastaan -- ne ovat tietysti
Kannanlahti-yhtiön jätkiä; mies sivuuttaa komealla oriillaan kurjan
kievarikonin, se on tietystikin Kannanlahden puulaakin pomoja.
Ja taas: tukkilaisasuntoja, punaseinäisiä talonpoikaistaloja,
pomojen asuntoja, kirkonkylässä suuria, valkeita taloja, kaikki
Kannanlahti-yhtiön.

"Herra Jumala, ovatko täällä edes sielut ihmisten omia? Eivätkö
nekin ole Kannanlahti-yhtiön! Ja miten mainitaan Kannanlahti-yhtiön
nimi: kuiskaamalla, kunnioittavasti, aivan kuin pelattaisiin loukata
jotakin suurta, kaikkivoipaa, jolla on korvat kaikkialla..."

"Niin sillä onkin", vakuuttaa Gyllenmarck hiljaisesti.

"Peuraniemellä sanottiin Kannanlahti-yhtiön metsäpäällikköä 'leivän
isäksi', sanottiin, että hänellä oli valta laittaa nälkävuosi kolmeen
kihlakuntaan, jos hän vain halusi. Ja hän oli sen kerran tehnytkin,
kun työmiehet olivat alkaneet lakkoilla. Onko se totta?"

"Kyllä se on totta".

"Kuinka väestö voi sellaista kärsiä? Eivätkö nämä ole niitä Pohjolan
ylpeitä, jäykkäniskaisia talonpoikia?"

Gyllenmarck kohautti olkapäitään.

"Tavallaan ylpeitä kylläkin", sanoi hän, "rentoja ainakin, niinkuin
täällä sanotaan. Mutta heitä on petetty, eivätkä useimmat osaa
säästää. Onhan täällä sentään rikkaitakin."

"Mutta on kauheata ehdoin tahdoin pettää ..."

Gyllenmarck naurahti kuivasti.

"Ellei kruunulta saa halvalla, saa talonpojalta", virkahti hän.

Erik Wegener puraisi huultaan ja koetti salata punastumistaan.

"Heitä pitäisi valistaa", sanoi hän.

"Valista sinä heitä, jos huvittaa. Ennen katastrofia he eivät usko,
jälkeenpäin se on myöhäistä."

Erik Wegener ei ollut huono mies, hän oli rehellinen, hän oli
oikeudenmukainen, hän teki työtä ahkerasti, hän oli kukistunut, mutta
hän oli jälleen nouseva. Hän ei ollut hylännyt Gyllenmarckia silloin
kuin Gyllenmarckien perintötila haihtui, päinvastoin oli Gyllenmarck
kadonnut hänen näköpiiristään, hän oli matkustanut kokonaisen viikon,
saadakseen lapsuutensa ja nuoruutensa ystävän luona viihdyttää
hermojaan tappionsa jälkeen. Nyt istui hän ensimmäistä iltaa
ystävänsä luona, hän oli maistanut totia ja oli tunteellinen. Mutta
Constantin Gyllenmarck ei ollut osoittanut iloa eikä surua hänen
tulostaan, hän oli ynseä ja harvasanainen, kertaakaan hän ei ollut
katsonut häntä edes silmiinkään, ja Erik Wegenerin päähän lensi
ajatus, että kuningasmurhaaja Anckarströmin ilme ehkä oli ollut
samanlainen.

Hän oli sanonut: "Valista sinä heitä, jos huvittaa..."

Noinko sanoi vapaaherra Gyllenmarck, se entinen, se hieno, se
avulias! Mihin hän oli menettänyt joustavuutensa, vai oliko hän
Soiluan kartanon mukana menettänyt kaikki eikä jaksanut voittaa
mitään takaisin? Vai joko hän oli tuhlannut kaikki elinvoimansa ennen
Soiluan menettämistä?

Mutta vastaus viipyi liian kauan, Erik Wegener palasi asiaan.

"Tokkopa kannattaa ruveta profeettana heidän joukossaan liikkumaan",
sanoi hän, "mutta voisithan sinäkin heitä toisinaan varoittaa ja
opastaa."

Vilpittömästi sanoen ei Erik Wegener odottanut tähän mitään
vastausta, hän vain vastasi, koska oli vastauksen velkaa. Mutta
vastaus tulikin, vastoin odotusta.

"Minulla on juuri eräs säälittävä tapaus", lausahti Gyllenmarck,
mutta pysähtyi siihen.

Hän ei ollut tottunut pitkiin puheisiin, hän melkein pelkäsi omaa
ääntään. Ja nyt istui tuossa yksi, joka tiesi hänestä kaikki. Hänelle
tuotti ponnistuksia jatkaminen.

"Niin, sellainen säälittävä tapaus", jatkoi hän sitten. "Rehellinen,
ahkera mies joutumassa mierolle. Tähän juttuun olen minä sekaantunut,
estämällä velkajutun tulemasta esille käräjillä... Olen päättänyt
hoitaa asian..."

"Oikein, Gyllenmarck, oikein. Juon maljasi!"

"Se tuskin kannattaa. Omasi... terve! -- Ja mitä Kannanlahti-yhtiöön
tulee... mahtaneeko se olla kummempi kuin muutkaan samanlaiset siellä
etelässä, rikkaampi vain, rahakkaampi ja käyttää rahojaan. Raha tekee
tunnottomaksi silloin, kun sitä ei enää ole pakko koota, vaan sitä ja
sillä hallitsee ja antaa sen lisätä itseään..."

"Oletko sinä tullut filosofiksi?"

"En, mutta olen täällä nähnyt kuinka paljon ja monenlaista
viheliäisyyttä tuo samainen yhtiö on matkaansaattanut, nöyryyttänyt
yksilöitä ja kansanjoukkoja, ja minä olen oppinut sitä vihaamaan..."

"Sydämestäsi?"

"Kuinka tahdot. Mutta vihani ei kohdistu yhtiöön, elottomaan,
vaan sen toimeenpaneviin jäseniin, ylhäisimmästä virkamiehestä
viheliäisimpään jätkään minä heitä kavahdan... Ja se johtuu vain
siitä viheliäisyydestä, mitä he kylvävät. Minkä minä kuitenkaan
mahdan?"

"Et mitään".

"En mitään. Enintään pysyä erilläni. Jos yhden kuiluun syöstävän
voin pelastaa -- niinkuin koetan -- toista en voi. Silloin minua ei
enää pidettäisi hyvänsuopana... hm!... hyvänsuopana ihmisenä, vaan
rettelöitsijänä, joka aiheettomasti sekaantuu yhtiön asioihin ja
koettaa vaikeuttaa sen toimintaa."

"Sellaista se on."

"Sellaista. Eikähän tuo kaikki oikeastaan minua liikuta -- sinua
itseäsi, joka olet saanut itsekohtaisia tuntemuksia yhtiöstä,
ehkä enemmän, -- mutta kun joka päivä näkee ympärillään sen
häikäilemättömyyksiä, tulee tahtomattaankin ajatelleeksi..."

Tässä tuli raja. Gyllenmarck oli puhunut, hän oli purkanut esille
omia ajatuksiaan, hän oli pitänyt pisimmän puheensa kahteen-,
kolmeentoista vuoteen, keskellä lausetta hän löysi itsensä puhumasta
ja säikähti omaa ääntänsä.

Silloin hän ei tiennyt, että hän monasti ennenkin oli puhunut, että
hänen työmiehensä, hänen emännöitsijänsä ja moni muu heidän kanssaan,
oli kuullut hänen puhuvan itse tietämättään, itseksensä, että
ajatukset joskus väkisinkin olivat purkautuneet sanoiksi.

"Miksi Gyllenmarck ei seurustellut kenenkään kanssa?"

Yksinkertainen kansa kertoi, että hänellä oli "seuraa" muutenkin.
Silloin kun ilta oli hiljaisin ja ihmiset kävivät levolle, silloin
kun metsäherra istui yksin ja karahvi oli pöydällä, silloin astui
"seura" esiin pimeistä kätköistä ja Gyllenmarck haasteli heidän
kanssaan kuin vertaistensa kanssa. Kukaan ei kuullut, mitä "seura"
sanoi, mutta Gyllenmarck sen kuuli ja vastaili ja kyseli, tyynesti ja
asiallisesti.

Näin kertoivat ihmiset. Kuinka voi odottaa, että sellainen mies
kaipaisi muuta seuraa.

Vaistomaisesti, sanattomalla kauhulla huomasi sen Erik Wegenerkin.
Gyllenmarck ei ollut puhunut hänelle, hän oli puhunut muuten vain,
itsekseen tai jollekin näkymättömälle ja herännyt keskellä lausetta,
kauhulla kuullen oman, syväsointuisen äänensä.

Näinkö pitkälle olet yksinäisyydessäsi tullut, Constantin Gyllenmarck?

Tällä hetkellä Erik Wegener niin hyvin ymmärsi kertomukset
äärettömien erämaiden sivistyneistä virkamiehistä, kuinka he joivat,
kuinka he tylsistyivät, kuinka he maatuivat ja kuinka heissä lopuksi
vain ruumis eli, mutta sielu oli jo mennyt sinne, minne se kuolemaan
jälkeen oli joutuva, ja hengetön ruumis käveli maan pinnalla.

Niin, vapaaherra Gyllenmarck, tässä nyt olet sinä ja tässä olen minä,
Erik Wegener, kellanpunaisen nuoruutesi suurin ystävä, tässä me nyt
seisomme, emmekä muuta voi.

Katso, lamppu läkähtelee ja sammuu, valkea uunissa hiipuu
hiillokseksi ja puoleksi tyhjennetty karahvi seisoo ryöstetyn
näköisellä pöydällä, mutta pakkanen paukkuu nurkissa ja korkealle
taivaalle on noussut kuu. Eikö hohdakin tunturinrinne ja -laki
valoisena ja kirkkaana, vaikka sen juuri on musta kuin peikkojen
luola ja laaksot kuin kuoleman alhot. Tuolla, hopealle hohtavan,
valkoisen suon takana, kohoaa kirkon tapuli kuin valkeuden viitta
taivasta kohden, taustanaan mustalta kuvastava havumetsä. Keskellä
suota olevalla nyppylällä kohoaa mustana ja yksinäisenä rappeutunut,
katoton tölli. Se on Mäski-Kreetan tölli, josta Kannanlahden yhtiön
jätkät ovat repineet katon pois ja viskelleet säleet ja malat ympäri
suota rangaistukseksi siitä, että mökin asukas oli myynyt heille
vedellä miedonnettua viinaa puhtaana viinana. Sellainen se on, se
jätkien oikeudentunto. Itku ja parku olivat silloin vallinneet
Mäski-Kreetan mökissä, pelästyneet lapset piileksineet äitinsä
liepeillä, joka kimakasti kiroillen oli uhannut kostaa hävittäjille.

Mutta tuolla, metsän puolella, työntäytyy mies ulos matalasta
majasta. Lähteekö varas öillisille retkilleen kuun häntä kirkkaasti
valaistessa? Pitkä varjo hiipii kiinteästi hänen jäljessään, ja
lumi narskuu hänen jalkainsa alla. Nytkö hän aloittaa työnsä? Hän
pysähtyy, naputtaa ikkunaan, varas ei niin tee, hänelle avataan.
Se on vain Kolsan Erkki, mökinpoika, joka on kuusi vuotta niinkuin
sadun orja hikoillut Kannanlahti-yhtiön töissä kesät talvet,
voidakseen mennä naimisiin Miinan kanssa. Anna miehen kulkea,
luvattomia teitä hän ei kulje, perjantaina he menevät panettamaan
itsensä kuulutuksiin, ja lapsikin heillä on jo ollut pari vuotta.
Sellainen se on, Kannanlahti-yhtiö, leivän se suo ja toimeentulon,
ja metsän takana nousee savu sen tukkilaiskämpästä, jossa miehet
hiessä ja höyryssä oljentelevat takkavalkean loisteessa täisillä
makuulavoilla pitkin seiniä, nähden unta "aatteen" voitosta ja
herätäkseen huomenna kiroilemaan kapitalistista maailmanjärjestystä
ja ansaitsemaan jokapäiväisen leipänsä. Vain se, joka enimmän on
hävinnyt korttipelissä, valvoo, vannoen huomenillalla ottavansa
häviönsä takaisin.

Sellainen on yö, puustellin ikkunasta katsottuna; tähdet loistavat
korkealla taivaalla, tunturi hohtaa valkoisena, metsä humisee ja
risahtelee, korvaan erottautuu poronkoparan kuiva kapse tai kaukainen
surkea ulvonta, ja koko luonto on täynnä korkeata aavistusta.

       *       *       *       *       *

Mutta Erik Wegener seisoo ikkunapielessä ja katsoo nuoruutensa
ystävää, jolla ei ole mitään päämäärää ja joka ei uskalla tarttua
käsiksi elämään, ja taas hän tulee ajatelleeksi kuolleen miehen
haamua, johon sielu yrittää palata, vaan ei uskalla. Hänen seuransa
tarttuu häneen ja tahtomatta pääsee lause hänen huuliltaan, lause,
joka heti lausuttua hukkuu, vaikka se kuullaan, ja joka ei häiritse
ympäristöä enemmän kuin käen kukunta korven hiljaisuutta tai
tunturintakaisen suden älähdys talviyön rauhaa.

"On rikos vanhempiesi muistoa vastaan elää noin", sanoo hän.

"Käydään levolle, yö on jo pitkälle ehtinyt", sanoo Gyllenmarck.

Lamppu sytytetään ja sammutetaan uudelleen ja kaksi miestä käy
levolle yön hiljaisuudessa, mutta kumpainenkaan ei nuku.

Gyllenmarck oli lauseen kuullut.

       *       *       *       *       *

Muutaman päivän kuluttua Erik Wegener istuutui rekeen ja lähti etelää
kohti. Gyllenmarck ei koeta puolella sanallakaan häntä siitä estää.




VII


Kylmänkalsean pakkasaamun mukana astui metsänhoitajan puustelliin
tyhjyys.

Ennen Erik Wegenerin käyntiä siellä ei ollut mitään, mutta hänen
käyntinsä jälkeen siellä ei ollut sitäkään. Erik Wegener oli käynyt
ja vienyt senkin vähän, mitä siellä oli ollut.

Tätä ei Constantin Gyllenmarck voinut käsittää. Huonekalut olivat
paikallaan kuten ennenkin, tuolla hääri Maikki keittiössä kuten
ennenkin astioita helistellen, tuossa, tien toisella puolen, kunnan
sairastupa kuten ennenkin, ilman hoitajaa ja ilman potilaita, tuolla
tunturi ja sen takana toiset tunturit ja ikuiset metsät.

Ja tässä istui hän itse, Constantin Gyllenmarck, metsänhoitaja,
vapaaherra, niinkuin oli tehnyt jo toistakymmentä vuotta.

Hän panetti tulen uuneihin, ja pian leimusi kaikissa huoneissa
iloinen valkea, karahvi ilmestyi pöydälle, ja hän kävi sen sisältöön
käsiksi huikealla asiantuntemuksella, mutta se suuri, voittamaton
turvallisuudentunne ei palannut.

Hänestä tuntui, kuin olisi hän herännyt pitkällisestä unesta myöhään
päivällä, paha maku suussaan, vähän viluisena ja haluttomana
kaikkeen. Hänen ympärillään toljotti alastomuus, ja hän tunsi
kaipaavansa jotakin, vaikk'ei tiennyt mitä, palelevansa, vaikk'ei
lämpö kyennyt vilua poistamaan, ja olevansa nälkäinen, vaikka ruoka
inhotti. Viimein heitti hän karahvin rauhaan ja silmäili kirjastoaan,
valitsi kirjan, mutta heitti sen muutaman hetken kuluttua pöydälle.

Tällaisen tilan hän saattoi ymmärtää, jos se kesti tunnin tai pari,
tai yhden aamu- tai ehtoopäivän, mutta nyt se oli kestänyt yli viikon
ja se oli liikaa. Sellaista hän ei saattanut ymmärtää.

"On rikos vanhempiesi muistoa vastaan elää noin".

Kuinkahan tässä sitten olisi elettävä, jos saa kysyä?

Elivätkö muut virkaveljet paremmasti tai edes niinkään hyvin!
Jättikö hän kentiesi virkansa hoitamatta ja hurrasi viikkokausia
yhdessä ainoassa, jatkuvassa humalassa ja antoi piikansa muistuttaa
kuukausiraporttien teosta.

Monet ponnistelivat vuosikausia, vieläpä vuosikymmeniä,
saavuttaakseen oman hoitoalueen ja itsenäisen aseman, ja kun he sen
saavuttivat, tunsivat he lepäävänsä laakereillaan ja lepäilivät
niillä kunnes kuolivat, ja kymmenen muuta astui esille kärkkymään
poismenneen paikkaa.

Hän oli saavuttanut sen huipun, jonka hän alallaan voi saavuttaa,
ja kun hän siltä poistuisi, astuisi toinen hänen tilalleen. Se
oli hänen osansa niinkuin kaikkien muittenkin. Hän tahtoi elää
rauhassa ja antaa muittenkin elää. Tämän hän oli tahtonut sanoa
Erik Wegenerille, mutta se oli jäänyt sanomatta. Asia oli nyt kerta
kaikkiaan niin, että hänen oli vaikea puhua, eikä hän voinut sitä
auttaa. Sen kai olivat vuodet saaneet aikaan. Olihan hän sitäpaitsi
tarpeeksi jo puhunut -- nuoruudessaan, siinä nuoruudessa, joka oli
vienyt häneltä kaikki vietit ja vaistot paitsi -- mahdollisesti --
itsensäsäilyttämisvaistoa.

Ja nyt kai Erik Wegener kulki ja kertoi, että sellaiseksi on tullut
Constantin Gyllenmarck, erakoksi ja eunukiksi.

Kertokoon, oma asiansa.

<tb<

Tähän asti hän oli päässyt kalseissa mietteissään, kun ovi avautui ja
Maikki pisti päänsä sisään.

"Täällä on muuan mies, joka tahtoisi puhutella herra
hosmestaria..." Gyllenmarck korjasi asentoansa. "Maikki käskee
miehen tänne". Minuutin kuluttua ilmestyi mies ovensuuhun,
nähtävästi vähän hämillään, vaikka se ei näyttänyt kuuluvan hänen
luonteenpiirteisiinsä. Hän näytti olevan tottunut sekä ryömimään
että komentamaan, hänen olennossaan oli sekä itsetietoisuutta että
pelkoa; ja hän katseli hetken Gyllenmarckia ikäänkuin harkiten, minkä
aseman häneen nähden ottaisi, mutta näki viimein parhaaksi ottaa
käskyläisaseman. "Mikä on asianne?"

"Hosmestari Stenperi käski minun tulla pyytämään, että jos
hosmestari olisi hyvä ja tulisi hänen luokseen Kivelään niin
pian kuin mahdollista". Hän sai sanotuksi asiansa vasta monien
rykäisyjen ja äänenselvittelemis-yritysten jälkeen. Tahtomattaan
Gyllenmarck hätkähti. Niitten suurten, kylmien aivojen oikea käsi
kutsui häntä puheilleen, hän, "Iso", jonka nimi Perä-Pohjolassa
ja Lapissa lausuttiin vain kuiskailemalla, hän, joka määräsi
elinehdot kymmenilletuhansille ihmisille, hän, jota pelättiin
ja liehakoitiin ja jonka suosiota tavoiteltiin, hän, joka oli
polkenut peräpohjalaisen itsetunnon lokaan ja helisti kultaa heidän
korvissaan, mutta vietyään heiltä kaiken, mitä heillä oli vietävää,
antoi heidän, muutamia harvoja lukuunottamatta, pysyä köyhinä ja
surkeina, ja samalla hän, joka kaikesta tästä huolimatta oli vain
niitten kylmien, käsittämättömien aivojen nöyrä palvelija. Ja nyt hän
lähettää kätyrinsä, tukkipomon, kutsumaan Gyllenmarckia puheilleen.

"Onko hänellä minulle jotakin asiaa?" kysyi Gyllenmarck.

"Kaipa vissiin".

"No siinä tapauksessa hänen on selvintä tulla itse tänne toimittamaan
asiansa ennen kello viittä, sillä silloin lähden virkamatkalle".

Miehen silmissä kuvastui vilpitön hämmästys ja pelko ja hän
pyöritteli neuvottomana lakkiaan.

Hän tunsi sen miehen, jonka asialla hän oli: veipä hän nuo terveiset
herralleen tai oli viemättä, oli hänen eropassinsa valmis.
Gyllenmarckin vastaus oli isku vasten kasvoja sille miehelle,
jonka sanaa hän tänne oli tuomassa, ja sille yhtiölle, jota tuo
mies edusti. Vielä varmempi oli eropassi, jos Kannanlahti-yhtiön
"Iso" näkisi hyväksi nöyrtyä ja seurata Gyllenmarckin toivomusta,
sillä "Iso" ei koskaan unohtaisi, että sanantuoja oli nähnyt hänen
nöyryytyksensä ja mahdollisesti kertoisi siitä muille.

"Eikö herra hosmestarin mitenkään passais seurata hosmestari
Stenperin pyyntöä?" kuului nyt melkein kuin rukous.

"Ei".

"Mutta hosmestari Stenper on vähän sairas. Muuten hän ei vaivaisi
herra hosmestaria."

