Produced by Tapio Riikonen






MATKAMIES

Runoja


Kirj.

ERKKI KIVIJÄRVI





WSOY, Porvoo, 1915.




SISÄLLYS:

MATKAMIES.

 Matkamies.
 Äidilleni.
 Kotona käymässä.
   1. ... nos mutamur.
   2. Keskiyön kaupunki.
 Vanha tarina.
 Hautapaikka.
 Mies.
 Suora sana.
 Tornionjoen tuolta puolen.
   1. Sammuva suku.
   2. Vanha Viippa.
   3. Marja Johanna.
   4. Vaaran vanhus.
   5. Mökkiläinen.
 Kansanlaululle.
 Nukkuva kaupunki.
 Näyttelijät.
 Don Juan.
   1. Satulinnan edustalla.
   2. Romeo.
 La comtesse.
 Sinä yksi ainut...
 Antaisin, jos voisin...

SUVINEN SAARI.

 Suvinen saari.
 Huomenhetki.
 Kaiutar.
 Korkein hetki.
 Heinäkuu.
 Elokuu.
 Soutajaneito.
 Kuutamolauluja.
   1. Helskyvät Kuuttaren kangaspuut.
   2. Oi kumma kuulakkuus!

KOHTI ERÄMAATA.

 Kohti erämaata.
 Ovat mullekin huulet hymyilleet.
 Yksinäisyys.
 Nuoruuteni laulu.
 Miksi?
 Kehruulaulu.
 Yhä yksinäisemmiksi käyvät illat.






MATKAMIES




    Matkamies.


    Kulkija harhaavainen
    elämän taipaleen,
    vento ja muukalainen
    minne mä ikään meen.
    Outona omaisille,
    vieraana vierahille
    ylpeenä yksin kulkee
    tällainen matkamies,
    kunnes hän silmät sulkee.
    Missä? -- Sen Herra ties!

    Turhaan hän tuttua tupaa
    joskus etsinyt on,
    turhaan toivonut lupaa
    astua joukkohon:
    katsehet karsaat hääsi --
    kiitti kun pilkatta pääsi
    laumasta loitommaksi.
    Tällainen matkamies
    pyrkiskö kuokkijaksi?
    Tottapa arvonsa ties!




    Äidilleni.


    Minä muistan sen päivän, kun luotasi lähdin:
    kevättuulet mun pullisti purjettain,
    oli viirini kirjailtu toivojen tähdin,
    ilo uusi mun lainehti rinnassain.

    Sinä seurasit rannalta kyynelin purren
    lumivalkoista purjetta saarten taa,
    ikävissäsi itkit ja ehkäpä surren
    sitä, etten vois vallata maailmaa...

    Sinä tiesithän uskoni mahdottomuuden,
    sinä päätäsi puistelit huokaillen --
    minä riuttoja uhmaten reittini uuden
    päin tyrskyjä viilletin veikaten.

    Monet vuodet on vierinyt, äitini armas,
    moni haaksi on multa jo murskaunut,
    moni kyynele vuokseni vuotanut karmas
    sinun poskesi kuumaks' on kastellut.

    Oma uhmani uljas on talttunut ammoin,
    värit viirini aikoja vaalenneet...
    Minun mieleni täyttivät kuoleman kammoin
    salariuttojen väijyvät pyörreveet.

    Tulen luoksesi nyt minä toisena aivan,
    elon ankaran koulun jo käydä sain;
    satu vanha on toistunut: tuska ja vaiva
    tuli tuhlaajapoikasi voitoksi vain.

    Ovi aukihan, äiti, lie vieläkin mulle,
    kodin kalliiksi käyneen lämminnä lies?
    Surut suuret, sen tiedän, on tuottanut sulle
    polo poikasi -- murtunut matkamies.




    Kotona käymässä


    l. ... NOS MUTAMUR.

    Sama kaihoja kylvävä kuudan,
    samat tuikkivat tähdet taivaitten,
    sama tuttu on talvinen tienoo
    kuin silloin -- päivinä nuoruuden.