Gyllenmarck mietti. Jos hän lähtisi liikkeelle, niin tuo
samainen mies luonnollisesti kertoisi ympäri kihlakuntaa, kuinka
Kannanlahti-yhtiön "Iso" oli juoksuttanut kruunun metsäherraa
niinkuin muitakin käskyläisiään.

"Jos asianlaita on kuten kerrotte, sopii metsänhoitaja Stenbergin
kirjoittaa minulle asiansa tai toimituttaa se muuten. Minulla ei ole
aikaa."

Mies empi vielä ja mietti uusia syitä, joilla voisi vaikuttaa
Gyllenmarckiin. Ensi kerran eläissään hän sai jyrkästi kieltävän
vastauksen herransa toivomukseen.

"Mitä metsänhoitaja Stenberg täällä muuten asioi?" kysyi Gyllenmarck
ohimennen.

"Tarkastusmatkalla vain".

"Vai niin. -- Niin, muunlaisia terveisiä en voi herrallenne lähettää.
Kuten sanoin, viiteen asti voin odottaa."

Miehen vähitellen poistuttua rupesi Gyllenmarck mittelemään
huoneensa lattiaa edestakaisin. Hän oli valehdellut, hänellä ei
ollut mitään virkamatkaa tiedossakaan, ennenkuin keväällä, mutta
hänen täytyi saada asia päätökseen. _Hän_ ei rupeaisi pokkuroimaan
Kannanlahti-yhtiötä niinkuin nuo toiset, toinen asia oli, tahtoiko
Kannanlahti-yhtiö kumartaa sitä valtaa, jota hän edusti, Suomen
kruunua. Itsekään tietämättä, miksi, muutti hän pukunsa, ajoi
kiireessä partansa, ja ullakolta sai Maikki hakea työhuoneen oven
päälle Gyllenmarckien vaakunan vapaaherrallisine kruunuineen.

Aika mateli eteenpäin, minuutit tuntuivat tunneilta ja hetki hetkeltä
lisääntyi Gyllenmarckin levottomuus. Häntä ei vaivannut kysymys, mitä
yhtiö hänestä tahtoi, vaan millä tavoin se tulisi häneen suhtautumaan.

Puoli viisi sai Maikki käskyn vielä kerran poistaa viimeisetkin
tomuhiutaleet sileiltä pinnoilta, kymmentä vaille viisi kävi
Gyllenmarck ruokailuhuoneen kaapilla katsomassa karahviaan, viittä
minuuttia vaille viisi näkyi tienmutkassa parivaljakko ratsumiehen
seuraamana kääntyvän puustelliin päin.

Kannanlahti-yhtiön "Iso" otti siis lyödäkseen ja otti komeasti.

Kun valjakko pysähtyi pääportaiden eteen, istui Gyllenmarck
työpöytänsä ääressä ja piirteli tarkoituksettomia numeroita paperille.

Tuolla oli siis hänen ovensa takana hän, se mahtava käsi. Ulkomuoto
kuin Klaus Flemingin, käynti ja ryhti kuin kuninkaan.

Askeleet kaikuivat eteisenportaissa, käskevät, vaativat askeleet,
Maikki kuulosti auttavan turkkia päältä, minuutin kuluttua kookas
vartalo täytti oviaukon, ja hämmästyksekseen Gyllenmarck huomasi
kooltaan olevansa tulijan veroinen.

Äänetön tarkastelu esittelyseremonian jälkeen: tulijan teräksinen
katse kohtaa kylmän jään, ei petollisen kevätjään, vaan ankaran
keskitalven jään, joka hyvin kestää tulen ja rautakangen, sillä se on
samaa jäätä pohjaan asti.

Gyllenmarck tuntee itsensä tällä hetkellä vahvaksi ja heikoksi: hän
tuntee voivansa vastata mitä tahansa, mutta hän ei saa huuliltaan
nöyryyttävää lausetta: "Mikä on asianne?"

Vieraan ääni on syvä ja kalskahtava; ellei tietäisi kuka hän on,
voisi erehtyä sanomaan sitä lämpimäksi.

"Suokaa anteeksi, että vaivasin teitä, herra paroni", sanoi hän.
"Ellen olisi tiennyt teitä nuoremmaksi iältä, en koskaan olisi
pyytänyt teitä luokseni. Virkaveljenä tavallaan katsoin itseni siihen
oikeutetuksi."

"Minulla ei ollut aavistustakaan herra toimitusjohtajan iästä,"
vastasi Gyllenmarck.

Vieraan katse kävi yhä teräksisemmäksi, mutta suu hymyili. Katse ja
hymy eivät sopineet yhteen.

"Metsäpäällikkö vain", naurahti hän. "Toimitusjohtaja on vuorineuvos
Borgman".

"Mikä suo minulle kunnian...?"

"Te näytte olevan kovin intresseerattu yhtiömme asioista, herra
paroni..."

"En ymmärrä, mistä teette sellaisen johtopäätöksen, herra
metsänhoitaja".

"Meillä on kyllä korvat".

Tällä kertaa vieraan katse, kasvojen ilmeet ja ääni sopivat yhteen.
Kaikki oli terästä.

"Ja entä sitten?"

"Sitten? Mikä on sen luonnollisempaa, kuin että herra paroni liittyy
siihen yhtiöön, jota kohtaan jo ennakolta tunnette intressiä ja
mielenkiintoa. Palkka, erinäisiä muita ehtoja lukuunottamatta,
viisitoistatuhatta."

Isku oli annettu, ilman mitään efektinhakua, luonnollisimmalla,
jokapäiväisimmällä äänellä maailmassa.

Gyllenmarck tunsi, että nyt, kun Kannanlahti-yhtiön kulta helisi
hänen korvansa juuressa, meni hänessä jotakin sekaisin; hetkeksi hän
menetti, jos niin voi sanoa, henkisen tajuntansa, eikä hän ajatellut
mitään muuta kuin viittätoistatuhatta markkaa. Mutta seuraavassa
silmänräpäyksessä tajunta palasi takaisin: minkä arvoinen minä olen,
kun minulle noin paljon tarjotaan? Parikymmentä vuotta sitten ei
hänelle viisitoistatuhatta markkaa paljon merkinnyt, nyt se merkitsi
jotakin, mutta hän ei -- tarvinnut; nykyinen palkka, kolmannes siitä,
riitti varsin hyvin hänen menoihinsa.

Sisimmässään hän vaistosi Kannanlahti-yhtiön ajatuksenjuoksun:
yhtiö ei pelännyt suurisuisia, agiteerailevia vastustajiaan,
mutta salakavala, pimennostaan iskuja antava, arvovaltaa nauttiva
vihollinen on vaarallinen ja pitkällinen, jos sitä voi kukistaa
ensinkään.

"Kiitän tarjouksestanne", vastasi hän äänellä, joka ei osoittanut
minkäänlaista mielenliikutusta tapahtuneen. "Minun iälläni rakastaa
jo itsenäisyyttä ja riippumattomuutta".

Vieras teki eleen ikäänkuin seuraavassa silmänräpäyksessä aikoisi
lähteä, mutta hän oli kohteliaisuuden isännälleen velkaa.

"Emme luonnollisesti voi pakottaa teitä vastaanottamaan
tarjoustamme", sanoi hän, "vaikka mielellämme käyttäisimme hyväksemme
paikallis- ja asiantuntemustanne".

"En luule voivani millään tavalla hyödyttää yhtiötänne".

Vieraan ääni oli aivan rauhallinen, kun hän vastasi:

"Tiedän, ettette tahtoisikaan".

Teräs kohtasi taas jään.

"Minä en huomaa itselläni olevan syytä edistää yhtiönne
tarkoitusperiä".

"Huomasittepa tai ette, herra paroni, yhtä on meillä ainakin oikeus
vaatia: että puolueettomasti hoidatte virkaanne ettekä sekaannu
meidän ja asiakkaittemme välisiin asioihin, jotka eivät teille kuulu."

"Virkani toimituksesta en ole teille tilivelvollinen, yksityisistä
harrastuksistani en kenellekään. Kukaan ei ole minulle enkä minä
kenellekään mitään velkaa."

Tuossa nyt istui hän, se suuri, jonka nimi Pohjolassa kuiskaten
mainittiin, tuossa nyt istui hän, ikäänkuin irvikuvana maineestaan.
Teräs oli sulamistilassa, hän olisi tahtonut musertaa alleen
uhmailijan -- oh, ollappa Gyllenmarckilla edes tuhat markkaa velkaa
jollekin, kenelle tahansa, niin näytettäisiin pitäjäläisille, miten
yhtiö kannattaa kruunun metsäherran huonekalut kartanolle, -- mutta
teräs ei voinut mitään, sitä oli jäämöhkäleelle liian vähän eikä käsi
voinut tarttua sellaiseen, jossa ei ollut kiinnekohtaa.

Ja herrat erosivat kylminä ja ynseinä, kättä ojentamatta, samat
herrat, jotka ehkä olisivat muuten voineet olla ikuisia ystäviä, ja
kaksivaljakko kaikkosi tiukujen helistessä puustellin porraspäistä.

       *       *       *       *       *

Mutta nyt oli tyhjyys poistunut ja sijaan astui suuri levottomuus,
ja Gyllenmarck tunsi, että hänen oli ryhdyttävä todellisiin
toimenpiteisiin, jos mieli pelastua kunnialla leikistä, johon hän,
Jumala tiesi miten, oli joutunut. Siitä hetkestä hän alkoi katsella
ympärilleen, mihin ryhtyä.

Kun hän kolmen päivän kuluttua palasi erään metsävartijansa luota,
teuhasi sama pomo, joka oli käynyt häntä kutsumassa "Ison" puheille,
maantiellä tiedottomasti juovuksissa. Hän oli potkittu pois yhtiön
palveluksesta, eikä hänellä ollut säästöjä eikä tulevaisuutta, hän
oli taasen alentuva kuljeksivaksi jätkäksi, sillä hän oli nähnyt
herransa häpeän. Se oli sula vääryys miesparalle, sillä "Ison" maine
ei ollut hänestä riippuvainen. Kuka esti häntä nytkään puhumasta?
Mutta nyt ei häntä moni uskonut, puhe selitettiin kostoksi.

Gyllenmarck tunsi olevansa syypää miehen kohtaloon ja lupasi
tilaisuuden tullen toimittaa hänelle sopivan paikan.

Hän oli siis joutunut toiseenkin välikäteen.




VIII


Kalpea, laiha auringonsäde tunkeutui sisään paksujen uudinten raoista
ja alkoi leikkiä Gyllenmarckin kirjoituspöydällä. Ensin se siihen
pysähtyi pitkänä, ujona viivana, ikäänkuin sanoen: "tässä minä nyt
olen", mutta kun se huomasi, ettei sen läsnäoloa pidetty pahana,
ellei juuri hyvänäkään, tuli se rohkeammaksi, hyppäsi monisärmäiselle
lasipainolle, jonka pohjassa oli kuva Kölnin tuomiokirkosta, ja
heijastihe sateenkaaren kaikissa väreissä vastakkaiselle seinälle.

"Tässä minä nyt olen ja tällainen minä olen".

Ja sen lukemattomat toverit tanssivat hangettuneella lumella, puiden
oksilla, kattojen räystäillä ja tunturien rinteillä ja sanoivat hekin:

"Nyt me olemme tulleet".

Silloin Constantin Gyllenmarck pani pois kynänsä, sillä hän huomasi,
että tulossa oli kevät. Hän oli huomannut sen jo päiviä sitten,
mutta hän ei ollut sitä huomaavinaan, sillä kevään mukaan saapui
_se_, se jokakeväinen ja kauhea. Mutta nyt oli auringonsäde päässyt
tunkeutumaan sisään uudintenraoista, ja nyt Gyllenmarck tiesi, ettei
hän voinut kohtaloaan välttää.

Siitä asti kuin Gyllenmarckien vanha Soilua oli mennyt, oli se
saapunut joka kevät, poikkeuksetta. Alussa oli Gyllenmarck koettanut
sitä karttaa, myöhemmin hän oli tehnyt yrityksiä samaan suuntaan,
mutta hän oli aina epäonnistunut; _se_ oli aina hänet löytänyt: kotoa
tai erämaista, selvänä tai humalassa, työssä tai joutilaana, seurassa
tai yksin. Ensin se häntä vähän ravisteli, aivan kuin ravistellaan
nukkuvaa ihmistä, jotta hän heräisi, sitten, kun se oli saanut hänet
hereille, sitten se alkoi. Gyllenmarck raivosi sen kynsissä ja
taisteli vastaan, mutta mitään hän ei sille voinut.

Se alkoi tavallisesti lapsuudesta, kertoi kaukaisin hopeakellon
sävelin onnellisesta kodista, juuri siitä menetetystä Soiluasta,
valoisista saleista ja tuoksuvista kukkasista, ja kun se oikein
tahtoi kiduttaa Gyllenmarckia, asetti se hänet istumaan äidin
syliin tai ajamaan isän kanssa ruukille. Sitten se esitti muutamia
kauniita kuvia varhaisemmasta poikuudesta, asetti kuviin oikean
värin ja valaistuksen, viivytteli, viivytteli ja odotti, että kuvat
tekivät asianmukaisen vaikutuksen, kunnes se ravakalla hyppäyksellä
oli keskellä keltaista ja verenpunaista nuoruutta, näytti äidin
kuolleena valkoisessa ruumisarkussa ja isän, herra paronin, seisovan
sen ääressä hiukset harmaina, katse tylsänä ja tunteettomana,
silinteri kädessä. Tämän jälkeen se vähän hellitti otetta ja antoi
uhrinsa miettiä ja tuskastua. Sitten se vasta oikein alkoi. Kuvat
seurasivat toisiaan: suuria, aurinkoisia kuvia, joissa setelit
kahisivat ja kulta helähteli, joissa naiset nauroivat, viini virtaili
ja kortit läiskähtelivät, sateenharmaita kuvia vakavista hetkistä,
lopun pelosta ja tilinteon yrityksistä, jotka aina loppuivat kullan
helinään ja ylvääseen iloon, ja vihdoin pirullisia, irvisteleviä
kuvia romahduksesta ja perikadosta ja vaelluksista ja nykyisyydestä.

Näin se oli tullut, jok'ainoa kevät, ensimmäisen valjun ja vaivaisen
auringonsäteen mukana, näin se oli tullut, ensin varovaisesti etsinyt
otteen, mihin tarttua, ja sitten häntä kiusannut, paiskellut,
ravistellut, kunnes metsät ja alangot olivat paljaat ja mullan
haju ja puhkeavien lehtien tuoksu täytti ilman. Silloin se oli
hänet jättänyt häpeäänsä ja poistunut, jätettyään kuitenkin varjon
itsestään seuraamaan Gyllenmarckia seuraavaan kevääseen asti,
varjon, joka aina muistutti olemassaolostaan ja joka säesti kaikkia
Gyllenmarckin puuhia, toimia ja edesottoja.

Silloin oli ollut kevät, kun Gyllenmarckin romahdus oli tullut.

Mutta se, joka saapui joka kevät hänen luokseen erämaahan, oli
omatunto.

Ja että se saapui joka kevät ensimmäisen auringonsäteen mukana,
johtui siitä, että Gyllenmarck joka kevät, ensimmäisen auringonsäteen
nähtyään, tahtomattaan ajatteli: "Nyt on niin ja niin monta vuotta
siitä, kuin minä hävitin isieni perinnön".

       *       *       *       *       *

Nyt alkoi siis tulla kevät, ja kuten sanottu, Gyllenmarck laski
syrjään kynänsä ja huokasi.

"Nyt on kulunut niin monta vuotta..."

Hän tunsi pelkoa ajatellessaan mitä ajatteli, mutta hänen täytyi
ajatella. Tahtoipa tai ei, hänen täytyi kuitenkin. Se oli tullut
hänelle tavaksi, josta hän ei päässyt minnekään.

Tällä kertaa hän ei yrittänyt taistella sitä vastaan, mitä tuleman
piti, sillä kokemuksista hän tiesi, ettei hän taistelussa voittaisi.
Kun sen täytyi kuitenkin tulla, niin tulkoon.

Mutta se ei tullutkaan. Se antoi aavistella itsestään, astui askelen
lähemmäksi, mutta peräytyi saman verran.

Sen täytyi tulla, kun se kerran oli tullakseen. Gyllenmarck ei
tahtonut kiduttaa itseään, hän tahtoi, että se tuli, ja tuli pian,
että hän taas pian pääsisi sen ohitse. Hänellä oli muuta tekemistä,
hän oli joutunut välikäteen, vieläpä kahteen välikäteen, hänen täytyi
vähän toimia, voidakseen pelastua kunnialla...

Mutta se ei tullut sittenkään. Se menetteli niinkuin paljas hermo
hammastaudissa, nytkähdytti, nytkähdytti, antoi tietää, että oli
olemassa, mutta ei ottanut pakottaakseen.

Gyllenmarckin valtasi kylmä taistelunhimo. Hän tahtoi sivuuttaa
painajaisensa niin pian kuin mahdollista ja hän alkoi itse sitä
auttaa. Ensin hän johdatti mieleensä kirkkaan lapsuutensa...

Ei, ajatus ei ottanut juostakseen, mielikuvat eivät palanneet
sellaisina kuin ennen. Niiden eteen oli tullut joku verho; hän näki
ne, mutta hän ei tuntenut itsessään mitään.

Kylmästi ja puolueettomasti hän ajatteli: "Jaa, sellaista oli silloin
ja tällaista nyt".

Äiti makaa kylmänä ja kauniina valkoisessa arkussa, jota kruunut ja
tähdet koristavat.

"Niin, Constantin Gyllenmarck, sellainen hän oli ja hänelle tuotit
sinä paljon surua. Mutta hän ei muistele sinua pahalla."

Romahdus, huutokauppa Soiluassa.

"Että viitsit tuota enää muistella, Constantin Gyllenmarck. Se oli
ruma tapaus, mutta oletpa saanut siitä yksinäisyydessäsi kärsiä."

Ja niin edespäin.

Mutta, kaikista ponnistuksista huolimatta, _se ei_ tullut, ja
Gyllenmarck tahtoi, että se olisi tullut, jotta hän pääsisi siitä
tällä kertaa taas erilleenkin.

"Tule nyt, sen saatana, jos kerran tulet!"

Sanat kajahtivat autiossa huoneessa terävinä ja särmikkäinä, lausuja
häpesi ja tunsi kuin joku olisi heittänyt kylmiä, kosteita jääpaloja
hänen ohimoilleen. Häneen meni viileä rauha ja hän tunsi itsensä
tyyneeksi ja toimelliseksi, jonka täytyi jollakin peittää äsken
lausumansa tuhmuus.

       *       *       *       *       *

Kas vaan, aurinko jo noin korkealla, sen säteet valaisevat,
mutt'eivät lämmitä. Ja tuossa tulee papin poika jonkun naisen kanssa
ja pysähtyy sairastuvan portille. Naisella on valkea talvitakki
ja valkea puuhka ja nahkareunukset kapan helmassa ja hihansuissa,
hän hymyilee, ja hänen hampaansa välkähtelevät auringonpaisteessa,
mutta papin poika tahtoo olla kavaljeeri ja hän puhuu ja puhuu,
ojentaa kätensä ja ottaa jäähyväiset, aikoo jo lähteäkin, mutta jää
sittenkin puhumaan. Kylläpä hänellä onkin sanomista; nainen käy
jo hajamieliseksi ja katselee muualle, mutta papin poika jatkaa
vain. Verraton poika! Nyt hän tekee kädellään liikkeen puustelliin
päin, molemmat katselevat kiinteästi ikkunoihin. Katselkaa vain,
tässä talossa on korkein kivijalka napapiirin tällä puolen. Ja taas
papin pojan suu on käynnissä ja nainen kyselee häneltä ja vähäväliä
vilkaisevat he puustelliin päin.

"Puhe koskee minua", ajatteli Gyllenmarck.

Nainen kyselee ja papin poika vastaa. Puhelu kestää Gyllenmarckista
aiheettoman kauan. Papin pojalla pitäisi olla sen verran älyä
itsessään, ettei seisottaisi tuntematonta naista tuntikausia portilla
puolipakkasessa, aivan kuin olisi kihloissa hänen kanssaan. Nyt
papin poika nostaa neljännen kerran lakkiaan, jokohan hänellä nyt on
päättäväisyyttä mennä kotiinsa! Ei, nainen kyselee vielä jotakin.
Hänellä on tummat silmäripset, ja nenän kaariviiva on kaunis, aurinko
loistaa hänen kasvoihinsa ja ne näyttävät sulautuvan kevääseen ja
valoon. No, nyt viimeinkin! Papin pojan lakki heilahtaa viidennen
kerran, sairastuvan veräjä kitisee, ja nainen kävelee luotua polkua,
ylös. Juuri noin käveli se korkearintainen, puhdasihoinen tyttö
Niemelän pirtissä.

"Niemelän, niin... Minun täytyy ruveta huikeasti ajattelemaan Matti
Niemelän asiaa... Tämä ei kelpaa pitemmälle..."

Seuraavassa silmänräpäyksessä hän huomaa, että sairastuvan ikkunoihin
ovat ilmestyneet uutimet, uudet, valkoiset uutimet. Ne ovat kyllä
siinä jo olleet monta päivää, mutta vasta nyt hän sen huomaa. Hän
huomaa muutakin: sairastuvan ikkunoista täytyy välttämättä nähdä, kun
hän kävelee pihan poikki ulkohuoneisiin... Hm, perhana vieköön.

       *       *       *       *       *

Luonnossa on kevät tulossa.

Tämä on se aika korkeassa Pohjolassa, jolloin ihminen hetkeksi
pysähtyy ja luo jonkunlaisen itsetiedottoman katsauksen siihen, mikä
on jo mennyttä. Hän pysähtyy hetkeksi toimissaan, jatkaakseen sitä
seuraavassa silmänräpäyksessä, mutta katse on kirkkaampi ja tahdissa
on pontta.

Metsien uumenista alkavat tukkityöläiset ilmestyä kirkonkyliin,
ja elleivät viinakauppiaat vielä ole ehtineet paikoille Koudasta,
Knäsöistä ja Kuollasta, kulkevat he jäidenlähtöä odotellen pitkin
teitä, syövät ansioitaan, solmivat ohimeneviä rakkaussuhteita ja
pelaavat korttia hissukseen ja varovaisesti, noin enemmän pro
forma, muodon vuoksi, koska korttipeli nyt kerta kaikkiaan on
välttämättömyys. He ovat helppoja käsitellä, näyttävät passinsa
vain hienosti muristen nimismiehelle, tulevalle vihamiehelleen,
katselevat altakulmain metsäherroja ja pienempiä herroja, sietävät
vielä poliisinkin ja tuntevat jonkunlaista kunnioitusta talollista
kohtaan, joka ei ole myynyt metsäänsä, vaikk'eivät hinnalla millään
mene hänelle työhön, sillä se ei sovi heidän arvolleen. Tällöin he
ovat taipuvaisia erinäisiin filosofeerailemisiin ja he vihaavat
periaatteesta Kannanlahti-yhtiötä, koska se, samalla kuin suo heille
leivän, pitää heitä tarpeellisessa kurituksessa, mutta jos joku
syrjäinen siinä suhteessa pitää heidän puoltaan, pitävät he häntä
puolihupsuna, sillä kukaan ei voi nousta Kannanlahti-yhtiötä ja sen
"Isoa" vastaan. Enintään tehdä sellaista pikkukiusaa.

Mutta kun sitten viinakauppiaat alkavat saavuskella, tulee toinen
ääni kelloon.

Varo silloin neitsyyttäsi, tyttö, sinä, joka et nuku kirves vieressä
ja kolmen lukon takana, ja liiku sinäkin, mies, varovaisesti
pimeässä. Pomo, tukkipomo, on silloin vähäpätöinen tekijä
yhteiskunnassa, sillä he ovat nyt vapaita miehiä eivätkä hänen
käskyvaltansa alaisia. Korttipeli ei enää tapahdu pro forma, se on
nyt työ, ja rahat vaihtavat nopeasti omistajaansa. Kun joku sitten
menettää kaikki rahansa "ventissä", "nakissa" tai "syykvetissä",
ja mahdollisesti joutuu vielä avojaloin jatkamaan vaellustaan,
pitää hän silloinkin vielä niin kiinni arvostaan, että ennemmin
varastaa talolliselta sen välttämättömän, minkä voisi saada häneltä
rehellisellä työllä tai parhaimmassa tapauksessa kerjäämällä.

Näin viettää jätkäkansa luppoaikaansa -- joutoaikaansa -- pitäen
kortteerinaan jonkun talollisen pirtin loukkoa, odotellen uusia
töitä, ja talollinen kärsii häntä, sillä useimmassa tapauksessa
hän saa korvauksen (ja kuten meillä oli puhe, on jätkä rento, kun
hänellä on rahaa), ja ellei hän kärsisi, olisi hänen persoonallinen
turvallisuutensa vaarassa.

       *       *       *       *       *

Kevät on tulossa, ja ensimmäiset juopuneet jätkät alkavat hirnahdella
maantiellä, puustellin edustalla, mutta Gyllenmarck kunnostaa
ampumavehkeitään, sillä hänen on myöskin pidettävä huolta naisen
turvallisuudesta tuolla vastapäätä. Konstaapeli Juusperi saisi
myöskin laittaa käsirautojaan kuntoon, sillä ansiot kuuluvat suurissa
metsissä olleen hyvät eikä viinan hinta ole noussut.

Tämä on myöskin se aika, jolloin kauppiaan puodin edessä on
liike vilkkain. Tällöin saapuvat porolappalaiset ja kaukaiset
uutistalokkaat syrjäkylistä, tunturien, soiden ja kiveliöiden
takaa, pitkissä raidoissa varaamaan tavaroita kesäksi, ennenkuin
keli rikkoutuu, sillä venekeino on pitkällinen ja hankala. Tällöin
soivat kulkuset ja huudot kaikuvat ja talokkaat saavat näyttää
kestiystävyyttään rahasta tai ilman.

       *       *       *       *       *

Näin tulee kevät kyliin ja kiveliöihin ja tulee myöskin Matti
Niemelän taloon, mukanaan herrastuomari Erkki Sallansuu ja
vierasmies, jona tällä kertaa on Kursun Santeri.

Korkearintainen Lyyli kävelee navetasta heinälatoon, kun
herastuomari ajaa pihaan, ja herrastuomari, joka on lestadiolainen
ja saarnamiehenä kuulu, kauhistuu nähdessään, että Lyylin käynti on
kuin suruttomain ja maailmanlasten käynti, ja hänen mieleensä muistuu
lause Sionin tyttäristä, mutta Kursun Santerin suu menee messingille.

"Onpa Niemelän Matin tytär vöyristynyt", sanoo hän. "Ja ylpistynyt.
Ei ole huomatakseenkaan."

"On", vastaa herrastuomari, "kovin on maailmaan päin kallellaan".

"Jumalan terve, Lyyli", tervehtii hän sitten. "Onko isäsi kotosalla?"

"Herrastuomariko se siinä... Ajattelin, että joko taas joku
tukkiherra... Viime päivinä on yhtenään niitä hypännyt... Kyllä isä
on pirtissä."

"Katselin tässä, kun kuljit, Lyyli. Eivät sinua näytä huolet
painavan. Mutta koettelemukset tulevat itsekullekin, koettelemukset
ja kilvoittelemiset, Lyyli, että me valmiina olisimme, kun ylkä
tulee... Ja silloin ei auta jalan nousu... Jokos olet ripillä käynyt?"

"Olinhan minä teidän Kallen kanssa yhtä aikaa..."

"Taisit olla. Ihminen vanhenee ja muisti heikkenee. Mutta ota vaari
ajallisuudessa, Lyyli."

Ja syvästi huoaten ankaran uskon mies riisui hevostaan valjaista,
sillä paluuta ei tänään voinut ajatella.

Talonväelle näytti tuottavan pieniä vaikeuksia vastata herrastuomarin
tervehdykseen hänen astuessaan pirttiin. Helpompaa ehkä olisi
ollut jättää tervehdys kokonaan vastaamatta. Matti kohotti tuskin
katsettaan aisapuusta, ja Matin vaimon tervehdyksestä saattoi
erottaa vain ensimmäisen tavun. Sitten alkoi pirtissä suuri
hiljaisuus, jolloin vain hienonhienot tomuhiutaleet leijailivat
valojuovassa, sellainen kodikkaan ja pahaaennustavan hiljaisuuden
välinen välimuoto, jolloin odotetaan, tapahtuuko jotakin vai jääkö
tapahtumatta. Lautamiehen läsnäolon tarkoitusta ei tiedetty, saattoi
olla asialla, saattoi muutenkin poiketa ollessaan asioilla muualla.
Ehkäpä sittenkin oli asioilla, mutta mitä se näin aikaisin...

"Kevääksi se panee, kevääksi", sanoo herrastuomari.

"Niin tekee", vastaa Matti, mutta harrastusta hänellä ei näytä
riittävän muuhun kuin työhön.

"Panee", säesti Matin vaimo ajatuksettomasti, katsoen pihalle.

"Ei sinulle ole tapahtunut vahinkoja viime talvena?" tiedustelee
herrastuomari.

Tällaisen tiedustelun on jokainen jumalaapelkäävä ihminen velvollinen
tekemään lähimmäiselleen pitkän kotvan ja varsinkin talven takaa
tavatessa.

"Eipä sanottavia... Lienee poro tai pari joutunut pedon suuhun..."

"Eikähän meillä paljon liikenevää olekaan", virkahtaa Matin vaimo.

Herrastuomari huokaa.

"Niin, mitäpä se tämän maailman hyvyys, jos saa sielullensa
vahingon..."

"Oletko seuranpidossa käynyt talvella?" kysäisee Matti.

"Korjan kylällä kävin uskosta puhumassa loppiaisena".

"Jaa".

Nyt alkaa mieliala olla sitä myöten muokattuna, että herrastuomari
saattaa käydä käsiksi varsinaiseen asiaansa. Jokainen huomaa, ettei
hän ilomielin ja naurusuin tule asiaansa toimittamaan. Hän huokaa
siis asianmukaisesti ja napittaa auki sarkatakkinsa, alkaen sitten
kopeloida povitaskuaan.

"Asioitakin olisi vähän sinulle, Matti", aloittaa hän.

"Vai olisi..."

Matin huulet puristuvat lujasti kiinni, ja leuka vavahtaa.
Matin vaimo katsoo kiinteästi jotakin olematonta pistettä
ulkona, salatakseen kyyneltä. Lyyli on tullut sisään ja istahtaa
seinäpenkille ovensuuhun solmien auenneita kengänpaulojaan. Hän
vaistoo, mistä on kysymys, eikä uskalla katsoa isäänsä eikä äitiinsä.

"Se olisi sitä puulaakin asiaa", jatkaa herrastuomari, levitellen
paperiaan. Sitten hän vilkaisee Mattiin ja alkaa lukea:
"Reevaaruaktiepuulaaket Kantalaksin siitä tekemän anomuksen johdosta
kutsutaan ja haastetaan täten talokas..."

Tähän hänen täytyy keskeyttää lukemisensa.

"Anna olla", sanoo Matti, "kyllä minä tiedän, mitä se koskee.
Syyskäräjiinkö se...?"

"Ei kun välikäräjiin Tanhuanpäässä heinäkuun kymmenes päivä".

"Parhaimmalla heinä-ajalla".

"Se on sen asia".

Matti heittää aisan syrjään ja jää tuijottamaan eteensä. Pirttiin
tulee raskas hiljaisuus. Vihdoin sentään suoritetaan asia loppuun,
vitkalleen ja tuskallisesti. Matti tunnustaa haasteen ja saa
jäljennöksen asiakirjasta.

"Joo, kyllä se puulaaki koettelee", sanoo viimein Kursun Santeri
velvollisuudentuntoisesti ja sytyttää hitaasti ja taitavuudella
piippunsa.

"Ei se rahojaan anna lahjaksi", todentaa herrastuomari. "Mutta
selviydyt sinä Matti -- se hosmestari Kyljenmarkki on rikas, oikein
sellainen salarikas..."

Matti on taas ottanut aisapuun ja syventynyt siihen. Ei puutu, ei
pukahda, on niinkuin ei kuulisi mitään.

Mutta herrastuomarista tuntuu, kuin loukattaisiin hänen
auktoriteettiaan, kuin häntä ei uskottaisi, vaikka ehkä hyvinkin
uskotaan. Senvuoksi hän jatkaa.

"Sellaisia ne ovat suuren maailman herrat, niinkuin Kyljenmarkkikin.
Eivät ne tunne ketään, koettelevat vain ja tunnustelevat, eivätkä näe
muuta kuin tapulin ja taivaan. Ovat niinkuin ei muita olisikaan. Ja
sitten Kyljenmarkkikin... alhaiselta mieheltä tuntui, ei se kenenkään
varpaille polkenut, mutta niin juoksutti puulaakin 'Isoa' kuin
renkiään..."

Aisa lennähtää paukahtaen lattialle, kuulijain kasvot jännittyvät ja
on kuin pirttiin tulisi enemmän valoa.

Herrastuomari huomaa, että hänellä voi olla lisävoittoa tästä
haastematkasta, ilmainen ruoka ja yösija, ja hän lisää vettä myllyyn.

Niin oli Gyllenmarck juoksuttanut yhtiön suurinta herraa, jonka
persoona varjosti koko Pohjolan, juoksuttanut leivän isää...
Uskomatonta, ellei olisi itse nähnyt, uskomatonta...

"Vai niin teki", sanoo Matti henkeään pidätellen.

Niin oli tehnyt. Herra on herrallakin. Ja kyllä kykenee Mattiakin
auttamaan, jos tahtoo, mutt'ei hänkään tietenkään rahojaan lahjoita.
Matin pitää itsekin vähän yrittää. Herrat ovat niin kyllästyväisiä.

Tyytyväisenä herrastuomari mukristelee huuliaan, ja Matin vaimo
alkaa panna pannua tulelle, täyttäen näin herrastuomarin salaisen
toivomuksen.

Matti koettaa ajatuksissaan yhdistellä tapauksia, keksiä syitä ja
seurauksia, mutta mihinkään selvyyteen hän ei pääse. Sama, josta
joku kuukausi sitten oli päässyt, oli taas edessä, se oli ainoa,
mikä hänellä oli selvillä. Hän oli kuin muutkin vertaisensa siellä
kaukana tunturien keskellä: ellei Kannanlahti-yhtiö ajatellut heidän
edestään, ajatteli joku toinen ja joka tapauksessa he hävisivät.

Mutta työ, -- kas siihen he pystyivät. Kun ottivat pystyäkseen.

       *       *       *       *       *

Illan tullen, kun vieraat jo olivat käyneet levolle, sanoi emäntä
isännälle:

"Sinun pitäisi oikein puhua sen hosmestarin kanssa. Ethän sinä näitä
asioita oikein tajuamaan kykene."

"Pitäisi!" jankkasi Matti. "Kun sinä tietäisit, miten vaikea sitä on
puhutella, et sanoisi mitään. Saa puhua niin että kuola valuu suusta,
eikä saa vastaukseksi halaistua sanaa".

Lyylillä oli omat korkeat ajatuksensa Gyllenmarckista; hän muisti
sen illan, jolloin Gyllenmarck sanaa puhumatta oli heittänyt erään
himokkaan tukkiherran rähmälleen kamarin loukkoon.

"Kyllä se vaan mainio mies on", lausui hän vakaumuksenaan, sillä
hänellä saattoi vielä tällä iällä olla vilpittömiä vakaumuksia
ihmisistä, joita hän joskus oli nähnyt.

       *       *       *       *       *

Näin olemme saaneet kevään korkeaan Pohjolaan, pappiloista ja
puustelleista kotiin ja tukkipirtteihin asti. Illat käyvät
kuulakkaiksi ja jäät alkavat harmeta, vähitellen tosin, mutta
harmenevat kuitenkin, yks' kaks' huomaa silmä jonkun pälvenkin, ja
keväinen tuoksu uhoo yksinpä auringonpaisteisista, harmaista kivistä
ja kallioista. Niin kallistuu kaikki hitaasti siihen suureen valoon
päin, mutta kevät ei täällä hekumoitse omasta olemassaolostaan ja
vehmaudestaan, se antaa aavistella vain, niinkuin kaikki muukin
täällä kaukana, kuinka hyvin saattaisi olla.




IX


Nyt tapahtuu toisinaan, että sivistyneiden, varakkaiden ja
huomattavassa asemassa olevien ihmisten lapset, jotka voivat luetella
sivistyneitä, varakkaita ja korkeassa asemassa olevia esi-isiä kolme,
neljä tai viisi suoraan ylenevää sukupolvea, saavat merkillisiä ja
eriskummallisia päähänpistoja, joita ei kukaan järkevä ihminen osaa
selittää ja tuskin he itsekään. Heidän kotinsa on vielä varakas,
mitään henkisen rappeutumisen merkkejä ei ole huomattavissa, ja
kuitenkin he painuvat omille teilleen ja harrastavat omia puuhiaan,
palatakseen sitten erinäisiä kiertoteitä taasen takaisin omaan
säätyynsä, elleivät niille teilleen jää, niinkuin valitettavasti
joskus käy.

Tällaisen vaikeasti selitettävän päähänpiston oli saanut Ingeborg
Bonn, ja tämän päähänpiston seurauksia oli, että hän sen sijaan että
olisi harjoittanut erinäisiä muodissa olevia kaunotaiteita sikäli,
että voisi niillä helppoja päiviänsä viihdyttää, tai suostunut jonkun
arvoisien vanhempiensa hyväksymän vakavaraisen ja hyvänimisen miehen
naimatarjouksen, istui autiossa ja tällä kertaa potilaattomassa
erämaan pitäjän sairastuvassa, nojasi päätään molempiin käsiinsä ja
katseli vastapäätä olevan metsäherran puustellin ikkunoita.

"Gyllenmarck, Constantin Gyllenmarck, vapaaherra", ajatteli hän ja
sitten taas: "Gyllenmarck, Constantin Gyllenmarck".

Samalla hän muisteli niitä juttuja, joita papin poika oli kertonut
tuon nimen omistajasta, odottaen, että vastapäätä olevaan ikkunaan
ilmestyisi valo ja sitten raskas, turvallisuuden tunteen herättävä
pää, mustine, ohimoilta lievästi harmaantuneine hiuksineen ja
sisäänpäin kääntyneine katseineen.

Niin tapahtuikin, mutta samassa vedettiin kaihtimet eteen, ja neiti
Ingeborg polkaisi tyytymättömänä jalkaansa. Hän oli ollut viikon
paikkakunnalla, ulkona hihkuivat jätkät, hänen oli ikävä ja häntä
peloittikin vähän.

"Hänellä kuuluu olevan suuri kirjasto", ajatteli hän, "minä menen
lainaamaan häneltä jonkun..."

Hänestä oli tämä vallan luonnollinen ajatus ja hän aikoi panna sen
viipymättä täytäntöön, mutta samalla tuotiin taloon ensimmäinen
potilas. Tuotu oli Matti Niemelän korkearintainen, terveverinen
tytär, ja tuoja oli herrastuomari Erkki Sallansuu.

Herrastuomari oli tapoja tunteva mies, ja siksi hän ensiksi pyysi
anteeksi, että vaivasi näin äkkiarvaamatta, mutta asialle ei nyt
kerta kaikkiaan voinut mitään. Edellisaamuna, kun hän juuri oli
lähdössä Niemelän talosta, oli tyttö satuttanut kirveellä jalkaansa
-- tähän polven alapuolelle --, sellaista voi sattua kenelle tahansa,
miehellekin, mutta täällä täytyy naisten osata "hantteerata" kirvestä
niinkuin miestenkin, ja niin oli hän, herrastuomari, sanonut:

"Minä vien tytön mukanani. Kun kunnalla kerran on sairaala, niin
kaipa se siellä siksi lääkitään, että kotona saa sitten lopetella".

"Kirves oli huonosti varsitettu", sanoi Lyyli.

Niin -- hm. Niin ne tulevat onnettomuudet; kun tulee yksi, niin tulee
samalla toinenkin. Ei hänkään suinkaan millään hauskalla asialla
ollut Niemelässä ollut. Ja niin tuli Lyylillekin kilvoittelu, niin
tuli, niinkuin hän oli sanonut ja maininnut. No, hyvästi nyt sitten,
neiti, ja Herran haltuun, Lyyli.

Kun jalka oli asianmukaisesti sidottu ja hoidettu, sanoi potilas:

"Minä tahtoisin tavata metsäherra Gyllenmarckia".

Hän sanoi sen sellaisella äänenvärillä, kuin olisi hän metsäherran
vanha ja uskollinen ystävä ja kuin olisi hänestä aivan luonnollista,
että metsäherra tulisi häntä katsomaan ja kuulemaan, mitä hänellä on
sanomista.

Neiti Ingeborgissa herätti tämä suora pyyntö eräänlaista kummastusta,
ja ennenkuin hän vastasi, katseli hän tarkemmin kuin julkisuudessa
on tavallista potilaansa kasvoja ja huomasi, että ne "eivät suinkaan
olleet hullumman näköiset".

"Nyt on jo niin myöhä, että tuskin voimme vaivata vapaaherraa",
vastasi hän sitten, pannen vähän painoa viimeiselle sanalle. "Mutta
huomenna".

"Huomenna! Siihen on niin pitkä aika. Eihän kello vielä ole
kahdeksaakaan."

Lyyli oli koko matkan asiaa miettinyt ja hän tahtoi sen toimittaa
heti, -- huomenna hänellä kenties ei enää olisikaan rohkeutta kutsua
metsäherra Gyllenmarckia puheilleen. Neiti Ingeborg kummastui yhä
enemmän ja mittasi potilaansa lämmön. Se oli normaali.

"Tekö tunnette vapaaherra Gyllenmarckin entuudestaan?" kysyi hän.

"Hän on käynyt meillä muutamia kertoja".

"Eikö sitä asiaa voisi lykätä huomiseen?"

"Voisi kai, mutta tahtoisin sittenkin..."

Neiti Ingeborg oli kahden vaiheilla. Tunnin verran sitten ei hän
ollut epäröinyt aikoessaan mennä lainaamaan kirjaa, nähdäkseen
etäältä näkemänsä ja papin pojan seikkaperäisesti kuvaileman miehen
läheltä, mutta nyt hän tunsi jonkunlaista epäröimistä potilaansa
pyynnön suhteen.