    Samat hohtavat valkeat hanget,
    sama koskien pauhina kaukainen --
    minä itse vain toinen kuin silloin,
    kuin silloin -- päivinä nuoruuden.

    Unet entiset aikoja menneet,
    unet uljahat uskojen uljaitten,
    tuli sammunut, rauennut riemu,
    joka kultasi päiviä nuoruuden...


    2. KESKIYÖN KAUPUNKI.

    Kuutamoisten kaarilamppuin alla
    katuvieren kinos kimmeltää,
    tuhat tähteä on taivahalla,
    kaukaa kulkuspari heläjää.

    Valtakatua ma verkkaan kuljen
    keskiöisen kotikaupungin.
    Tie on tuttu; hetkeks silmät suljen
    vaipuin mennehien muistoihin.

    On kuin mykät talot tarinoisi,
    kuiskis huurtehiset puiston puut.
    Muistan niinkuin eilen ollut oisi
    jäitten lähdöt, tulvat, riemut muut,

    tulipalot, öiset kammon hetket:
    liekit räiskyi, tylyt torvet soi...
    tappelut ja monet rauhan retket:
    laulu kaikui, nuoret karkeloi...

    Haaveistani herään yllätykseen --
    joku tuolta kaukaa vastaan käy;
    ja ma puhkeen outoon kysymykseen
    miksei keitään muita täällä näy?

    Niinkuin veräjillä vainajain on
    ympärilläin yö ja hiljaisuus,
    yllä kaartuvien taivahain on
    tähtitulten kumma kuulakkuus.

    Niinkuin ruumisarkut talot tutut
    talvi-illan unta uneksuu.
    Mieleen muistuu lapsuusaikain jutut,
    vainajien haamut havahtuu...

    Noilla ullakoilla monin illoin
    kulki kuolleet valkovaatteissaan,
    tiedettihin: taloon teki silloin
    viikatteinen vieras tuloaan.

    Lie jo korjannutkin kirkkotarhaan
    tuoni tuonne tulliportin taa
    kaikki vanhat. Ikkunoihin harhaa
    katse, mut ei vastausta saa.

    Vastaantulija jo vierelleni
    saapuu, katsahtaa ja taakse jää.
    Mutta aatos iskee mieleheni:
    muistuttihan vanhaa ystävää!

    Piiristä ol' yksi ystävitten,
    leikkiveikko minun lapsuutein.
    Vanhentunut... Johan aikaa sitten
    oman nuoruuteni hautaan vein!

    Käännyn, katson. -- Kiiruhdanko luoksi
    puristamaan kättä ystäväin?
    Mut en mene. Tiesi minkävuoksi
    on kuin pelko syttyis syömessäin.

    Vieraitahan oomme toisillemme,
    vanhat siteet kaikki katkenneet;
    yhteistä ei muu kuin muistojemme
    vielä säilynehet sirpaleet.

    Hyvästi siis vanha veikko! Yössä
    tähdenlentona sa tuikahdit.
    Kuka tiesi tunsit äsken myös sä
    piston povessas ja pakenit...




    Vanha tarina.


    Sinne kauas tasangoitten taa
    yksinäiset aatteet yössä entää:
    huurteessa on metsä, valkeana maa
    tähdet taivahalla tuikahtaa,
    revontulten soihtuliekit lentää.

    Kumma tenho -- mikä sitten lie? --,
    jonka mieleen luovat vanhat kuvat:
    tummaa metsänreunaa kulkee tie,
    joka kirkkokuusikkohon vie,
    loitommalla kylä -- talot, tuvat.

    Kirkkotieltä kulkuspari soi,
    kaiku vastaa metsän sokkeloista.
    Hepo kiitää, kiitää minkä voi...
    piiska vinkuu, jalas vaikeroi.
    Herra siunaa hurjaa matkaa moista!

    Ken on yksinäinen matkamies,
    minne, minne kiire kulkijalla?
    Odottaako kodin lämmin lies?
    -- Vastaa toki, mihin pitää ties!
    Piiskansivallus, ja hän on mäen alla.