"Voinhan minä koettaa lähettää tytön puustelliin", sanoi hän kotvan
mietittyään, "mutta jos metsäherra on jo levolla, niin sille en voi
mitään".

Viisi minuuttia kului äänettömässä odotuksessa, kuului vain kahden
ihmislapsen hengitys, melkein sydänten tykintä, ja silloin tällöin
kohtasivat katseet toisensa.

"Hän ei tule", ajatteli Lyyli, "hän kai on jo levolla. Ja jos hän
tulee, niin mitä minä sanon..."

"Kai hän on jo nukkumassa", virkahti neiti Ingeborg, karkoittaakseen
jonkunlaista yltyvää levottomuutta, "kyllä hän olisi jo tänne
ehtinyt..."

"Eihän tyttökään ole vielä palannut..."

"Eipä kyllä. Jos hän on jo ollut levolla ja sitten noussut..."

Lyyli sävähti punaiseksi.

"Ei suinkaan..."

Metsäherraa vaivattu hänen tähtensä. Varjelkoon, mitä hän oli tehnyt.
Mutta se oli nyt tehty ja -- Gyllenmarck oli hyvä mies.

Hän lausui tämän vakaumuksensa neiti Ingeborgille, joka taas sai
lisää yllykettä kummastukselleen, mutta ei tehnyt sitä, mitä potilas
vaistomaisesti oli odottanut, lausunut jonkun rohkaisevan sanan. Kun
ei tätä kuulunut, puserti Lyyli sen esille.

"Ei hän siitä pahastu".

"Ei kai", vastasi neiti Ingeborg hajamielisesti ja tuntien, että
hänen jotakin täytyy tehdä tappaakseen minuutteja, meni hän panemaan
teevettä tulelle.

       *       *       *       *       *

Vihdoinkin sitten kuuluivat askeleet porstuasta ja tässä he nyt
seisovat vastakkain.

Neiti Ingeborg tunsi kätensä olevan eräitten sormien välissä, jotka
sormet kuuluivat hänelle varovaisesti, ettei sanoisi puolittain
vastahakoisesti ojennettuun käteen, ja selittämätön silmäpari oli
katsovinaan häneen, mutta katselikin omituisesti ohi.

"Gyllenmarck".

"Bonn".

Sitten seurasi sellainen tavallinen hiljaisuus, joka seuraa esittelyä
ja jolloin esitellyt ikäänkuin koettavat päästä toisistaan selville,
elleivät he vaikene siksi, ettei heillä parhaimmalla tahdollaankaan
ole toisilleen mitään sanottavaa, ei toisilleen mitään annettavaa
eikä toisiltaan mitään voitettavaa. Tätä hiljaisuutta kesti vain
sekunnin, mutta sen arvo ehdittiin kuitenkin tajuta molemmin puolin.

"Tässä hän siis on", ajatteli neiti Ingeborg, "se verhon ympäröimä...
Minä ihmettelen, mitä toisessa huoneessa oleva tyttönen mahtaa
häneltä tahtoa..."

"Papin poika oli kohtelias", ajatteli Gyllenmarck luoden nopean
katseen naiseen, "enkä minä sitä ollenkaan ihmettele..."

Ääneen hän lausui:

"Minua kutsuttiin tänne".

"Niin, tosiaankin, herra paroni, täällä on eräs potilas, neitonen,
joka välttämättömästi tahtoi puhutella teitä tänä iltana. Koetin
kyllä saada häntä lykkäämään..."

Kuullessaan sanan paroni, loi Gyllenmarck taas lyhyen katseen
puhujaan ja astui sitten käskemättä sisäovea kohden.

"Ei mitään, hyvä neiti", vastasi hän, "matkahan on vain kymmenen
syltä".

Kas, siinähän oli se korkearintainen, puhdasverinen tyttö valkoisella
vuoteella vaaleassa karbolintuoksuisessa huoneessa, ja Gyllenmarck
astui sinne kuin joku setä tai omainen.

"Mutta, lapsi hyvä", sanoi hän, "miten sinun on käynyt?"

Niin oli käynyt -- kirves oli sattunut jalkaan.

"Oli oikein, että heti tulit sairaalaan, muuten olisit saanut ehkä
ikäsi ontua?"

Gyllenmarck muisteli, miten oli nähnyt hänen käyvän Niemelän
permannolla, sitä olisi katsonut vaikka päivän, väsymättä, ja sitten
hänen mieleensä muistuivat erinäiset muut asiat, jotka hän jo
hetkeksi oli unohtanut.

"Ei kai olisi tullut tänne tulluksi", vastasi Lyyli, "mutta sattui
herrastuomari Sallansuu olemaan meillä..."

Ja sitten se pulpahti esiin: herrastuomari oli antanut haasteen,
puulaaki tahtoi isän pois talosta.

Nyt Gyllenmarck tunsi, kuinka veret hänen poskipäissään kylmenivät.
Tässä hän nyt istui kauniisti, hän, Constantin Gyllenmarck, sanansa
syöneenä. Häntä pidettiin rikkaana: ollapa nyt edes viisikääntuhatta
markkaa.

"Tiedätkö sinä, mille päivälle haaste annettiin?" kysyi hän.

"En minä päivää tiedä, mutta heinäkuusta ne puhuivat. Eihän
metsäherra vihastu minulle, kun vaivasin?"

Gyllenmarck koetti naurahtaa.

"Vihastu, eihän toki", vastasi hän. "Lapsi tekee kauniisti
ajatellessaan vanhempiaan. Kaikki sitä eivät tee..."

Hän vaikeni hetkeksi, ikäänkuin kootakseen ajatuksiaan.

"Luotatko sinä minuun?" kysyi hän sitten äkkiä.

"Kuka ei sitä tekisi", hymähti tyttö, aivan kuin olisi se
luonnollisimpia asioita, mitä saattoi olla.

"No älä sitten sure, vaan tule terveeksi", sanoi Gyllenmarck ja
hän tunsi itsessään voimaa ja pontta, kun jatkoi: "Ei isääsi
viidentuhannen markan takia ajeta pois sellaisesta talosta".

Hän tunsi, että hänen rohkeudellaan oli joku pohja tai
ponnahduslauta, mutta missä se oli, sitä hän ei tiennyt. Mutta se
täytyi löytyä -- Jumal'auta! Tai oliko hän joku heittiö, joka lupasi
ja lupasi, mutta ei kyennyt lupaustaan täyttämään ja jonka piti
hävetä lapsen edessä.

"Minä tulen taas huomenna sinua katsomaan", sanoi hän vihdoin ja
nousi.

"Siitä on vain vaivaa metsäherralle".

"No, älä sinä sitä ajattele. Hyvästi nyt vain."

Hänen ryhtinsä oli suorempi, kun hän poistui ja etuhuoneessa hän
katseli neiti Ingeborgia suoraan silmiin.

"Tyttöparka ajattelee vanhempiaan", selitti hän. "Elämä tunturien
takana ja kettujen keskellä ei totisesti ole helppoa".

Neiti Ingeborg ei voinut olla lievästi punastumatta. Hän oli
ikäänkuin jostakin kaukaa erottavinaan sanomattoman kauniit kasvot,
jotka sanoivat: Nyt näet ne kasvot, joiden omistajan papin poika
koetti tehdä naurettavaksi tai puolihupsuksi. Sitten hän näki kasvot
niin läheltä, että hengitys tuntui, ja se kaukainen kauneus sai antaa
sijan elämälle ja miehekkyydelle, mutta silmistä katseli suunnaton
erämaa. Ja neiti Ingeborg unohti vastata.

"Istukaa, herra paroni", sanoi hän ainoastaan, senkin puoleksi
väkinäisesti.

"Kiitän, mutta aika on jo myöhäinen. Toivon teidän viihtyvän hyvin
erämaassa. Alussa se kyllä ehkä on vaikeaa, mutta siihen tottuu, eikä
täältä lopuksi enää lähde ajamallakaan."

"Herra paroni on jo ollut täällä pitemmän aikaa?"

"Kutakuinkin. Toistakymmentä vuotta."

"Suurenmoista. Ettekä halua pois?"

Tähän Gyllenmarck olisi voinut vastata lyhyesti: "En", tai: "En ole
sitä ajatellut", mutta hän sai tällä kertaa taas suoruudenpuuskansa,
joka saattoi hänet leikkimään tulella ja joka oli omiaan saamaan
hänet välikäteen, ja siksi hän vastasi:

"Jos ehkä joskus tahtoisinkin, niin olen polttanut laivani".

Taas se oli sanottu. Mutta neiti Ingeborg tunsi käden keveästi
koskettavan omaansa, ja kun hän meni ikkunaan, näki hän miehen haamun
kulkevan pimeän tien yli.

       *       *       *       *       *

"Gyllenmarck, Gyllenmarck", ajatteli hän, eikä paljoa muuta. Sillä
mistään laivojen polttamisesta ei papin poika ollut puhunut. Neiti
Ingeborg koetti vaivata päätään, mutta mihinkään päätökseen hän ei
päässyt.

"Rikollinen hän ei ainakaan ole", lopetti hän, "sillä silloin hän ei
olisi kruunun palveluksessa".

Seuraavina päivinä alkoi Gyllenmarck järkevästi miettiä. Hänen täytyi
todellakin ottaa asia oikein ajatellakseen, sillä hän oli antanut
lupauksensa niin puolelle kuin toisellekin. Ja kun hän viikon oli
asiaa harkinnut, oli hän myöskin tullut erääseen johtopäätökseen.

Hän kävi myöskin säännöllisesti sairastuvassa toisella puolella
tietä. Oikeastaanhan siihen ei ollut mitään säällistä aihetta, mutta
olihan hyvä pitää tyttöraukkaa reippaalla mielellä. Ja aina kun
hän tuli sieltä kotiinsa, tunsi hän jollakin erinomaisella tavalla
reipastuneensa ja virkistyneensä.

"Kyllä minä luulen, ettei tästä mitään vakavampaa tule", sanoi hän
Lyylille. "Itse asiassa tämä juttu on hyvinkin helppo selvittää,
kunhan vain saan sen verran aikaan. Ja se Kannanlahden yhtiökin on
nyt kerta kaikkiaan sellainen syöjä..."

Kunhan maa paljastuu, niin hän käy arvostelemassa Niemelän metsän
ja erottaa siitä viidentuhannen markan myytävän palstan tai miksei
kuuden- tai seitsemäntuhannen, että mies saa käteisiä. Mutta nopea
tässä täytyy olla, arvaamattoman nopea.

Muutamana päivänä, kun hän poistui sairaalasta, sanoi neiti Ingeborg:

"Herra paronilla on hyvin hyvä sydän".

Samassa hän kuitenkin tunsi olleensa liian rohkea, sillä hän punastui
ja kävi noloksi ja toivoi, että olisi sanonut vain niinkuin ennenkin:
"Hyvästi nyt ja tervetuloa huomenna kahdentoista tienoissa".

Constantin Gyllenmarck pysähtyi ja nolostui hänkin eikä hän voinut
sille mitään, että hän tunsi sydämensä tykähtelevän. Mutta tunnustus
oli niin yllättävä, ettei hän voinut mitään käden käänteessä vastata,
ja seuraus oli se, että neiti Ingeborg tunsi vielä selvemmin olleensa
tahditon ja tunkeileva ja päätti sen korjata.

"Suokaa anteeksi, herra paroni, mutta olen usein ajatellut teitä
ja ihmetellyt, kuinka teiltä riittää aikaa... ajatella vieraiden
ihmisten asioita..."

Ajatellut minua! ajatteli Gyllenmarck. Herra Jumala, mitä minä sitten
olen tehnyt siitä asti, kun näin papin pojan teikkaroivan hänen
edessään tuossa veräjällä.

"Mitäpä täällä muuta ajattelee kuin niitä ihmisiä, jotka alati ovat
silmäin edessä", vastasi hän viimein luonnollisesti, "tai sitten
muistelee menneitä. Se on yleinen sairaus niillä, jotka muualta ovat
tänne tulleet."




X


Autiossa erämaassa, peninkulman päässä kirkolta, oli muuan vanha ja
ränsistynyt, punertava rakennus, jota Gyllenmarck erämatkoillaan ei
koskaan ollut sivuuttanut pysähtymättä sen luo hetkiseksi. Herra
tiesi, mitä varten se siihen aikoinaan oli tehty, puron rannalle,
vaaran juurelle; nykyisin sitä tukinuittajat joskus käyttivät
tilapäisenä oleskelupaikkanaan, ja ehkäpä se alkuaankin oli sitä
varten rakennettu.

Pääasia oli, että se toi Gyllenmarckin mieleen muistoja menneiltä
ajoilta.

Se oli niinkuin joku vanha alppimylly, alppipuron rannalla,
sellainen idyllinen, rauhaisa paikka, jollaisia toisinaan kuvaavat
ne halpahintaiset väripainokuvat, joita kuljeskelevat kauppiaat
myyskentelevät ympäri maatamme.

Tässä yltyi lirisevä puronen kohisevaksi könkääksi, ja tässä näytti
korkea vaara millä hetkellä tahansa olevan valmis kaatumaan tuon
ränsistyneen, punaisen rakennuksen päälle. Tässä vei kaitainen
porras yli könkäänniskan, ja tällä portaalla viivähti Gyllenmarck
ohikulkiessaan aina hetken tai pari ja ajatteli, että juuri
tällainen porras oli jossakin lähellä Soiluaa, porras, jolla hän
ensimmäisen ja viimeisen kerran oli suudellut sitä tyttöä, jota
rakasti nuoruutensa alkupäivinä. Sittemmin ei hän ollut tyttöä
koskaan nähnyt, mutta tällä portaalla seisoessaan ajatteli hän häntä
mielellään ja vaivatta, sillä se oli yksi niitä ainoita muistoja
hänen kellanpunaisen nuoruutensa päiviltä, joka ei tuottanut hänelle
vähintäkään tuskaa.

Aurinko paistoi täydeltä terältään. Oli niitä hetkiä, jolloin kevät
vaihtuu kesäksi, jolloin metsät ovat tuoreet ja tuoksuvat ja jolloin
koivut komeilevat ensimmäisissä vaaleanvihreissä lehvissään. Päivä
oli kuuma, mutta korkean kirkas, ja Gyllenmarck ajatteli sitä tyttöä,
jota hän joskus, kolmattakymmentä vuotta sitten, oli suudellut
Soiluan ruukin myllysillalla.

Portaalla seisoessaan huomasi hän olevansa matkalla.

Hän oli viimeinkin ryhtynyt ratkaiseviin toimenpiteisiin Matti
Niemelän asian suhteen, ja hänen oli nyt matkattava Krokforsin yhtiön
pehtorin puheille, joka oleskeli Vuostimon metsässä tukinuittoa
valvomassa, neljän peninkulman päässä kirkolta ja puustellista.

Hän oli lähtenyt tälle matkalle, koska heinäkuun kymmenes päivä
läheni joka hetki, koska hän oli antanut Matti Niemelälle erään
lupauksen ja koska hänen nyt oli toimittava, jos ylimalkaan aikoi
jotakin toimia. Hän muisti Matti Niemelän nuoren, korkearintaisen ja
terveverisen tyttären, sitten hän muisti Ingeborg Bonnin ja valkoisen
nuoruutensa rakastetun ja lopuksi hän muisti, että lupaus on sentään
aina lupaus, ja ellei hän sitä täyttäisi, ei hän kehtaisi kulkea
kunnan sairastuvan ohitse.

Näin ajatteli Constantin Gyllenmarck, katsellen vaahtoavaa putousta,
näin hän ajatteli, nojatessaan portaan kaidetta vasten, näin hän
ajatteli, ja juuri silloin lähestyi vaalea nainen porrasta, mutt'ei
uskaltanut tulla ylitse, koska porras oli liian kapea kahden
sivuutettavaksi.

Gyllenmarck tunsi hänet, ja samassa hän myöskin tunsi jonkunlaista
epävarmuutta sisässään. Hetkisen hänen täytyi katsella, ennenkuin voi
mennä vastaankaan.

"Neiti Bonn", lausui hän, käydessään viimein vastaan, "teitä olisin
kaikkein vähimmin täällä odottanut".

"Ja minä teitä, herra paroni. Te näytte rakastavan tätä paikkaa".

"Sille, joka on polttanut laivansa, hyvä neiti, ovat rakkaita kaikki
paikat, jotka muistuttavat jostakin kauniista".

"Mitä ylimalkaan laivoihin tulee, herra paroni, voi niitä polttaa
monella eri tavalla. Itsekukin voi joskus polttaa laivansa".

Constantin Gyllenmarck tunsi, että hänessä jotakin ailahti, ja hän
katseli neiti Ingeborgia samanlaisessa valossa kuin silloin, kun
papin poika teikkasi hänen edessään sairastuvan veräjän luona.

"Minä tulen sairaan luota", jatkoi neiti Ingeborg, aivan kuin ei
olisi aikaisemmin puhunut mitään.

"Minä olen menossa Vuostimoon Krokfors-yhtiön pehtorin puheille",
vastasi Gyllenmarck velvollisuudentuntoisesti.

"Kuljetteko tekin jonkun _puheilla_?"

"Täytyy joskus niin tapahtua. Ei kuitenkaan omissa asioissani."

"Sen arvaan. Teillä ei mahtane olla asioita juuri kenenkään kanssa,
ellemme ota lukuun virka-asioita."

Metsäherra Gyllenmarckista tuntui omituiselta, että yksinäinen nainen
istuutui ja alkoi haastella hänen kanssaan keskellä autiota erämaata.
Hänen täytyi pitää seuraa ja hän koetti miettiä, mitä nyt sanoisi.

"Ettekö te pelkää ollenkaan, neiti Bonn?" kysyi hän.

"Ketä? Teitäkö, herra paroni?"

"Erämaassa itsessäänkin kerrotaan olevan jotakin peloittavaa. En
kyllä sitä itse ole huomannut, mutta niin sanotaan."

"Voi ehkä olla sellaisen mielestä, joka ei siihen ole tottunut.
Minä siinä en huomaa muuta kuin kaunista ja suurenmoista. Katsokaa
auringon leikkiä tuolla jäätiköllä, tunturin rinteellä. Huomaatteko,
herra paroni?"

Constantin Gyllenmarck tunsi, kuinka eräs nainen, jonka hän
puolikolmatta kuukautta oli tuntenut nimeltä, painautui häntä niin
lähelle, että ruumiin lämpö tuntui, ja osoitti jotakin pistettä
kaukana etäisyydessä. Mutta hän ei tuntenut mitään halua vetäytyä
pois. Päinvastoin hän tunsi, että jos se asia, jonka hän oli ottanut
toimittaakseen, jäisi toimittamatta, niin tuo samainen nainen
vetäytyisi mahdollisimman kauas hänestä.

"Noin, Constantin Gyllenmarck, katsokaa tuonne. Eikö se välkkyile
aivan kuin hopeakuvastin?"

Mitäpä voi kuvastin, olkoon se vaikka hopeaa, vaikuttaa ihmiselämään.
Mutta tällä hetkellä sinä, Constantin Gyllenmarck, jouduit
auttamattomasti kiinni. Siinä sinä nyt istut, joku nainen, jonka nimi
on Ingeborg Bonn, painautuu ruumiiseesi kiinni ja sanoo: "Näetkö,
näetkö tuolla kaukana, siintävässä etäisyydessä?"

Ja tällä hetkellä sinä, Constantin Gyllenmarck, taas tartut kourin
kiinni elämään. Sinä et näe mitään välkkyvää pistettä jossakin
kaukana tunturin rinteellä, sinä tunnet eläväsi kaukaista tarua,
jolloin eräs toinen nainen Soiluan ruukin sillalla sanoi: "Minä
rakastan aina sinua". -- Mutta tuo taru astuu nyt pitkin askelin
lähemmäksi sinua, siintävä etäisyys, jota kolmisenkymmentä vuotta
sitten sinulle näytettiin, tulee kädenulottuman päähän -- ympärilläsi
on vain autio erämaa, kohiseva putous ja sen reunalla punainen,
ränsistynyt rakennus, -- ojentaa sinulle kätensä sanoen: "Tässä minä
nyt olen, Constantin Gyllenmarck".

Sinä olet sillä välin sivuuttanut keski-iän, sinä olet elänyt mukana,
kaikki on sinulle vain joko muistoa tai erämaata, mutta sinä palaat
takaisin siihen menneeseen ja sitten nykyisyyteen ja sinä vaikenet.

Mutta se toinen, joka istuu rinnallasi -- hänen ruumiissaan virtailee
veri vielä nuorena ja lämpimänä, sinä et usko enää itseäsi, vaan hän
uskaltaa uskoa vielä tulevaisuuteenkin ja katselee sinua kuin jotakin
korkeaa ja luoksepääsemätöntä. Hänellä on erinäiset luulot sinusta,
luulot, joista sinullakin on aavistusta, vaikk'ei käsitystä niiden
laajuudesta.

Tällöin tuntee Constantin Gyllenmarck, vapaaherra, itsensä
saamattomaksi ja neuvottomaksi. Hän koettaa katsella, mutta ei huomaa
mitään välkkyvää pistettä kaukana etäisyydessä, hän kuulee vain
putouksen kumean kohinan edessään, puitten humisevan ja lintujen
iloisesti livertelevän ympärillään. Ja samalla kuin hänen silmänsä
hakee kimaltelevaa pistettä, tuntee hän, että kaikki, mikä on mennyt,
tulee pika-askelin lähemmäksi, kunnes tuntuu siltä, kuin eräitä
vuosikymmeniä ei olisi ollutkaan ja tämä kaikki olisi suoranaista
jatkoa sille, mitä joskus oli tapahtunut Soiluan ruukin sillalla.

Hän luo ohimenevän katseen vieressään istuvaan naiseen, jonka
vaaleat kasvot näyttävät sulautuvan valoon ja kevääseen, tuntee,
että hänen kätensä lepää hänen kädessään, eikä kumpikaan tahdo
niitä erottaa. Hänen silmänsä etsii edelleenkin kaukaisen tunturin
rinteellä kimaltelevaa pistettä, ja kun hän sen löytää, puristaa hän
vaistomaisesti kädessään olevaa pientä ja valkoista kättä.

"Nyt minä näen sen..."

Toinen on nähtävästi jo unohtanut välkkyilevän pisteen ja ajattelee
muuta. Hän vastaa vain kädenpuristukseen, ja ohimenevä tuskansekainen
hymy karehti hänen suupielessään.

Mutta Constantin Gyllenmarckissa herää jotakin, joka jo on kauan
aikaa yrittänyt nostella päätänsä, vaikk'ei ole jaksanut. Se herää
äkkiä suurena ja väkevänä, veri alkaa kiihkeänä virtailla hänen
suonissaan, ja hän tuntee itsessään tarmoa ja voimaa.

"Ingeborg Bonn", sanoo hän äkkiä, "minä rakastan teitä".

Tähän ei hän tarvinnut pienintäkään ponnistusta, se tuli niinkuin
pakosta.

Nainen ei vastannut mitään. Hänen suupielensä värähti, ja hän pusersi
hiukan lujemmin Gyllenmarckin kättä, mutta sanaakaan hän ei vastannut.

"Tämä voi tuntua teistä jonkun verran hullulta, neiti Bonn", jatkoi
Gyllenmarck, "mutta niin asia kuitenkin on".

Neiti Ingeborg ei vieläkään vastannut mitään, hän nojasi vain
metsäherran olkapäätä vasten ja piti hänen kädestään, ja Constantin
Gyllenmarck tunsi itsensä väkeväksi ja vahvaksi hänen rinnallaan.

Hän uskalsi repiä auki arpeutuneet haavat ja avata sydämensä
ja hän teki sen lääkärin taitavuudella, yksityiskohtaisesti ja
johdonmukaisesti, alkaen lapsuutensa ensimmäisestä muistosta ja
päättäen siihen hetkeen asti, jota nyt eli. Hänelle tuotti melkein
nautintoa viivähtää tuskallisissa kokemuksissa, saadakseen verrata
niitä kuluvaan hetkeen, ja hänestä tuntui, kuin kaikki mennyt olisi
ollut välttämätöntä nykyisyyden saavuttamiseksi.

Neiti Ingeborg kuunteli, luomatta hetkeksikään katsettaan pois
hänestä, kuunteli ja sormieli hänen takkinsa lievettä, ja kun
Gyllenmarck oli lopettanut, sanoi hän ainoastaan:

"Jotakin tuollaista olen aavistanut ja minä olen säälinyt sinua
niin... niin..."

Hänen silmänurkkiinsa nousivat kyyneleet, ja hän kätki päänsä
Gyllenmarckin povelle. Kuinka hän olisi voinut muuta kuin rakastaa
metsäherra Gyllenmarckia, sitähän hän oli tehnyt siitä asti, kun
Gyllenmarck ensi kerran oli jalallaan astunut sairastuvan oven
sisäpuolelle.

Mutta tämä kaikkihan oli, niinkuin jo oli puhe, suoranaista jatkoa
sille, joka hyvin kauan aikaa sitten oli tapahtunut Soiluan ruukin
sillalla.




XI


Kun Gyllenmarck istui vastapäätä Krokforsin yhtiön pehtoria, ajatteli
hän enemmän Ingeborg Bonnia kuin itseään tai Matti Niemelää.

"Minun täytyy onnistua", ajatteli hän ja hän oli varma siitä, että
onnistuisi.

Krokforsin yhtiön pehtori oli Suomessa syntynyt ja jätkästä ylennyt
pehtoriksi. Sellaisten henkilöiden kanssa Gyllenmarck seurusteli
vielä suuremmalla vastenmielisyydellä kuin muitten, mutta tällä
kertaa se ei tuottanut hänelle sanottavia vaikeuksia.

Pehtori hämmästyi, saadessaan vieraakseen Constantin Gyllenmarckin
tukkikämpän herraskamariin. Ruuanjätteet korjattiin syrjään, enimmän
rasvoittuneet paperit pantiin toisten alle, mutta spriipullo
jätettiin tahallaan pöydälle. Kuka tiesi, mitä metsäherralla
oli asiaa, ehkä hakkuussa oli sattunut joku virhe. Täytyi olla
varovainen. Ja pehtori pakotti leveän naamansa hymyilemään, työnsi
itse esille jakkaran istuttavaksi ja komensi kokin hakemaan lähteestä
vettä ja keittämään kahvia.

Seinän takaa kuului tukkilaisten hanurin kilkutus sekaantuneena
lauluun ja puheensorinaan, mutta pehtori kävi itse kieltämässä.
Hänellä oli kirkonkylän metsäherra asioilla, ja se, joka ei kyennyt
pitämään kitaansa kiinni, saisi huomenna lopputilinsä ja lähteä
laputtamaan. Sellainen on kuri Kannanlahti-yhtiössä ja sellainen on
myös Krokforsin yhtiössä, sen sai jätkäjoukko uskoa.

Sitten pehtori palasi taas herraskamariin ja valitti, ettei
aikaisemmin tiennyt metsäherran tulosta.

"Täällä ei saa järjestystä millään", valitti hän, "mutt'ei käy
ajaminen miehiä poiskaan".

Gyllenmarck ymmärsi sen hyvin -- tällä kertaa. Antaa miesten olla
vain, heillä nyt on kerta kaikkiaan omat tapansa.

Pehtori höristi korviaan. Tällainen oli outoa puhetta Gyllenmarckin
suusta, mikäli hän oli kuullut. Parasta on olla varuillaan, ehkäpä
metsäherralla oli asiaa, josta saattoi hyötyä.

Nyt se sitten laukesi.

"En tule oikeastaan omissa asioissani. Tulen erään toisen asioissa,
minä olen nimittäin ottanut myydäkseni muutaman metsäpalstan."

Pehtori höristi korviaan vielä enemmän. Hän oli kuullut, että
Gyllenmarckilla oli joitakin asioita Matti Niemelän kanssa. Tai
ellei oikeastaan mitään asioita, niin ainakin jotakin tekemistä
hänen kanssaan. Hänelle tarjoutui tässä oiva tilaisuus ostaa
metsää, tilaisuus, jollaisista Krokforsin yhtiö Kannanlahti-yhtiön
toimesta useimmiten sai olla vailla, ellei kuljettu pitkin kyliä
kauppatilaisuuksia tiedustelemassa.

Herra pehtori vaikeni, näpsäytteli sormiaan ja antoi Gyllenmarckin
odottaa. Hänellä oli jonkunlainen pohjatajunta siitä, että hänkin
oli tällä kertaa herra -- metsäherrankin silmissä ja että metsäherra
saattoi nyt, kuluvalla hetkellä, olla hänestä jollakin tavalla
riippuvainen.

"Meillä on jo ostettua metsää niin paljon", sanoi hän, kun
tarpeellinen aika oli kulunut ja Gyllenmarck siis tarpeellisen kauan
oli saanut hänen mielestään odottaa.

Gylienmarck katseli pienestä, likaisesta ikkunasta, kuinka
sinimekkoinen jätkä hakkasi puita sen edustalla, mutta se jätkä
oli hänestä odottamattoman kaukana, näytti aivan kuin se jollakin
salaperäisellä tavalla erottamattomasti olisi kuulunut metsään,
maahan ja jokeen, eikä olisi liikuttanut häntä, eikä muita eläviä
ihmisiä ollenkaan. Hän kuuli pehtorin vastauksen ja ajatteli neiti
Ingeborg Bonnia, sitten Matti Niemelää, hänen tupaansa, perhettänsä
ja terveveristä tytärtänsä, joka ehkä saattoi joutua tuon puita
hakkaavan jätkän saaliiksi, ellei hän asiassaan onnistuisi, vaan
Matti Niemelä perheineen joutuisi maantielle, ja vihdoin hänen
ajatuksensa lensi Kannanlahti-yhtiöön ja "Ison" merkilliseen ja
kuuluisaan käyntiin hänen luonaan, ja hänet valtasi taas kiihottava
taistelunhimo ja hän päätti voittaa.

Gyllenmarck antoi myöskin puolestaan pehtorin odottaa ja katseli
ilmeettömin silmin vuoroin likaista lattiaa, vuoroin ikkunasta ulos.

Itse asiassa ei pehtorilla ollut mielessäkään antaa kieltävää
vastausta Gyllenmarckin esitykseen. Hän tahtoi ainoastaan huomauttaa
olevansa herra ja että hänellä oli valta hyväksyä tai hyljätä
Gyllenmarckin tarjous. Kaiken lopuksi hän kuitenkin tarjouksen
hyväksyisi, oli tuo sitten millainen tahansa. Oli viisasta koettaa
pysytteleidä Gyllenmarckin tapaisen miehen suosiossa.

Mutta hämmästyksekseen näki hän metsäherran kopeloivan lakkiaan,
vaikk'ei kahvikaan ollut vielä valmis. -- Kuitenkin, kun hän muisti,
se kuului olevan metsäherra Gyllenmarckin tapa: hän ei koskaan
sanonut yhtä asiaa kahteen kertaan. Ja äkkiä pehtorinkin päähän lensi
kertomus "Ison" käynnistä Gyllenmarckin luona ja yhtä äkkiä tunsi hän
itsensä heikoksi ja vaatimattomaksi.

Spriipullokin oli pöydällä vielä avaamattomana, sen avulla ehkä
saattoi alentaa hintaa, jos Gyllenmarck kovin kohtuuttomia vaatisi.

"Tarjoukseni oli vilpittömässä mielessä tehty", sanoi Gyllenmarck.
"Mutta jos teillä todellakin on enemmän metsää kuin mitä pystytte
hallitsemaan, niin minä tietysti peräydyn".

Pehtori joutui hämilleen.

"Tuota noin... ei sitä niin paljon ole, etteikö lisääkin voisi ostaa
ensi vuotta varten", virkahti hän, väänsi sitten punakat kasvonsa
nauruun ja jatkoi, avaten pullonsa: "Metsäherra soisi nyt anteeksi,
tässä on vähän suunavausta, kun ei se kahvikaan näy joutuvan."

"Perkelettäkö siellä koko päivä kuhnaillaan yhden ainoan kahvipannun
kanssa?" huusi hän sitten puita hakkaavalle miehelle rientäen ovelle.

Mies, joka oli samalla kertaa pehtorin ja muiden pomojen kokki
ja naistenhankkija, murahti vastaan jonkun äreähkän, solvaisevan
lauseen, josta kamariin kuului ainoastaan "hirvas" ja "pukki", ja
meni hämmentämään kepin nokassa nuotiolla kiehuvaa pannua.

"Kirota niille pitää", sanoi pehtori sitten anteeksi pyytäen
Gyllenmarckille, "eivät ne muuten vääjää senttiäkään".

Sitten hän taas heittäytyi tyyneksi ja asialliseksi, kaasi laseihin,
kilisti, ryyppäsi ja ähkäsi asianmukaisesti, jonka jälkeen hän oli
taas valmis käymään pääasiaan.

"Niin... tuota... suurestako summasta tässä olisi kysymys?" kysyi hän.

"Kyseessä on vain lähemmä parituhatta runkoa,
seitsemäntuhattaviisisataa markkaa."

"On se tavallinen hinta".

"Kaataminen ja veto eivät maksa juuri mitään. Puut kaatuvat melkein
jokeen. Kai tiedätte Niemelän kotipalstan?"

"Kyllä minä sen tunnen".

Pehtori näytti saavan enemmän vilkkautta itseensä, kun hän sitten
kysyi: "Mutta eikö se jo ole myyty Kannanlahdelle?"

"Ei sitä myyty ole, mutta talo on kyllä kiinnitetty velasta.
Aioinkin ottaa rahat omiin nimiini, kunnes Niemelä saa maksetuksi
Kannanlahden. Ymmärrättekö? En voi kernaasti muuten myydä
kiinnitettyä tavaraa."

"Niin vain... niinpä kyllä... eihän se muuten..."

Sitten pehtori taas vaikeni ja kaatoi laseihin. Nyt olisi hyvä
tilaisuus saada ahdistetulta mieheltä metsää halvalla ja itselleen
pieni provisioni, mutta tuo mies oli asiamiehekseen valinnut
Constantin Gyllenmarckin. Herra pehtori punnitsi, kumpi maksoi
enemmän, provisioni vaiko Gyllenmarckin suosio, hän vilkaisi alta
kulmain Gyllenmarckia, ja viimein oli hänen päätöksensä valmis.

"Kun minä oikein ajattelen", sanoi hän, "niin taitaa se kauppa
sittenkin kannattaa. Kyllä minä tiedän metsäherran, ettette te
turhia... Rehellinen ja rehti mies ja parempi ammattimies kuin minä
sitäpaitsi. Ette te halua minua pettää... Pitäisikö olla rahaa
etukäteen ja miten paljon?"

Gyllenmarckista tuntui, kuin joku olisi voimakkaasti ravistanut häntä
olkapäästä: "Herää sinä, joka makaat."

Näinkö yksinkertainen asia se olikin? Matti Niemelä oli pelastettu ja
sen oli tehnyt hän, Constantin Gyllenmarck. Näinkö yksinkertaista se
olikin: kävellä tänne vain, puhua vähän, saada rahat. Eikö se maailma
sittenkään ollut tämän ilkeämpi? Täynnä vain jyrkkyyttä, afääriä ja
asiallisuutta, niin yhdessä kuin toisessakin seikassa. -- Ingeborg
Bonn! Näin yksinkertainen asia se oli. Kannanlahti-yhtiö! Sinä olet
hävinnyt, sinun arvovaltasi on mennyt tähän asiaan nähden.

Gyllenmarck vilkaisi kalenteriaan. Kesäkuun kahdestoista -- neljä
viikkoa. Ja tuossa, höyläämättömistä ja maalaamattomista laudoista
kyhätyn pöydän toisella puolella, avatun spriiputelin takana, istui
mies, joka tarjosi rahat. No, Matti Niemelä, itsekin olisit tämän
asian voinut toimittaa, mutta jotakin sinulta puuttui. Käsiksi nyt
vain, käsiksi!

"Ei kai kuusituhattaviisisataa ole liian paljon, minun ymmärtääkseni".

"Ei tietenkään. Metsäherra on vain hyvä ja kirjoittaa kuitin."

Höyläämättömistä laudoista tehdyllä pöydällä tahtoi terävä kynä
tunkeutua läpi paperin. Mutta Gyllenmarck kirjoitti kuitin, hitaasti
ja rauhallisesti. Matti Niemelä olisi saanut olla katsomassa, se
kyllä kannatti.

"Onko lakkaa?"

Pehtori haki lakkatangon tavaroittensa joukosta, ja Gyllenmarck
vahvisti nimikirjoituksensa sinetillään ja ojensi sitten kuitin
pöydän yli.

"Oikein se on, aivan oikein", mutisi pehtori, siristäen silmiään.
"Mutta tuossa sinetissä ei ole nimeä."

"Ei tarvitsekaan. Siinä on vaakuna."

"Hm! Niin näkyy. Vaakuna... aivan niin. Tuota... mikä vaakuna se
oikein on?"

Gyllenmarck sai nielaista sylkeä pari kertaa, ennenkuin voi selittää,
että se oli Gyllenmarckien vapaaherrallisen suvun vaakuna.

Nyt se oli sanottu ja saattoihan tuon sanoa, jos mies ymmärsi.
Vapaaherrallisen suvun! Todellakin vapaaherrallisen suvun -- ja
Soilua poissa.

Gyllenmarckia puistatti ja hän puraisi hampaitaan, kun näki toisen
kylmästi ja harkiten laskevan rahoja.

Soilua poissa! Niin, tuollaisten setelien ja eräiden muiden
seikkain takia. Minkä sille voi? Afääri on afääri ja raha on raha,
ja hänen nuoruutensa afäärit olivat olleet -- jos niin saa sanoa
huonoja afääreitä, jos afääreitä ensinkään. Nyt pitäisi tehdä hyviä
afääreitä, niinkuin Erik Wegener, eikä olla tekemättä mitään. Niin,
totisesti -- _ikäähän oli vielä yllinkyllin jäljellä_.

Siellä kirkonkylän sairastuvassa istui eräs Ingeborg Bonn, jolle hän
merkitsi jotakin. Ingeborg Bonn, joka näytti sulautuvan aurinkoon
ja valkeuteen ja jolla oli ollut joitakin vaiheita. Ja sitten hän
epäilemättä merkitsi jotakin Matti Niemelälle, hänen perheelleen ja
hänen luottavaiselle tyttärelleen. Edelleen kai hän merkitsi jotakin
tuolle miehelle, joka laski rahoja, tottuneesti ja tunnontarkasti.
Herra Jumala, eikö hän jo lopeta, ei suinkaan hän loppupäivää laske
kuuttatuhattaviittäsataa markkaa.

"Nämä setelit ovat niin pieniä, kun nämä ovat tilirahoja", kuuli hän
kuin jostakin kaukaa.

"Niin, eipä tässä"... vastasi hän kylmänkoleasti ja tottuneesti.
"Laskekaa te vain rauhassa".

Pehtori vilkaisi häneen. Gyllenmarckin sanat olivat lentäneet kovin
ylhäältä ja korkealta.

Ja mitä Kannanlahti-yhtiöön tulee, eikö hän merkinnyt sentään jotakin
sillekin. Jo "Ison" käynnin aikana. Ja vielä enemmän heinäkuun
kymmenentenä päivänä. Että hän todellakin oli tähän ryhtynyt,
todellakin. Joku muistaisi häntä kiitollisuudella, Matti Niemelä ja
hänen tyttärensä.

Herätkää, vapaaherra Gyllenmarck! Tuossa ovat setelit edessänne
pöydällä, tukku varmannäköisiä, mulkosilmäisiä satasia, varustettuina
eräitten hienojen herrasmiesten nimikirjoituksilla. Noihin seteleihin
sisältyy muutamia elämän pikkuseikkoja, sanokaamme hyvinvointi
ja olemassaolo ylimalkaan, ne tulevat määräämään Matti Niemelän
kohtalon, niinkuin ne aikoinaan määräsivät Soiluan kohtalon. Ja koko
joukon muita kohtaloita näiden lisäksi. Sopii vain ottaa ja laskea
ne, onko niitä tarpeellinen määrä. Soiluassa niitä olisi tarvittu
kenties sata kertaa suurempi tukku. Mutta, kuten jo oli puhe, huonot
afäärit ovat aina huonoja afäärejä, ja Constantin Gyllenmarckista ei
silloin ollut rikkaaksi mieheksi.

Mutta, siitä huolimatta, -- ikäähän oli vielä yllinkyllin jäljellä,
ja sitten odotteli siellä puustellia vastapäätä muuan valoon ja
kauneuteen sulautuva.

Kas, eikö sydän taas tykähtänyt! Rajusti ja hillittömästi niinkuin
joskus kauan, kauan aikaa sitten erään kesäyön kohtauksen aikana
Soiluan ruukin sillalla.

Miksi se noin sykähti! Ettäkö hänkin oli joku muu kuin vain --
niin -- jotakin muuta kuin mitä oli ollut. Miks'ei, totisesti,
hän voi ottaa tätä asiaa hitaasti ja harkiten, niinkuin kaikkia
muita. Matkalle nyt vain, Constantin Gyllenmarck, aurinko on vielä
korkealla, vaikka työaika on loppunut ja miehiä alkaa lappautua
seinän taa. Kun kiiruhdat, ehdit aamuyöstä puustelliin.

"Kiitos, pehtori. Rahat ovat aivan oikein."

"Se on hyvä, niin pitikin olla. Tuota... noin... meiltä ei kylläkään
kukaan ole nähnyt sitä metsäpalstaa, vaan minä tietenkin luotan herra
metsänhoitajaan."

Tietysti, tietysti. Sehän on selvä. Häneen olivat aina kaikki
luottaneet. Ja Gyllenmarckia rupesi hillittömästi naurattamaan, kun
hän tarkemmin katseli pehtoria.

Hänestä mies näytti niin pieneltä, koomilliselta ja avuttomalta. Ja
kuitenkin tuo pieni, naurettava mies oli tehnyt hänelle palveluksen,
vieläpä hyvin suuren palveluksen.

"Hyvästi nyt, herra pehtori, ja käykää puustellissa, kun sattuu asiaa
kirkolle".

Gyllenmarck sanoi viimeisen aivan vilpittömässä mielessä, ja pehtori
painoi sen visusti mieleensä.

       *       *       *       *       *

Käki kukahtelee jossakin kaukana, risut rapisevat jalkain alla, on
yö, mutta on valoisaa ja hiljaista.