    Nyt hän pysähtyypi... kirkon luo,
    hevosensa sitoo portin pieleen,
    aukaiseepi veräjän ja suo
    tapulille katseen: kellot nuo,
    miksei soi ne? -- se ois mulle mieleen!

    Halki hankien nyt kahlaa hän,
    löytää haudan mustan kuusen alta,
    kummun nietoksien peittämän.
    Siihen pysähtyy ja tuntuu miettivän;
    entistänsä näyttää tuimemmalta.

    "Huurteessa on risti, mutta siihen on
    tulikirjaimin näin kirjoitettu:
    että minä, juuri minä, onneton,
    toisen onnettoman saatoin kuolohon.
    Sydämeenikin on sanat kaiverrettu..."

    Kumma liekki syttyy silmiin murhaajan.
    "Tässä lepää... haa, ois myöskin mulla
    rauha, unhon uni!" Puoleen taivahan
    nyrkin nostaapi ja lailla hukkuvan
    huutaa: "Sull' on hyvä, kirotulla!"

    "Sinä levon sait, ja minä helvetin --
    katkerampaa tuskin ivaa toista!
    Tapoin sinut, sinua kun vihasin,
    kuuletko sa, vihasin!" -- "Vihasin",
    kaiku vastaa metsän sokkeloista.

    Ristiin tarttuu hän ja ravistaa
    sitä kunnes rauta taittuu. Sitten
    vaipuu lumeen. Silmät umpeen saa,
    tyyntyy rinta, sydän nukahtaa...
    -- Kaikk' on hiljaa mailla kuollehitten.




    Hautapaikka.

    (Puolalaisen kansanlaulun mukaan.)


    Älkää hautaa sinne
    tehkö mulle, minne
    kaikki vainajanne viety on!
    Metsäpolun laitaan
    itselleni aitaan
    kuusten alle oman kalmiston.

    Sinne viekää! Silloin
    tiedän: kesäilloin
    saattaa joskus paimentyttönen,
    jota lemmin salaa,
    metsästä kun palaa
    tuoda kummulleni kukkasen.




    Mies.


    Mies kiirehestä kantapäihin asti!
    Ei kauppaa käy hän kanssa omantunnon,
    vaan täyttää käskyt kunnian ja kunnon.

    Mies kiirehestä kantapäihin asti
    ei taivu tuimimmissa tuulispäissä,
    vaan suoristuu ja kasvaa myrskysäissä.

    Mies kiirehestä kantapäihin asti
    käy horjumatta tietä korpimatkan:
    "Ken uupuu, uupukoon, mut minä jatkan"!




    Suora sana.


    Sana suora sanottu paikalleen
    puhe parhain on ollunna aina --
    korulausehet hienoine vaiheineen
    ei paljoa vaa'assa paina.

    Nimi oikea kullekin vuorostaan,
    tuli herra tai narri vastaan --
    jos konna, vaikk' kiivennyt kunniaan,
    sano konnaksi ainoastaan!

    Toki muista: hullut ne huutavat
    ja puhuvat heinää, puuta.
    Sanat suorat sanoa muutamat
    on toista kuin soittaa suuta.

    Sana suora sanottu aikanaan
    on miehellä parhain valtti.
    Pelisääntöä vanhaa muista vaan:
    tuki taidon on mielenmaltti!




    Tornionjoen tuolla puolen.


    l. SAMMUVA SUKU.

    Suku sammuva Kainuun kansa on,
      se on vankina vieraan maan --
    puu puistama myrskyn juureton,
      se on tuomittu kaatumaan.

    Tuhat kärsii se tuskaa orjuuden,
      sitä painaa raskas ies.
    Mutta keskeltä puutteen ja kurjuuden
      moni noussut on siellä mies,

    mies suora ja suopea katseeltaan,
      kuni miehet Suomenmaan,
    tosin tuskinpa sankari toimissaan,
      mutta sankari sielultaan...