Tyyntä on. Tuulenhenki on vaimennut puiden latvoissa, vakavina
seisovat suorat petäjät ja vantterat kuuset. Silloin tällöin voi
kuulua risahdus oksissa, kun metsälintu, pelästyen yksinäistä
kulkijaa, pakenee; toisinaan voi metsästä kuulua kuin hiljainen
huokaus tai vaisu sykähdys, mutta sellainen on suurmetsän tapa:
iloissaankin se huokailee ja sykähtelee.

Ja tämän suurmetsän läpi kiemurtelevaa kaitaista polkua, joka milloin
nousee korkealle vaaralle, milloin laskee vellovalle jängälle,
milloin kokonaan katoaa jäkälikköön, niin että ainoastaan sitä
reunustavain puiden kylkiin isketyt pihkaa valuvat pilkat osoittavat
tottumattomammalle kulkijalle sen suuntaa, kulkee Constantin
Gyllenmarck taskussaan ne kuusituhattaviisisataa markkaa, jotka
tulevat pelastamaan Matti Niemelän.

Asia on siis hänen puolestaan loppuunsuoritettu, lyhyesti ja
päättäväisesti, lukuunottamatta erinäisiä pieniä seikkoja, jotka
kenties vielä olivat jäljellä.

Tulisivatko Matti Niemelä ja Kannanlahti-yhtiö ja Ingeborg Bonn
tästedes nyt olemaan asioita, jotka ovat menneet?

Hän kiipesi lähimmälle vaaralle, jolle polku vei, tahtoipa hän tai
oli tahtomatta.

Tunturit siinsivät kuin sinisessä usvassa ja niiden lomissa
häämöttivät mustat joki-uomat. Väkisinkin häneen taas meni ajatus
suunnattomista käsivarsista, joissa nuo pienet joet muodostivat
jonkunlaiset sormet, ja hänen mieleensä muistui se puolinainen
lupaus, jonka hän oli antanut Matti Niemelälle kymmenisen kuukautta
taaksepäin.

Kymmenisen kuukautta! Nyt tuo aika tuntui suunnattomalta
ajanjaksolta, täynnä tapauksia ja vaiheita.

Epäilemättä hänessä oli tapahtunut joku muutos. Sen alkukohta
oli Matti Niemelälle annetussa lupauksessa, se oli kehittynyt
syyskäräjien aikana, kohtaus Niemelässä oli antanut sille
jonkunlaisen sysäyksen, ja Erik Wegenerin ja "Ison" pikaiset käynnit
olivat sitä sysäystä tukeneet. Tällä kertaa hän osasi tyynesti
eritellä sisimpänsä ja katsella itseään kuin syrjästä: tällainen
minä olen ollut ja tässä minä nyt kuljen taskussani erään minulle
oikeastaan yhdentekevän miehen kohtalo.

"Joko tulet itserakkaaksi, Constantin Gyllenmarck. Ihminen on tuo
yhdentekevä mies niinkuin sinäkin, ja kenties joku aikoinaan on
kulkenut sinunkin kohtalosi vasemmassa povitaskussaan!"

Tämä välihuomautus ei oikeastaan häirinnyt Gyllenmarckia. Hän
ajatteli vain loogillisesti ja tyynesti:

"Niin, ihmisiäpä tosiaankin olemme kaikin. Sellaisia heikkoja ja
vajavaisia ja riippuvaisia kappaleita..."

Sitten hän taas yltyi ajattelemaan, miks'ei se, joka oli tullut
joka kevät, ollut tullutkaan viime keväänä, miks'ei se jäänyt häntä
seuraamaan ja säestämään hänen toimiaan. Syytä siihen ei hän osannut
asiallisesti harkiten keksiä. Hänessä oli tapahtunut joku prosessi,
hän oli ollut sen alaisena tahtomattaan tai vain itse tietämättään
tahtoen, ja tämä prosessi johtui siitä, että hän oli päättänyt tehdä
jotakin sen asemesta, että siihen asti oli vain ylimalkaan ollut
olemassa.

Hän oli asettunut sotajalalle eräitä miehiä vastaan, joita hän ei
tuntenut, mutta joiden rahoilla oli muodostettu muuan täälläpäin
liiaksikin tunnettu laitos, jonka nimi oli Trävaruaktiebolaget
Kandalax. No niin, se oli hävytön yhtymä, joka rikastui, köyhdyttäen
muita. Hänen velvollisuutensa oli ilmoittaa se johtomiehille,
elleivät nämä sitä muuten tienneet. Sen hän tulisi tekemään.

Ingeborg Bonn! Hänkin vielä lisäksi. Niin paljon tapauksia ja
vaiheita. _Tätä_ asiaa ei Gyllenmarck voinut ajatella kylmästi ja
harkitsevasti. Siinä oli valoisaa ja lämmintä ja jotakin etäisyyteen
tähtäävää.

Hän kiiruhti askeleitaan ja saavutti portaan, joka muistutti Soiluan
ruukin siltaa. Tällä kertaa hän muisti vain Ingeborg Bonnin ja että
hän oli viimeinkin tehnyt jotakin, suorittanut sen asian, jonka hän
kymmenisen kuukautta sitten oli ottanut miettiäkseen.

Vanha muisto Soiluan ruukin sillalta -- se oli nyt vanha, hyvin
hämärä muisto. Hän oli silloin juuri päässyt lapsenkengistä, nyt
se muisto herätti hänessä myötätuntoisen hymyn. Jonkun minuutin
kuluttua jatkoi hän taas ripeästi matkaansa ja tunnin kuluttua näkyi
kirkontapuli, jota aamuauringon ensimmäiset säteet valaisivat.




XII


Tukinuitto kaukaisilla latvajoilla oli jo aikoja sitten alkanut.

Muutamia päiviä jäittenlähdön jälkeen olivat ensimmäiset tukkilaiset
saapuneet Matti Niemelän taloon, ja viikko viikolta oli lauma
lisääntynyt, vaikka miehet vaihtuivat. Toisessa nurkkakamarissa
majaili uittajien kasööri, toisessa ukkoherra, porstuakamari
oli kymmenniekkojen ja muitten pienempien pomojen hallussa, ja
jätkäjoukko majaili osa pirtissä, osa ulkohuoneiden ylisillä.

Niin olivat tulleet kuin omaan taloonsa, ottaneet huoneet haltuunsa,
asettuneet asumaan ja sillä hyvä.

Tästä kaikesta Matti Niemelä älysi, että yhtiö piti hänen taloaan jo
niinkuin omanaan, älysi, huomasi ja kirahti itsekseen.

Käräjäpäivään oli vielä viikkokausia, mutta hän ja hänen perheensä
olivat jo yhtiön nöyriä palvelijoita, tahtoen tai tahtomattaan.

Ei tässä enää auta kiroileminen, olisi pitänyt kiroilla silloin, kun
otti yhtiöltä rahat, tai silloin, kun jätti niiden kohtalokkaiden
korkojen maksamisen myöhemmäksi.

"Sekoita myrkkyä niiden ruokaan", kuiskasi joskus joku ääni hänen
sisässään.

Olisihan sekin joku nautinto -- nähdä koko jätkäjoukon ja pomojen
ojentelevan koipiaan pitkin permantoja. Kyllä kai silloin
muistaisivat, mitä ovat tehneet, ja parkuisivat: "Armahda meitä,
Matti Niemelä!"

Siinä olisi sitten sovinto kaikesta...

Matti Niemelä tunsi tahtomattaan jonkunlaista suloisentuskallista
nautintoa, ajatellessaan kuolemantuskissa vääntelehtivää joukkoa,
mutta samassa kävivät kylmät väristykset läpi hänen ruumiinsa.
Valjenneet ruumiit eivät koskaan antaisi hänelle rauhaa. Poronvarasta
saattaa hän ampua kinttuun kun itse teossa tapaa -- ja miks'ei vähän
ylemmäksikin --, mutta nämä sentään tekevät mitä ylempänsä käskevät.

"Samaa sakkia yhtiö ja yhtiön jätkät ja pomot, samaa sakkia ja yhtä
luuta kuin suden selkä... Pikkuisen ketunmyrkkyä vain maitoon... ovat
saattaneet lapset sen siihen sotkea, on saattanut muuten joutua...
Kyllä sen asian jotenkin selvität... Kaukaisessa kiveliössä ei ole
katselijoita... Ja yhtiö muistaa iankaikkisesti, iankaikkisesti...
Sadan vuoden kuluttua vielä takkavalkean ääressä kuiskaten
mainitaan..."

Herra Jeesus, armahda minua! Murha, kymmenen murhaa,
seitsemänkymmentä murhaa, eivät kaikki katumukset ja helvetin vaivat
riittäisi sitä korvaamaan...

Ja Matti Niemelä syöksyi ulos, haki rahalliset ja rahattomat, kulki
kuin henkensä edestä, puhui järkevästi, rukoili, pyysi ja vetosi
viattomaan perheeseensä.

Yhtä turhaa!

Kenellä ei ollut, kenellä ei sopinut, kenellä ei sattunut olemaan
"tähän hätään" kotosalla.

Aina hänen ajatuksensa lopulta pysähtyivät metsäherra Gyllenmarckiin.
Olihan Gyllenmarck sanonut Lyylille sairaalassa: "Ei sinun isääsi
niin vaan ajeta pois..." Tai jotakin siihen tapaan.

Mutta ei iljennyt enää mennä sinne vankumaan. Jos tekee jotakin,
niin tekee omasta aloitteestaan, ei se puhumalla parane. Mitään ei
kuitenkaan ollut kuulunut.

"Jos metsäherra pettää", ajatteli hän loppuun asti piinautuneena ja
kun mitään muuta oljenkortta ei enää ollut, "jos Gyllenmarck pettää,
silloin ei ole oikeutta taivaassa eikä maan päällä".

Hänen vaimonsa kuihtui päivä päivältä ja pillahti tuon tuostakin
itkuun.

"Ei se vinkumalla parane", ärähti Matti Niemelä.

Samalla hän kuitenkin häpesi itseään ja äänilajiaan ja jatkoi:

"Mitäs tuosta nyt itket? Eihän kaikki vielä ole loppuun pelattu,
ja jos onkin, niin kyllä minussa on työmiestä elättämään teidät ja
itseni. En minä ole ensimmäinen enkä viimeinen jätkä".

Vaimo pyyhki kyyneleet hameensa helmaan ja koetti näyttää
tyyntyneeltä.

"Ei sinusta ole, Matti...", sanoi hän, mutta lopetti lauseen kesken.
Sillä jos hän olisi loppuun asti sanonut, olisi seuraava sana ollut
"mihinkään", ja se olisi ollut vähän liian karkeasti sanottu.

Pirtin lattia oli yltyleensä lian ja syljen peitossa, huoneissa
leijaili sakea tupakansavu, ja talonväki kulki äänettömänä
askareissaan. Iltaisin oli pirtti täynnä puheensorinaa, kiroilua,
naurua ja korttienläiskettä. Itsenäisestä talosta oli Niemelä
muuttunut tukkilaiskämpäksi. Nyt puuttui vain, että viinakauppiaat
saapuisivat, niin kurjuudenkuva olisi ollut täydellinen.

Toisinaan Matti unohtui pitkäksi kotvaksi katselemaan kortinlyöjiä,
huomasi, kuinka rahat, kellot, tupakkamassit ja eväslaukut
tuontuostakin, ja kädenkäänteessä, vaihtoivat omistajaa, kuinka yksi
puolessa minuutissa menetti viikkopalkkansa ja toinen samassa ajassa
sen voitti. Kuta kauemmin hän kulloinkin katseli, sitä voimakkaampana
meni häneen halu liittyä tuohon samaan huolettomaan ja hälisevään
joukkoon. Istua siinä vain ja voittaa, yhä ainoastaan voittaa, kunnes
olisi voittanut koko velkansa. Sitten hän veisi rahat pomolle tuonne
kamariin, sanoisi: "Siinä on, lähtekää nyt kävelemään ja vähän
sassiin!" Näin hän katseli ja ajatteli ja vihdoin hän huomasi, että
vain perheen läsnäolo esti häntä tuohon joukkoon liittymästä.

Eräänä iltana saapui viinakauppias, ja Matti Niemeläkin osti
itselleen litran. Se tapahtui ensi kerran pitkästä aikaa.
Maanantai-aamuna otti hän ensimmäisen ryypyn, ja juuri silloin
ilmestyi pari yhtiön metsänarvostelijaa hänen kotimetsäänsä, ihan
pihamaan aidan taakse. Tulivat sinnekin niinkuin omalle maalleen ja
alkoivat killistellä puiden runkoja ja lyödä pilkkoja puihin.

"Jumal'aut sentään!"

Matti Niemelä tajusi, että hän oli ostanut viinan Luojan sormen
viittauksesta. Yhtiö tulee takomaan merkkejään hänen metsäänsä
niinkuin omaansa! Jo meni nyt vähän liian pitkälle! Nyt tarvittiin
luontoa, selvillä päin hän ei ikinä olisi mennyt niitten kanssa
rähisemään. Mutta nyt saisivat katsella, kenen metsää ovat
krateeraamassa!

"Mitä miehiä te olette?" huusi hän ehdittyään aidan viereen.

"Kannanlahti-yhtiön ollaan", vastasi toinen miehistä itsetietoisesti.

"Mitä te sieltä haette? Suorikaa heti matkoihinne siitä!"

"Äläpä revi liiaksi suutasi, Matti. Kyllä tiedät itse, millä asioilla
ollaan."

"Olkaapa millä asioilla tahansa, niin liian aikaista se vielä on.
Lähdettekö sieltä -- vai...?"

"Usutanko koiran kimppuun", jatkoi toinen miehistä nauraen.

Matin luonto ei sietänyt enempää hävyttömyyttä. Vihaisesti hän
hyppäsi yli aidan ja katkasi seipään aseekseen hypätessään.

"No, saatana! Ymmärrätkö puhetta?"

Vaahto pursusi hänen suupielistään ja seiväs tärähti yhtiön miehen
olkapäähän, ennenkuin tämä oikein oli oivaltanut asiaa täydeksi
todeksikaan. Makaa nyt siinä, sen... Hän kohotti aseensa toiseen,
perusteellisempaan ja paremmin tähdättyyn iskuun, hän nautti jo
edeltäpäin, ennenkuin ehti iskun antaakaan, sen tuloksista, mutta
lyödyn toveri oli pitänyt varansa ja kun Matti juuri oli aikeensa
toteuttamaisillan, kirskahti lyönti häneen omaan pääkuoreensa, niin
että hän siihen paikkaan tupertui.

       *       *       *       *       *

Tällaisina saapuivat tiedot Gyllenmarckin puustelliin.

Hän ei tällä kertaa ruvennut aprikoimaan ja miettimään. Hän toimitti
vain sanan neljälle lähimmälle metsänvartijalleen, että he huomenna
tulisivat hänen luokseen puustelliin. Pyssyt muassa.

He olivat suurikokoisia, pelottomia miehiä, Gyllenmarckin
metsänvartijat, miehiä, jotka olivat ikänsä viettäneet keskellä
koskematonta luontoa ja tottuneet avoimin silmin käymään niin
metsän petoja kuin kaksijalkaisiakin vastaan, jos niin tarvittiin.
He osasivat ampua linnun lennosta, ja kolmenkymmenen sylen päästä
ampuivat he karhua silmään. Ja he tulivat ja toivat pyssynsä muassaan.

Näiden seurassa saapui Gyllenmarck keskiviikko-iltana myöhään
Niemelään, tervehti ohimennessään emäntää, joka oli pudottaa
maitokiulun maahan hämmästyksestä, potkasi portailla vetelehtivän
sutkin kintut syrjään ja huomaamatta Mattia, joka istui ikkunan
ääressä sidotuin päin, astui suoraan kamarihuoneisiin.

Kortinlyönti kamarissa taukosi, kun Gyllenmarck seuralaisineen astui
sisään, ja huoneessa alkoi vallita kolea, pahaaennustava äänettömyys.
Tukkiherrat silmäilivät neuvottomina vuoroin toisiaan, vuoroin
tulijoita, tietämättöminä siitä, kuka keskustelun aloittaisi ja miten
sen aloittaisi.

"Eiköhän ole parasta, että herrat ja herrojen tuolla pirtissä oleva
joukkokunta alkaa kiiruusti koota tavaroitaan ja vetäytyä tästä
talosta muualle! Ymmärtääkseni olette täällä jo liiankin kauan
pakkovierailleet."

Syrjäinen saattoi helposti huomata, että Gyllenmarckin oli vaikea
hillitä itseään. Hänen äänensä värähteli, ja hänen silmissään oli
uhkaava tuike, jollaista ei kukaan ennen muistanut niissä nähneensä.

Tukkiherrajoukko liikehti levottomasti, joku alkoi vaistomaisesti
koota kortteja pöydältä.

"Herrat ovat hyvät ja pelaavat pelinsä loppuun", jatkoi Gyllenmarck
tyynemmin kuin olisi osannut odottaa, "sen verran täytyy sentään
suoda aikaa. Sitten on parasta, että suoritatte laskunne ja lähdette."

Herrojen kasvoilla vaihtelivat värit, ja heidän oli vaikea hillitä
vihaansa. Mutta sikäli kuin he edessään seisovaa metsäherraa
tunsivat, tiesivät he myöskin, että leikki oli kaukana.

"Herra metsänhoitaja ei taida tietää", lausui viimein vanhin heistä
ponnistaen viimeiset voimansa pysyäkseen tyynenä ja arvokkaana,
"herra ei tosiaankaan taida tietää, että tässä talossa jo melkein on
kuin toinen isäntä".

"Kuka se sitten olisi?"

"Yhtiö".

"Vai niin. Ja millä perusteella se nyt tänne niin yht'äkkiä
isännöimään muuttaisi?"

"Herra metsänhoitaja ei taida tietää sitä velkajuttua?"

"Tiedän. Mutta se ei oikeuta tunkeutumaan toisen taloon. Sitäpaitsi
se ei vielä ole ollut käräjissä esillä, ja se voidaan maksaa vaikka
tällä hetkellä, jos tahdotaan."

"Ei se siltä ole näyttänyt..."

Pomo veti suunsa puolittain halveksivaan hymyyn ja loi
voitonriemuisen katseen tovereihinsa. Hän oli tohtinut soittaa suuta
metsäherralle, samalle metsäherralle, joka oli juoksuttanut yhtiön
suurinta pomoa.

Mutta Gyllenmarckin kärsivällisyys oli nyt tyyten loppunut. Hänen
arvovaltansa ei hyötyisi siitä, että hän tässä seisoi ja väitteli
muutamain jätkästä kohonneitten tukkipomojen kanssa.

"Jos teillä on velkakirja mukananne ja valtuudet vastaanottaa rahat,
niin antakaa tänne se", sanoi hän lopuksi asettaen setelitukon
pöydälle. "Päinvastaisessa tapauksessa on paras jättää tämä talo
kymmenen minuutin kuluessa ja sanoa tuolle joukkiolle tuolla
pirtissä, että se tekee samaten. Minä huomautan viimeisen kerran,
että tulen isännän puolesta käyttämään kaikkea sitä voimaa ja valtaa,
mikä oman kodin puolustamiseksi on sallittu, ja ellei talo määrä-ajan
kuluessa ole puhdas, annan avata tulen. Syyttäkää sitten itseänne!"

Sanaton hämmästys valtasi tukkiherrajoukon. Toiset tekivät eleitä
noustakseen, mutta istuutuivat jälleen, toiset vilkuilivat
ahdistettuina ympärilleen. Ukkoherra katseli setelitukkoa ja alkoi
viimein laskea sitä.

"Tuota noin", aloitti hän epämääräisesti ja vitkastellen, "sitä
velkakirjaa ei ole täällä... se on Peuraniemen metsäkonttorissa..."

Sitten hän taas kokosi rohkeutensa.

"Ei kai metsäherra tarkoita, että me tästä yön selkään lähtisimme?"
sanoi hän. "Emme me ilmaiseksi täällä ole."

"Kyllä minä juuri sitä tarkoitan. Älkääkä oman etunnekaan vuoksi
antako minun sitä toistaa."

"Niin, mutta..."

Siinä nyt seisoivat kaikkivoivan yhtiön palvelijat, siinä he
seisoivat, ruveten neuvottomina kokoilemaan tavaroitaan. He
tajusivat sisimmässään, että hän, joka pitemmittä mutkitta oli |
juoksuttanut yhtiön ylimmäistä pomoa, oli mies saamaan heidätkin
liikkeelle, eikä auttanut muu kuin mukautua ja odottaa parempaa
päivää. Tästä tultaisiin puhumaan kylissä, puustelleissa, taloissa
ja torpissa, puhuttaisiin nautinnolla ja naureskellen, mutta silti
ei ollut vielä Kannanlahti-yhtiö herennyt olemasta. Ja he kokosivat
omuuksiansa hitaasti ja vaivalloisesti, veivät sanan pirtissä
majailevalle joukkiolle, joka itseksensä turisten nousi jaloilleen,
rahat helisivät, kun laskuja maksettiin, ja kun toiselle kymmenelle
minuutille oli päästy, lappautui ovesta ulkosalle kymmeniä miehiä
käsittävä, rähisevä ja kiroileva miesjoukko.

Mutta Constantin Gyllenmarck seisoi porstuassa katsellen poistuvaa
miesjoukkoa, eikä värekään hänen kasvoissaan osottanut voitonriemua
enemmän kuin suruakaan.