    Minä heitä kun muistelen, kyyneleet
      minun silmiini silloin saa:
    ovat siellä mun isäni syntyneet,
      koti munkin on Kainuunmaa.


    2. VANHA VIIPPA.

    Hyvin muistan sinut, vanha Viippa,
    ojankaivajista ensimäinen:
    seppelparta, nenä pystypäinen,
    päässäs paperinen piispanhiippa.
    Varsi lyhyt niinkuin lappalaisen,
    silmät pienet mutta pistäväiset,
    sääret väärät, ääni vanhan naisen,
    mutta kourat kovat jättimäiset.

    Kuusi päivää pengoit savipohjaa,
    seitsemännen olit humalassa.
    Uskoit, että kerran taivahassa
    Herra helpommalle työlle ohjaa.
    "Miksei ohjais? Antoi siunausta
    jo hän mulle tässä elämässä:
    pappilassa" -- pari huokausta --
    "kahdeksan on käyty ristimässä."

    Sunnuntaina -- muistan -- muutamana
    tupaan tulit iltapuhtehella;
    verkkaan astuit, taisit hoiperrella,
    mutta muotos oli tuimempana
    kuin sen koskaan nähnyt olin ennen.
    Ovensuussa oli tyhjä tuoli,
    siihen istuit. Piiat tullen mennen
    tirskuin pistelivät: "mistä huoli?"

    Tuot' et kuullut. Etees tuijotellen
    siinä istuit sanaa sanomatta.
    -- Mikä ihme: Viippa tarinatta
    toisten pakistessa naureskellen!
    Tunnit vieri, ilta ilkamoiden
    kului kulumistaan. Ikkunasta
    näkyi öiset usvat jänkkäsoiden.
    -- Silloin eronhetkellä sä vasta

    meille uskoit, mikä painoi mieltäs.
    Nousit, lähdit, mutta kynnyksellä
    käännyit, katsoit, aloit änkytellä
    kimakasti honottavaa kieltäs.
    Olit aamusella kätköistäsi
    sukuraamattusi esiin tuonut
    lukijaksi pyytäin tyttöäsi,
    jolle koulunkäynnin olet suonut.

    Tyttö oli tullut, yritellyt --
    mut ei sanaa saanut huuliltansa.
    Kirjaimia oli kummissansa
    hetken verran siinä silmäellyt:
    "Enhän minä taida tämänlaista,
    eihän tässä ole koulun kieltä,
    tiesi mitä liekin ulkomaista..."
    -- Siksi murhe painoi Viipan mieltä.

    Kyynel vieri pitkin posken pintaa,
    vavahteli hetken vanhan huuli,
    sitten lausuit -- sanat selvään kuuli
    "Tuollaista en enää maksa hintaa...
    vai ei kelpaa isän kieli siellä...
    Koulu jäädä saa, ja tyttö työhön!"
    Nyyhkytystä turhaan koittain niellä
    katosit sä hämärtyvään yöhön.


    3. MARJA JOHANNA.

    Puoleks sortunut on mökki harmaa
    ahtehessa jyrkän myllymäen;
    eukko, jonka kynnyksellä näen
    seitsenkymmentä on vuotta varmaan.

    Kasvot ryppyiset, mut silmät vielä
    eloisina tutkii tulijata --
    huomannut hän on jo kauempata
    oudon miehen, vieraan kylätiellä.

    Marja Johanna on nimi muorin.
    Leivinuuni elannon suo niukan,
    lapset lähettävät sentään hiukan,
    -- viis on elämässä, kuoli nuorin.

    Marja Johanna on yksin aivan:
    mies on ammoin viety nurmen alle,
    lapset kaikki menneet maailmalle
    -- auttajatta vanha alla vaivan.

    Monet kerrat olen istuskellut
    mökin penkillä mä tarinoiden,
    muori leipiänsä lapioiden
    monet jutut ompi kertoellut.