XIII


Tukkilaisten mentyä tuntui, kuin olisi Matti Niemelän pirttiin tullut
suuri sunnuntairauha.

Oli kuin pitkän ja uuvuttavan työpäivän jälkeen vihdoinkin olisi
saavutettu hyvinansaittu lepohetki, jolloin työn tulokset ovat
melkein kuin kosketettavissa ja jolloin tarvitaan vain lyhyt,
ratkaiseva loppuponnistus ja kaikki on valmista.

Pirtissä vallitsi hiljaisuus. Arkiset askareet olivat tauonneet,
puoliyö oli käsissä, mutta kukaan ei ajatellut levolle menemistä. Oli
tapahtunut jotakin niin ennenkuulumatonta, että oli pakko pysähtyä
hetkeksi ajattelemaan, kuinka se oli ollut mahdollista.

Ainoa, joka talon asujamista näytti olevan tapausten tasalla,
oli Lyyli, hän, jolla oli omat korkeat ajatuksensa Constantin
Gyllenmarckista.

Hänen huulillaan väikkyi hymy, sellainen itsetiedoton hymy, jota ei
ole muiden nähtäväksi tarkoitettukaan; hänen katseensa lensi vuoroin
isään ja äitiin, vuoroin metsäherraan, ja se näytti sanovan:

"Katsokaa, enkö sittenkin ollut oikeassa!"

Sitä ei kukaan oikeastaan ollut epäillytkään. Mutta Gyllenmarckin
toimenpiteet olivat niin eriskummallisia, ettei tavallinen,
yksinkertainen maalaisjärki kyennyt niitä tajuamaan. Ja kun Lyyli,
joka oli seurannut oven takaa Gyllenmarckin keskustelua tukkiherrain
kanssa, oli juossut pirttiin ja kuiskannut vanhemmilleen: "Nyt
hän pani rahat pöydälle ja käski niiden lähteä", oli molemmilla
vanhemmilla jo kauan aikaa ollut kaukainen tajunta, että jotakin
sellaista tulisi tapahtumaan, mutta tämän mielikuvan toteutumisen
mahdollisuutta he eivät kaikesta huolimatta olleet jaksaneet uskoa.
Kun se nyt kuitenkin tapahtui, eivät he voineet muuta kuin vastata
yksikantaan: "Vai niin", tai: "Niinhän pitikin käydä", ja sitten
vaipua tylsään nautintoatuottavaan rauhaan, sillä he olivat molemmat
loppuun asti piinautuneet.

Nyt oli yö, kesäyö, muuatta päivää ennen juhannusta. Taivaanranta
ruskottaa punaisena, aurinko vetäytyy vain hetkeksi piiloon,
ruvetakseen jo muutamien minuuttien kuluttua uudelleen kultaamaan
kaukaisten tunturien ja vaarojen huippuja ja metsän puiden latvoja.
Auringon mukana heräävät linnut, ja sääsket yltyvät virkeämpään
toimintaan, ilma on täynnä kosteata tuoksua, linnunlaulua ja surinaa.
Virratessaan joki välkkyilee kuin kultavirta, eikä kosken kohina enää
kuulosta raivoisan koiran ulvonnalta, vaan on tasaisesti haastelevaa,
leppoisaa ja lohduttavaa.

Niemelän pirtin pöydälle ilmestyvät kahvikupit, sen ovat matkamiehet
rehellisesti ansainneet; ne ilmestyvät siihen kenenkään vihjaisematta
ja viittaamatta, välttämättömäsi asiaankuuluvina, näkymättömän
kiitollisuuden näkyväisinä osotuksina.

"Ottakaa, metsäherra... ja miehet myöskin..."

Kehoituskin tulee kuin jostakin kaukaa, ilman puhumisen vaivaa ja
ponnistusta.

Sitten olisi vähitellen käytävä käsiksi siihen, joka
välttämättömästi on tuleva, siihen, jota kaikin vaistoin ja henkeä
pidätellen odotetaan. Ja siihen käydään käsiksi, harkitusti ja
asiantuntemuksella, vaatimatta mitään kunniaa pienestä palveluksesta.
Gyllenmarck tuntee olevansa toimiva tekijä yhteiskunnassa, mies, joka
ei vatvo menneitä, vaan jolla on pitkä tulevaisuus ja paljon työtä.

"Se velka", sanoo hän, katkaisten hiljaisuuden, "on nyt järjestetty".

Ja kun hänelle ei mitään vastata, laskee hän rahat pöydälle ja jatkaa:

"Omaan nimeeni otin, kunnes saat yhtiön maksetuksi. Enhän voinut
mitenkään tehdä muutenkaan. Sitten, kun olet yhtiön suorittanut,
arvostelen metsääsi Krokforsin yhtiölle antamansa rahan arvosta.
Ymmärrätkö?"

Matti Niemelän kömpelö käsi kopeloi setelitukkua, hänen silmiinsä
nousevat vedet, vaikka hän tarmokkaasti ponnistelee vastaan, eikä
hän voi estää leukaansa papattamasta. Hän huomaa olevansa ämmämäisen
lapsellinen ja naurettava, mutta hän ei voi sille mitään.

"Te olette ollut minulle niin hyvä", sanoo hän värähtävin äänin,
"etten minä tiedä, miten minä oikein..."

Hän katsahtaa sinne, missä tietää vaimonsa istuneen, mutta tämä
on vetäytynyt pois, päästääkseen kauan tukahdutetun kyyneltulvan
valloilleen, ja hän tuntee itsensä vielä neuvottomammaksi ja
nöyremmäksi.

"En minä tiedä", sopertaa hän, "miten minä metsäherralle oikein...
kiitollisuuttani..."

"Suorihan maksamaan vain velkasi yhtiön metsäkonttoriin
Peuraniemelle", lausahtaa Gyllenmarck melkein karusti, "ja pidä
vasta paremmin silmäsi auki. Sinä saat vielä Krokfors-yhtiöltä tuhat
markkaa, kunhan metsä on arvosteltu".

"Kyllä minä... huomispäivänä. Vai tuhat markkaa vielä...!"

"Niin. Kyllä sinä jo tällä pääset jaloillesi. Mutta pidä sitten
kynsin hampain kiinni omuuksistasi, niin metsästä kuin kaikesta
muustakin, ja hoida sitä järjellä. Tilaa vaikka apua maamiesseurasta,
kyllä se kannattaa."

       *       *       *       *       *

Aurinko oli jo korkealla, kun Niemelän talossa käytiin levolle.
Mutta uni ei tullut silmiin, siinä puheltiin, supateltiin, tehtiin
suunnitelmia ja laskelmia.

Gyllenmarck istui ikkunan ääressä ja katseli kimaltelevia kastehelmiä
ja kuunteli heräävää luontoa. Joelta kuului kaukaista huutoa ja
hoilausta, siellä kulki hänen karkoittamansa jätkäjoukko kuin
kodittomat sielut pitkin rantoja, huudoillaan, vaikkakin yhä
etenevillä, häiriten kesäyön rauhaa. Ja äkkiä Gyllenmarckin päähän
taas lensi ajatus niistä suurista kylmistä aivoista, jotka oikeastaan
hallitsivat noita, jotka tekivät työtä ja hoilasivat, ja niin paljoa,
paljoa muutakin.

"Minun täytyy nähdä se mies", päätti hän itsekseen, "nähdä ja puhua
hänen kanssaan".

Yksi talo oli pelastettu, mutta monia oli saman kadotuksen partaalla.

Mutta juuri, kun hän tätä mietti, aukeni ovi hiljaa.

"Mitä nyt?"

Tulija oli vain Lyyli. Hän oli tullut kiittämään metsäherraa.
Metsäherra sai suoda anteeksi, mutta hän ei voinut muuta tehdä.

Gyllenmarckin valtasi lämmin, hurmaava tunne ja hän olisi sulkenut
syliinsä tytön, ellei se olisi ollut sopimatonta. Hän ei voinut
sille mitään, että hänkin tunsi kyyneleen silmänurkassaan ja itsensä
aiheettoman tunteelliseksi ja herkäksi.

"No, mitäs siinä! Menehän nyt vain nukkumaan, Lyyli!"

Mikä tässä elämässä oikeastaan oli?

Tulevaisuus katseli häntä kirkkaana ja säteilevänä ja siellä kaukana
kirkolla makasi yksi valkoisten uudinten takana ja ajatteli vain
häntä, yksinomaan häntä, Constantin Gyllenmarckia.

Jumalani, kuinka osaan olla Sinulle kyllin kiitollinen!




XIV


Yhtiön metsäkonttorissa Peuraniemellä ei tietystikään otettu vastaan
Matti Niemelän rahoja. Se, jolla Niemelän asia oli hoidettavana, ei
ollut tavattavissa, velkakirjaa ei ollut käsillä -- minkäpä sille
voi! Itsekunkin olisi paras hoitaa asiansa aikoinaan. Ja Matti
Niemelä oli yksinkertainen, asioita tuntematon mies, -- hän palasi
takaisin ja päätti odottaa käräjiä. Kerkiääpähän siellä maksaa, kun
rahat ovat käsillä kerran.

Constantin Gyllenmarck ei tyytynyt tähän, hän päätti itse lähteä
liikkeelle. Siitä koituisi hänelle paljon vaivaa, mutta matka oli
vaivojen arvoinen.

       *       *       *       *       *

Hänen sydämensä tykki tavallista nopeammin, ja hänen täytyi tarttua
kupariseen kaidepuuhun ja pysähtyä hetkeksi rauhoittumaan ja
kokoamaan ajatuksiaan, kun hän nousi Kannanlahti-yhtiön pääkonttorin
leveitä portaita ylös.

Tuskin ainoakaan pää nousi pöydästä tai pulpetista, kun hän astui
sisään. Noille herroille, jotka ahersivat paperiensa ääressä, näytti
hän merkitsevän samaa kuin tyhjä. Salissa kuului vain paperien
kahina, kynien rapina, kirjoituskoneiden nakutus, silloin tällöin
joku puoliääneen tehty kysymys tai puhelimen lyhyt, hätäinen
kilahdus. Jokainen teki työtä, kuin olisi kuluva päivä viimeinen,
mahdollinen työpäivä, ja hänellä oli kyllin aikaa seisoa ja
tarkastella kaikkia yhteisesti ja kutakin erikseen ja miettiä, mikä
minkin kannustin työhön oli tai oliko se vain tylsää, koneellista
raatamista leivän edestä.

"Vuorineuvos Borgmania?"

Muuan juopohkon näköinen, kaljupäinen mies oli viimein kiinnittänyt
häneen armollisen huomionsa, mutta kuullessaan, ketä Gyllenmarck
tahtoi tavata, rupesi hän kynällään raapimaan takaraivoaan ja kääntyi
lähimmän toverinsa puoleen.

"Månne bergsrådet har kommit ren?"

Saatuaan myöntävän päännyökkäyksen vastaukseksi, kääntyi hän taas
Gyllenmarckin puoleen:

"Saisinko tietää nimen?"

"Vapaaherra Gyllenmarck".

"Kiitos. Tehkää hyvin!"

Kohteliaammin kuin häneltä olisi osannut odottaa, avasi kaljupäinen
mies väliaitauksen ovea ja laski Gyllenmarckin sisäpuolelle.

"Tehkää hyvin ja seuratkaa!"

Monien samanlaisten huoneiden läpi kuljettua päädyttiin viimein
pieneen odotushuoneen tapaiseen.

"Istukaa, olkaa hyvä! Minä käyn ilmoittamassa."

Ja melkein turvaavasti nyökäten tuo samainen mies katosi tammioven
sisäpuolelle, palaten melkein paikalla takaisin.

"Herra vuorineuvos pyytää odottamaan hetkisen".

Gyllenmarckilla oli aikaa katsella ympärilleen. Ulkona oli
tukahduttavan kuuma, mutta täällä oli varjoisaa ja rauhallista.
Ainoa ääni, mikä tänne ehätti, oli taukoamaton jalankopse
asfalttikäytävältä ja kirjoituskoneiden kaukainen, vaisu nakutus.
Ikkunoiden markiisit olivat alaslasketut, eikä ainoakaan auringonsäde
heijastunut korkeaselkäisiltä, tummilta, punaisella sametilla
päällystetyiltä huonekaluilta. Tässä, keskellä kuumeisesti tykkivää
kaupunkia sijaitsevassa hiljaisuuden pyhäkössä, saattoi melkein
kuulla oman sydämensä sykähtelevän, eikä Gyllenmarck saattanut
jonkunlaisella levottomuudensekaisella kiihkolla olla ajattelematta
niitä näkemyksiä ja kokemuksia, jotka hänellä viimeisen kymmenen
vuoden aikana kaukana pohjoisessa oli ollut ja niitä suuria, kylmiä
aivoja, jotka ne olivat aiheuttaneet ja jotka nyt olivat tuolla
vahvan tammioven takana, ehkä kymmenen askeleen päässä hänestä, ehkä
vielä lähempänä.

Kuta kauemmin hän sai odottaa, sitä enemmän hänen kiihkonsa ja
levottomuutensa yltyi.

Mitä hän täällä haki ja mitä varten hän oli tänne tullut tekemään
itsensä naurettavaksi? Samanlaistahan oli kaikkialla. Hän ei ollut
vain siellä kaukana tullut puolueettomasti asioita ajatelleeksi.

Toiselta puolen taas -- Matti Niemelä ja häntä uhannut kohtalo! Ja
monet muut samanlaiset kohtalot. Ei, saa kai hän sanoa, mitä on
nähnyt ja mitä noiden samaisten aivojen liikkeellekäskemät ovat
tehneet. Hyvä on tiettynä. Sopii tuonkin tuolla oven takana tietää,
mitä hänen kätyrinsä matkaansaavat.

Sitten hän taas koetti heittää pois ajatukset ja vain tehdä kylmiä
havaintoja. Mitä enää miettiä, kun kerran oli tähän asti tultu!

Hänen korvaansa erottautui kevyt, hiljainen, astunta ulkoa kadulta ja
hänen rintansa lämpeni.

Hän saattoi nuo askeleet erottaa muitten joukosta, ne kuuluivat
hänelle, joka oli jäänyt häntä odottamaan tuolle ulkopuolelle,
hänelle, joka vasemman kätensä nimettömässä kantoi samanlaisia
himmeästi kiiltävää sormusta kuin hän itsekin. Kun saisi asiansa
toimitetuksi ja pääsisi täältä pois!

Sivumennen hän vilkasi kelloaan. Eihän hän sentään ollut istunut kuin
kymmenisen minuttia, vaikka aika oli jo ehtinyt tuntua iäisyydeltä.

Nyt!

Gyllenmarck melkein hypähti pystyyn, mutta häpesi samassa. _Häntä_ ne
suuret, kylmät aivot eivät sentään pystyisi peloittamaan!

Tammiovi oli hiljaa ja huomaamatta avattu, niiden suurten, kylmien
aivojen mies seisoi hänen edessään, ojentaen hänelle valkean, mutta
hyvästä hoidosta huolimatta rypistyneen vanhanmiehenkätensä.

"Tervetuloa sieltä pohjoisesta! Käykää sisään!"

Ääni oli syväsointuinen ja olisi sitä voinut sanoa sydämelliseksikin,
ellei olisi tiennyt, että se oli äärimmilleen hienostunut ja sen
pienintäkin värettä täydellisesti hallittu.

Gyllenmarck astui vuorineuvoksen edellä hänen työhuoneeseensa ja
istuutui kirjoituspöydän vierellä olevaan nahalla päällystettyyn
nojatuoliin.

"Tekö tulette suoraan ylhäältäpäin, herra metsänhoitaja?"

"Tulin tänään aamujunalla".

"Vai niin. Kumma, ettette ole tuon enempää rasittunut. No, mitä sinne
ylös oikein kuuluu?"

Gyllenmarck ei ehtinyt vastata. Hänen edessään, kirjoituspöydän
takana istui nyt tuo kaikkivoipa, leikitteli taidokkaasti tehdyllä,
hopeateräisellä paperiveitsellä ja näytti omistavan kaiken aikansa
yksinomaan hänelle.

"No, mitä sinne ylös oikein kuuluu?"

Jokapäiväisin, yksinkertaisin kysymys maailmassa -- sellaisen miehen
huulilta.

Kultasankaisten silmälasien takaa katseli häntä kaksi kirkasta,
eloisaa silmää, jotka vilpittömästi näyttivät iloitsevan kaikesta
siitä komeudesta, jonka ne näkivät ympärillään, jonka sukupolvien
uuttera, taukoamaton työ vuosikymmenien kuluessa oli luonut. Mutta
nuo ystävälliset silmät kuuluivat kuparista valettuihin kasvoihin,
joiden poskilihakset jatkuvassa työssä olivat kovettuneet, vaikka
suu, harmaiden, miltei vihertäväin viiksien alla, oli luotu
alati ja elämän kaikissa eri tilanteissa hymyilemään. Tuossa
persoonallisuudessa oli jotakin raskasta ja painostavaa, vaikka
uurastus ja yksinkertaiset elämäntavat olivat estäneet liian
lihavuuden syntymisen; hiukset olivat valjenneet ja harvenneet,
ja lepotilassakin asuivat poistumattomat ajattelemisen uurteet
voimakaspoimuisella otsalla. Tuota vanhanakin rautaista, taipumatonta
niskaa, voimakkaita kaula- ja ohimosuonia, järkkymätöntä tarmoa
osoittavaa leukaa ja tasaisesti kaartuvaa nenää katsellessa lensi
Gyllenmarckin mieleen samalla kertaa kuva korppikotkasta, joka
yksinäisenä ja ruhtinaallisena leijailee ilmassa, ja vanhasta
miehestä, joka on paljon tehnyt työtä ja voittanut vastuksia.

"Olen joskus nähnyt herra metsänhoitajan nimen asiakirjoissa",
jatkoi sydämellinen ääni, "ja oletan, että olette sama mies.
Olisi intresanttia joskus käydä siellä pohjoisessa, en ole käynyt
siellä -- odottakaa, se oli silloin kuin yhtiö perustettiin, siis
kolmisenkymmentä vuotta sitten -- ja meillä on siellä paljon
kaikenlaista, niinkuin tiedätte. Mutta minä olen jo auttamattomasti
vanhentunut, en jaksa, en jaksa, vaikka kuinka tahtoisin. Täytyy
uskoa, mitä muut sanovat."

"Ukko-parka", ajatteli Gyllenmarck jo melkein myötätuntoisesti.

"Niin", lausui hän ääneen. "Herra vuorineuvoshan tietää kaikkein
parhaiten, että teillä tosiaankin on paljon sanomista napapiirin
pohjoispuolella ja koko joukon eteläpuolellakin. Asiantuntijana voin
melkein vakuuttaa herra vuorineuvoksen yhtiöllä olevan siellä niin
paljon sananvaltaa, että muitten sanominen rajoittuu olemattomiin."

Vuorineuvos Borgman naurahti lyhyesti, mutta sydämellisesti.

"No, no, ei nyt sentään niin pitkälle mennä", sanoi hän. "Kai siellä
sentään muillakin on yhtä ja toista määräämistä. Mutta, puhuakseni
vilpittömästi, paljonhan siellä on minullakin muistettavaa,
valvottavaa ja varteenotettavaa. Kolmekymmentä vuotta sitten, herra
metsänhoitaja, oli asianlaita toinen: minä muistan sen vielä niin
verrattoman hyvin. Paljon, paljon työtä, vaivaa ja unettomia öitä on
tarvittu, ennenkuin on päästy siihen, missä nyt ollaan."

Vanha vuorineuvos näytti vaipuvan syviin, mieluisiin mietteisiin,
ja Gyllenmarck katseli aikansa kuluksi tummuneissa, sokeissa,
kullatuissa puitteissa seinillä olevia kuvia. Ne olivat samanlaisia
suuria porvareita kuin hänkin, joka istui kirjoituspöydän takana,
jäykkäniskaisia, vakavannäköisiä tyyppejä, joiden paras miehuus oli
saattanut olla joskus 1850-luvun vaiheilla, miehiä, jotka olivat
kuljettaneet ulkomaille tervaa ja tuottaneet sieltä suolaa, kankaita,
kahvia ja tupakkaa, kunnes uusien aikojen tullen sijoittivat varansa
laajempiin, tuottavampiin yrityksiin. Gyllenmarck oli näkevinään,
kuinka he sunnuntaisin vakavina ja hitaasti, korkea kaulus kaulassa
ja korkea silkkihattu päässä, kulkivat kirkkoon, salaperäisinä,
äänettöminä ja juhlallisina, köyhemmän väen kunnioittavasti heitä
tervehtiessä ja antaessa heille tietä.

"Ne ovat kaikki omaisiani", virkahti vuorineuvos, heräten
mietteistään. "Tuo tuolla on isäni, kauppaneuvos Borgman, tuolla
isoisäni, kapteeni, nämä taas kaksi veljeäni, molemmat kuolleet jo
toistakymmentä vuotta sitten, tässä sisareni mies, konsuli Nessler.
Isäni, me kaikki veljekset ja lankoni perustimme Kannanlahti-yhtiön,
nyt olen vain minä perustajista jäljellä. Yhtiö perustettiin veljeni
Fredrikin aloitteesta, hän oli oivallinen laskumies ja muutenkin
sellainen, joka katsoi eteensä, ja teidän on tunnustettava, herra
metsänhoitaja, että laskut eivät ole pettäneet."

Gyllenmarck nyökäytti päätään myöntymyksen merkiksi ja vuorineuvos
hymähti ihastuneesti. Hän aikoi jatkaa, mutta ehätti samalla itsensä.

"Mutta minähän kulutan suotta aikaanne, herra metsänhoitaja", sanoi
hän. "Suokaa se anteeksi vanhalle miehelle. Teillä on minulle
tietysti jotakin asiaa, ja minä istun tässä ja puhun omiani. Siis --
antakaa kuulua!"

Nyt se siis täytyi purkaa esiin, yht'äkkiä ja valmistamatta, juuri
kun hän oli ennättänyt syventyä toisiin asioihin. Gyllenmarck
vilkaisi vuorineuvokseen ja selvitti ääntään. Hänen täytyi
sanoa sanottavansa lyhyesti, täsmällisesti ja johdonmukaisesti.
Vuorineuvoksen täytyi yhdellä kertaa saada täysi selvyys siitä, mistä
oli kysymys.

"No, herra metsänhoitaja, antakaapa kuulla, mitä teillä on
sydämellänne. Ovatko metsänhakkaajamme taas rikkoneet määräyksiänne
vastaan? Te, herrat metsänhoitajat, tuotatte meille vuosittain
enemmän vaivaa kuin koko muu yritys yhteensä."

Ei, siitä ei ollut kysymys. Gyllenmarck piti kyllä huolen siitä, että
_hänen_ hoitoalueessaan kaikki tapahtui niinkuin pitikin.

Vuorineuvoksen harmahtavissa silmissä näkyi veitikkamainen kimallus.
Kova järjestys on aivan paikallaan. Mutta mistä sitten on kysymys?
Eikö herra metsänhoitaja voi purjehtia esille kysymyksineen.

Gyllenmarck puhui. Hän kertoi asiansa lyhyin lausein, tyynesti,
järkkymättä ja johdonmukaisesti. Jokainen lausuttu sana sattui asian
ytimeen. Herra vuorineuvoksen täytyi avata silmänsä näkemään, mitä
siellä pohjoisessa oikein tapahtui hänen nimessään. Viimein hän
tuli Matti Niemelään. Oliko todellakin tarkoitus muutaman päivän
koronmaksuviivytyksen takia saattaa mies suoraan mierolle? Eikä tämä
suinkaan ollut ainoa tapaus, tämä oli vain lähinnä häntä, mutta hän
saattoi ulkomuistilta luetella kymmeniä samanlaisia.

Herra vuorineuvos kuunteli tarkkaavaisesti, naputteli paperiveitsellä
pöydänkantta, teki väliin jonkun kysymyksen tai huomautuksen,
kehoitti toistamaan jonkun tapauksen ja kuunteli sitten taas. Kun
tuli puhe Erik Wegeneristä, naurahti hän lyhyesti ja kuivahkosti,
ja kun päästiin Matti Niemelään, pani hän paperiveitsen kokonaan
syrjään ja kuunteli yhä jännittyneempänä. "Mitä herra Wegener &
K:nien asioihin tulee", lausui hän, kun Gyllenmarck oli päässyt
loppuun, "voimme ne tyynesti ja omantunnonvaivoitta sivuuttaa. Koko
yritys oli alunpitäin hullulle pohjalle rakennettu. Herrat Wegener
& K:nit saisivat olla kiitollisia siitä, että saivat niinkin paljon
omaisuudestaan kuin saivat. Jos he vuoden vielä olisivat jatkaneet,
eikä Kannanlahti-yhtiö olisi tarjonnut välitystään ja antanut
heidän omaisuudestaan, mitä siitä suinkin -- huomatkaa tämä, herra
metsänhoitaja, -- voi antaa, olisi ehdoton, nolo vararikko ollut
edessä. Vai olisiko ollut liikemaailmassa vallitsevien periaatteiden
mukaista, että me olisimme luopuneet liikkeestämme, että joku toinen
saisi hyötyä?"

Ei, se Gyllenmarckin täytyi myöntää.

"Ja kaiken lisäksi Wegener & K:nit tiesi varsin hyvin, millaisen
kilpailijan se tulisi kohtaamaan".

Gyllenmarck myönsi senkin.

Mutta mitä sitten muihin asioihin tuli, niistä oli väitetty maailman
alusta asti ja tultiin edelleenkin väittelemään, ja suurin piirtein
tulisi kaikki kuitenkin pysymään ennallaan. Kyllä herra vuorineuvos
ne asiat tunsi, kyllä hän oli saanut kuulla vaikka minkälaisia
oppeja. Kannanlahti-yhtiö oli hänelle kuin lapsi. Hän oli sitä ensi
askelista asti kasvattanut, hoivannut, ohjannut ja vaalinut, ja
hänelle tuotti vilpitöntä iloa nähdä, että siitä oli tullut suuri ja
väkevä ja ettei sitä mikään tavallinen voima kyennyt kukistamaan.
Nyt hän oli vanha ja heikko, mutta yhtiö oli parhaimmissa voimissaan
ja se tulisi edelleenkin kasvamaan ja varttumaan. Siitä herra
metsänhoitaja sai olla varma. -- Oliko herra metsänhoitaja ollenkaan
ajatellut, että ne suuret työmiesparvet, joitten hän nyt sanoi
häiritsevän luonnon rauhaa -- ja tietysti hänen omaa rauhaansa
myöskin --, voisivat olla lisäämässä | vaivaishoitolaisten suurta
lukua? Oliko hän ajatellut sitä seikkaa, että elleivät ne olisi
pohjoisessa, olisivat ne jossakin muualla? Oliko hän ajatellut, että
Kannanlahti-yhtiö elätti heidät kaikki ja tuhansia muita lisäksi ja
että syy heidän raakaan elämäänsä ei ollut yhtiön, vaan puuttuvan
valistuksen? Eikö yhtiö laittanut heille kouluja ja sairaaloita,
eikö yhtiö kustantanut omaa järjestysvaltaa rikollisuuden
estämiseksi? Vai pitikö herra metsänhoitaja valistuksena sitä, mitä
sosialistiagitaattorit heille tarjosivat?

Herra vuorineuvos oli kiihtynyt, noussut istuimeltaan ja mitteli
nyt määrämittaisin askelin huoneensa lattiaa edestakaisin, nurkasta
nurkkaan.

Hän, vuorineuvos, ei suinkaan ollut mikään yli-ihminen, hän ei
ennättänyt kaikkialle. Hän oli sitäpaitsi jo vanha. Olihan saattanut
tapahtua, että metsä- tai muissa kaupoissa oli tapahtunut joku
väärinkäytös, olihan saattanut tapahtua, että yksi tai toinen
talollinen oli joutunut häviölle ja että tämä oli tapahtunut yhtiön
metsänostajan kautta. Sitä hän ei voinut kieltää. Mutta sen hän
kielsi jyrkästi, että se olisi tapahtunut järjestelmällisesti.
Voisihan Kannanlahti-yhtiökin levittää kätensä ja sanoa: "Miks'eivät
talolliset katso eteensä!" Voisihan yhtiö hyötyä vaikka miten paljon
talollisten valistumattomuuden kustannuksella. Mutta näyttäköön
herra metsänhoitaja yhdenkään yhtiön, jolla on niin puhtaat paperit
kuin Kannanlahdella. Yhtiö oli aina koettanut ja koettaa edelleenkin
saada kunnollisia, rehellisiä miehiä niinhyvin suurempiin kuin
vähäisimpiinkin virkoihinsa. Kukaan ei voi kuitenkaan välttää, että
saastaisia ja epärehellisiä on tullut joukkoon, mutta kun sellaisia
on huomattu, on ne armotta karsittu pois, ja kun väärinkäytöksiä on
tapahtunut, on ne heti riennetty korjaamaan, välittämättä siitä,
milloin, missä ja kenelle yhtiön puolelta niin on tapahtunut.

Vanha vuorineuvos oli täynnä pyhää kiivautta yhtiönsä puolesta, ja
Gyllenmarck tunsi asemansa pahasti horjahtelevan. Herra vuorineuvos
puhui niin vakuuttavasti ja loogillisesti, hän oli niin kiintynyt
yhtiöönsä, että vaikka Gyllenmarckin huulilla tuontuostakin pyörähti
vastaväite, hän sen samassa peruutti tuon suurenmoisen, musertavan
painavan vakaumuksen edessä.

"Jos me aina seuraisimme lain kirjainta", jatkoi vuorineuvos,
"olisivat asiat aivan toisin. Mutta kulkekaa taloissa ja kylissä ja
kuulkaa, miten monesti me olemme antaneet armon käydä oikeudesta.
Mutta kun meitä tahallisesti yritetään pettää, kun meille
kieroillaan, tehdään kiusaa ja keksitään kaikenlaista, onko silloin
väärin, että mekin joskus sanomme: 'Tietäkää huutia!'"

Miks'eivät talolliset voi hankkia itselleen luottamusmiehiä, olkoot
ne metsänarvostelijoita tai mitä tahansa, ja _uskoa_ heitä, kun eivät
itse kykene asioita arvostelemaan! Eihän kukaan heille väkisin rahoja
työnnä ja vie heiltä maita ja mantuja. Voihan herra metsänhoitaja
itse ruveta heille sellaiseksi. Luuleeko herra metsänhoitaja, että
tällaiset ikävät keskustelut sittenkään säästyisivät!? Ei, kaukana
siitä.

"Herra metsänhoitaja on valistunut mies ja vapaaherra vielä lisäksi,
mutta kuitenkin hän puhuu kuin nuorukainen. Mutta tarttukaa kourin
kiinni elävään elämään, katselkaa sitä suoraan vasten kasvoja, niin
ajatukset muuttuvat, sen minä uskallan sanoa. Teillä on siellä liian
paljon aikaa kaikenlaiseen filosofeerailemiseen ja liian vähän
tekemistä, te saatte jonkun fix idean ja sitten te tulette kertomaan
sitä minulle, aivan kuin en olisi kuullut sitä vähintään tuhat
kertaa aikaisemmin. Mutta minun on sittenkin hyvä olla ja nukun yöni
rauhassa, sillä omatuntoni on hyvä. Teillä on tilaisuus tutustua
liiketapoihimme, tarjoan teille siihen tilaisuuden. Olkaa hyvä:
kaksikymmentätuhatta ensi vuodelta. Mitä sanotte?"

Gyllenmarck oli noussut seisomaan kasvot punaisina.

"Kiitän teitä, herra vuorineuvos, tarjouksestanne, jota en voi
vastaanottaa", sanoi hän. "Samanlaisen tarjouksen, vaikka vähemmän
edullisen, teki metsäpäällikkönne, metsäherra Stenberg minulle
muutama kuukausi sitten, vaikka luulin sen johtuvan eri motiiveista".

"Hänkin! Sepä erinomaista. No mitkä luulette hänen vaikuttimensa
olleen?"

"Luulen yksinkertaisesti, että hän uskoi minun ryhtyvän yhtiötänne
vastustavaan toimintaan ja tahtoi päästä minusta niin edullisesti
kuin mahdollista, toisin sanoen: saada puolelleen".

Vuorineuvos pysähtyi keskellä käyntiään ja rupesi sivelemään
leukaansa.

"Voi ehkä olla niin", lausui hän viimein pitkäveteisesti, "vaikk'en
oikein sitä uskoisi. Joka tapauksessa se on tunnustus kyvyllenne.
Teitte väärin kuin hylkäsitte hänen tarjouksensa samoin kuin nyt
minun. Sittenpähän olisitte päässyt aiheettomista miettimisistä.
Metsänhoitaja Stenberg on muuten tarmokas ja taitava mies, joka
suhteessa minun oikea käteni, johon kaikessa luotan."

"Tiedän sen hyvin, herra vuorineuvos".

Herra vuorineuvos jatkoi taas keskeytymättä käyntiään, ja Gyllenmarck
istuutui. Pitkään aikaan ei kumpainenkaan lausunut sanaakaan.
Vuorineuvos mietti omia mietteitään, näyttäen melkein kokonaan
unohtaneen Gyllenmarckin läsnäolon. Gyllenmarck katseli ikkunoita,
joiden eteen vedettyjen, paksujen uudinten läpi aurinko kuulsi
veripunaiselta, tarkkasi kadulta kuuluvia askeleita ja havahtui joka
kerta, kun oli erottavinaan tutut, kevyet askeleet. Kun päästäisiin
pääasiaan, jonka takia hän oli tänne tullut, ja sitten pois, hänen
luokseen, joka odotti. Olihan hän nyt asiansa toimittanut, sanonut
sen, mikä oli häntä painanutkin.

Herra vuorineuvos jatkoi yhä käyntiään. Hänellä oli oma, järkkymätön
lapsenuskonsa asiansa oikeuteen. Ja kun kaikki kävi ympäri,
eikö hän ollutkin oikeassa. Maailmanparantajia voi tulla joka
ilmansuunnalta, tehdä pateettisia eleitä ja lausua mielipiteitä,
jotka ovat huutavinaan korkeuksiin. Mutta maailman suunnaton mylly
jatkaa kaikesta välittämättä jauhamistaan, aina on oleva viisaita
ja tyhmiä, rikkautta ja köyhyyttä, yritteliäitä ja laiskoja, ja
kunkin normaalisen yksilön kohtalo riippuu suurimmaksi osaksi hänestä
itsestään.

Gyllenmarck katseli vuorineuvosta, eikä hän enää ajatellut niitä
suuria, kylmiä aivoja, hän näki miehen, joka oli tehnyt ankaraa työtä
aivoin ja käsin, joka oli noussut yhteiskunnan ylimmille huipuille
ja jolla oli täysi syy olla töihinsä tyytyväinen. Välillisesti hänen
työstään, niinkuin kaikesta muustakin hyödyllisestä työstä, oli
sittenkin hyötynyt ei vain hän yksin, vaan koko yhteiskunta, olkoon,
että työn tulos oli raaka raha.

"Aivan oikein -- olin unohtaa koko asian. Tehän tahdoitte nyt
suorittaa koko velan."

Herra vuorineuvos oli pysähtynyt Gyllenmarckin eteen ja näytti kuin
unesta heränneeltä.

"Kyllä, minulla on rahat muassani".

"Minä kirjoitan kuitin, pidän huolen siitä, ettei asia tule esille
välikäräjillä" -- vilkaisu pöytä-almanakkaan -- "ja siitä, että
kiinnitys kuoletetaan".

"Tässä olisivat rahat".

"Kiitän".

Ja herra vuorineuvos oli taas täynnä tyyntä asiallisuutta, istuutui
pöytänsä ääreen, laski rahat, kirjoitti kuitin kuin mikäkin
konttoripoika ja varusti sen nimellään ja sinetillään.

"Näin yksinkertainen asia se oli", sanoi hän, ojentaen kuitin
Gyllenmarckille. "Saatte siis olla turvallinen klienttinne puolesta.
Ja mitä tulee Peuraniemen metsäkonttoriin, annan minä jo tänään
vastaisen varalle sinne varoituksen siitä, ettei siellä rahoja otettu
vastaan."

Vuorineuvos katsahti kelloaan.

"Kas, noin pitkä aika kulunut. Mutta onhan meillä ollut
mielenkiintoinen keskustelu, josta ehkä on ollut hyötyä niin toiselle
kuin toisellekin. Pitäkää tarjoustani mielessänne, sillä aivan
varmasti teillä on ollut monessa suhteessa eriskummalliset ajatukset.
Hyvästi nyt ja voikaa hyvin. Terve tuloa vastakin, mutta hauskemmin
asioin. -- Hyvästi ja kiitos, herra metsänhoitaja."

Ovi avautui ja sulkeutui, palveluspoika saattoi taas pitkän
huonerivin läpi eteiseen.

Niiden suurten, kylmien aivojen mies oli nyt nähty ja tultu
huomaamaan, että hänkin oli vain ihminen. Eikä mitään muuta.




XV


"Ingeborg Bonn, minä rakastan sinua!"

Gyllenmarck toisteli toistelemistaan itsekseen niitä hänelle
kohtalokkaita sanoja, jotka hän oli lausunut metsässä,
koskenportaalla, toista kuukautta sitten, toisteli ja puristi sitä
kättä, joka turvallisesti lepäsi hänen omassaan.

"Kadutko sitä sitten?"

Ääni helähti hopeankirkkaana hänen korvissaan, hän käänsi päätään
-- niin, miksi hän niin teki -- nehän olivat samat, ihmeenvaaleat
kasvot, jotka näyttivät sulautuvan valoon ja lämpöön.

"Kadutko sitä sitten, Constantin Gyllenmarck? Tiedätkö, että kun
olin ensi kerran nähnyt sinun pääsi ikkunan takaa, synkän kauniin
pään niinkuin raukeava tulipalo, hoin päivät päästään: Gyllenmarck,
Gyllenmarck, Constantin Gyllenmarck. Se oli lapsellista ja
naurettavaa, mutta enhän voinut muuta tehdä..."

"Miksi sitten niin teit?"

"Rakastin sinua, yksinkertaisesti sanoen. Minulla oli tajunta siitä,
että olit hyvin onneton, vaikka ehkä itse tietämättäsi, että sinulla
oli joku, joka lakkaamatta seurasi sinua ja minä ajattelin enkö
voisi sinulle jotakin olla. Kun tietäisit, miten iltaisin istuin ja
katselin ikkunoitasi, katselin, miten varjosi liikkui huoneessa, ja
sitten, kun valo oli sammunut, makasin vain valveilla vuoteessa ja
ajattelin, ajattelin ja pelkäsin."

"Mitä sinä pelkäsit?"

"En sitä oikein osaa sanoa. Pelkoa se vain oli. Ehkä se oli pelkoa
siitä, miten tämä oikein päättyisi."

Gyllenmarck hymähti ja puristi kättä kovemmin.

"Ja se päättyi sitten näin".

"Tiedätkö -- siitäkin minulla oli aavistusta. Mutta pelkäsin, että
jotakin tapahtuisi jo sitä ennen, ennenkuin sinä uskaltaisit...
Mutta sitten kun tuotiin Niemelän tytär, aloin taas toivoa. En ollut
uskaltanut sinua mitenkään lähestyä, vaikka tiesin, että rakastaisit
minua..."

"Sinä siis tiesit _senkin_".

Gyllenmarck ei voinut muuta kuin sulkea naisen syliinsä.

"Sano kerta kaikkiaan, että sinä tiedät kaikki", sanoi hän hiljaa.

"Niin minä tiesinkin", myönsi toinen sivellen hänen leukaansa,
"samoinkuin senkin, että minusta nyt tulee pitäjäläisille
hosmestarinna ja sinulle vapaaherratar..."

"Metsäläisen vapaaherratar".

"Kuinka tahdot. Metsäläisen tai ei metsäläisen -- minun on aina yhtä
hyvä olla."

Kuinka tämä oli mahdollista?

Tässä nyt istui hän, Constantin Gyllenmarck, polvillaan nainen, joka
huomenna häneen vihittäisiin, nainen, joka rakasti häntä ja joka
hänelle merkitsi kaikkea.

_Nyt_ saisit olla täällä, Erik Wegener!

Kaikki oli niinkuin ennenkin. Tuossa oli sairastupa, vaikka siinä nyt
oli uusi hoitajatar, tuolla kiilteli pappilan katto, tuolla kulkivat
jätkät lauleskellen töissään niinkuin ennenkin. Antaa heidän kulkea,
he kulkevat, kosk'eivät voi elää työttä ja rahatta.

Nyt oli heinäkuun kymmenes päivä, siis käräjäpäivä.

Istu vain rauhassa pirtissäsi, Matti Niemelä, äläkä ole erikoisesti
kiitollinen Constantin Gyllenmarckille, sillä oikeastaan hän saisi
olla sinulle kiitollinen niin paljosta; istu siellä tai tee työtä
ahkerasti ja taitavasti, mutta ole varovainen asioissasi. Maailma
on täynnä kovuutta ja afääriä, eikä aina satu kohdalle Constantin
Gyllenmarckia.

Kesä on korkeassa pohjolassa kauneimmillaan. Kiivetäkö ylös
tunturille ja antaa raikkaan tuulen hyväillä kuumettuneita kasvojaan,
mennäkö metsään ja hengittää keuhkoihinsa tuoretta havun tuoksua vai
soudellako tunturijärvellä, jonka vesi on niin kirkasta, että kalat
välkkyilevät uidessaan ja pohja kuultaa monen sylen syvyyksistä?

Kaikki on ennallaan, ja kuitenkin on kaikki uutta.

Kauneus ja vehmaus eivät enää tuo mieleen muistoja menneistä,
tunnelmaa siitä, kuinka olisi voinut olla, kaikki on kuluvan hetken
ja tulevan, aavistettavan onnen hiljaista ylistyslaulua, kauan
odotettua ja tuskalla ansaittua.

Gyllenmarck puristaa morsiamensa lujemmin itseänsä vasten.

"Että minä todellakin kaiken tämän saavutin!"

"Sinä et tällaista koskaan kuvitellutkaan, sinä pidit kaikkea
saavutettavissa olevaa jo saavutettuna ja aioit elää sillä, mitä
joskus oli ollut".

"Sinäpä sen sanoit".

Aurinko on korkealla tehdäkseen yötkin päiväksi, linnut visertävät
ilmassa.

Metsäherran virkataloon on astunut uusi ajanjakso. Siellä tartutaan
kourin kiinni kuluvaan hetkeen ja koko elämään.