    Yks' ol' aina hällä lempiaate:
    "Kun vain tiedän rajan tuolle puolen
    poikain päässeen, silloin rauhaan kuolen.
    Tääll' on leipä kova, ohut vaate,

    tääll' on Egypti, mut Kaanaa siellä,
    vaikka mikä huoli eteen tuli!"
    Muori kyynelihin silloin suli.
    "Herra auta heitä korpitiellä!"

    ... Kiiltää päivänlaskun kirkas kulta.
    Muori istuu piippu hampahissa
    mökin kynnyksellä unelmissa.
    -- Kun ei särkyis onnenunet sulta...


    4. VAARAN VANHUS.

    Kirkonkylän postikonttorissa
    mahtava on kruunun virkamies,
    kultanapit takin rinnuksissa
    "mestari" viel' arvoltaan kenties.

    Vaaran vanhus kun sai rahakirjeen,
    ensimäisen ukko eläissään,
    teki oikein aikamoisen virheen,
    kun men' itse sitä perimään.

    Vaari, näätsen, valtakunnan kieltä
    oppinut ei ole milloinkaan --
    täten osoittanut ompi mieltä
    uppiniskaista hän kerrassaan.

    Niinpä niin! Kun alkoi ukko tälleen:
    "Kustaa Vaara pyytää kirjettään..."
    kääntyi herra, mutta heti jälleen
    alkoi vuoleskella kynsiään.

    Vaaran vanhus raapi korvallistaan,
    pyysi hetken päästä uudestaan.
    Turha vaiva! Jatkoi vuolemistaan
    herra huoletonna tuolissaan.

    Silloin loppui äijä-paran maltti,
    nyrkin pöytään iski, ärjyi näin:
    "Siin' on sulle säiviläisen valtti --
    etkö anna mulle kirjettäin?"

    Siitä vasta postiherra suuttui,
    käsiks ukkoon kävi nyrkeillään,
    hirmuiseksi Vaaran hahmo muuttui,
    ja hän huusi herraa piestessään:

    "Vai ei muka Laurinmatti enää
    -- sehän nimi oli sullakin --
    Säivin kieltä tunne. Turha tenää
    tehdä -- nyrkit ne on mullakin!"

    Joutui Vaaran vanha Kustaa tuosta
    kruunun leipää syömään Luulajaan.
    Mutta kirje jäi. Ei aio juosta
    toista kertaa ukko noutamaan.


    5. MÖKKILÄINEN.

    Pitkät, pitkät päivätyöt,
    väsymyksen unta yöt.
    Arkivaatteet, arkiaatteet...

    Puute tuttava on paras,
    halla vainioiden varas.
    Tuskaa monta, armotonta...

    Yhtä samaa loppuun saakka,
    konsa kevenny ei taakka.
    Voimat raukee, hauta aukee...




    Kansanlaululle.

    Kirjoitettu Viipurin Lauluveikkojen 15-vuotisjuhiaan.


    Sitä laulua, joka ol' isiemme,
    mik' on meidän ja jälkeemmekin jää,
    sitä laulua, laulua sydämemme
    minä tänään tahtoisin ylistää.

    Sepä laulu on laulua Karjalamme,
    tämän korpien kauniin kannelmaan,
    monet kerrat sen kaiku on rinnoissamme
    pyhät liekit loihtinut leimuamaan.

    Sen on kauneus suurta ja verratonta
    kuni talvisen taivaan tähtivyön;
    sen on vauluhun viihtynyt murhetta monta,
    tuhat tuskaa tummaa valvotun yön...

    Se on syntynyt surujen hettehillä,
    se on kasvanut kehdossa vaivojen,
    sit' on kasteltu kuumilla kyynelillä,
    ikikaipuulla kauniitten kaihojen.

    Se on surusta luotu, vaan riemuks' suotu,
    tulipatsaaksi korven ja erämaan;
    se on pirttien piilosta saleihin tuotu,
    se on saatettu loistoon ja kunniaan.

    Tätä laulua, laulua isiemme,
    mik' on meidän ja jälkeemmekin jää,
    tätä laulua, laulua sydämemme,
    sitä tänään saanenhan ylistää!




    Nukkuva kaupunki.


    Nukkuva kaupunki! Kadut
    tyhjät ja autiot aivan. --

    Ikkunaverhojen taaksi
    tahtoisin tirkistää hiukan,
    tahtoisin tietää ne ladut,
    joita käy unien haaksi...

    Tiedänhän: huolen ja vaivan,
    kenties onnenkin niukan,
    tuulientupien harhat,
    elämä lahjaksi antaa.
    Riemuja harvoin, murhetta monta.
    Konsa ei puhdasta, koiruohotonta
    viiniä maljasta läiky.
    Pelkäänpä, ettei väiky
    puhdasta, kultaista mettä
    kukissa niissäkään, joita
    unenpuu öinen kantaa.

    Oi, teitä angervoita!

    Mutta tietäkää, että
    samoja unia isät
    näki ja isien-isät --
    mikä niitä muutteleisi,
    mikä niistä mitään veisi,
    mikäpä tois niihin lisät?




    Näyttelijät.


    Me loihdimme tarujen uhkeat taikalinnat,
    ja satujen sulka on talttana meillä,
    kun veikaten veistämme kauniiksi kalliopinnat.
    Me luojina kuljemme jumalten teillä!

    Me hehkumme liekkinä, tunnemme riemun tenhon,
    kun annamme elämän kuolleille kirjaimille,
    me laulaen laskemme laineille ylpeän venhon
    ja nauraen käymme me karkelotanhuville!

    Me mittaamme mailmat ja ilmojen avaruudet,
    kun teemme me untemme uljaimmat sankarretket.
    Ah ylpeät, ylpeät meillä on voitonhetket:
    me elämme illassa vuodet ja ikuisuudet.

    Mut mustempi murheemme myöskin on murheita muitten
    ja synkempi kohtalo taiteemme taikatyöllä:
    vain elämme ehtoon, jo kuolemme keskiyöllä,
    ja harvoin on hautamme varjossa laakeripuitten.




    Don Juan.


    1. SATULINNAN EDUSTALLA.

    Valkea, värjyvä satujen yö.
    Tarujen uinuva taikalinna --
    kuutamon loistossa kaunihinna,
    yllänsä tuhanten tähtien vyö.

    Kuninkaantytär on linnassa vanki;
    silmät on kuolleen, poski kuin hanki.
    Kauan, ah kauan hän nukkunut on.
    Mutta hän herää, kun pelvoton
    ritari suo hälle suutelon.

    Vahva on portti ja ankarat salvat --
    rautaan on katkennut monet jo kalvat.
    Eikä ne kirojen lumot laukee,
    ennenkuin portit ja ovet aukee...

    -- Vieläkin vahvempi vaikk' oli lukko,
    hajalle miekkani terä sen vei!

    Kuuntelen, kuuntelen... vielä ei
    laulanut huomenen valpas kukko.

    -- Iskenkö? Oisipa kaunis voitto:
    nähdä, kun kultainen päivänkoitto
    kuninkaantyttären poskipäihin
    nostavi elämän purppurapunan!

    -- Miekkasi huotrasta nyt, Don Juan!
    Uljaampiin konsa et käynyt sä häihin.


    2. ROMEO.

    Nyt hohtaa kuudan kesän taivahalla
    ja yöhön kukkain lemut leviää.
    Don Juan ikkunan on uuden alla
    ja kitaransa kielet heläjää.

    Mut miksi nimellä nyt vierahalla
    hän täällä Veronassa lymyää?
    -- Vois miehen maine immet säikyttää
    ja köysiportaat pitää loitommalla!

    Ei auta olla turhan pikkumainen:
    on liian kaunis taivaan tähtivyö
    ja Capuletin tytär hurmaavainen!

    Tuo tuskin liekkään suuri synnintyö
    on valhe lemmen vanha liittolainen,
    kuin myöskin kitara ja kuudanyö.




    La comtesse.


    Muistanetko, muistanetko
    ylpeä comtesse:
    kerran siellä etelässä
    alla kukkivien kastanjain
    kevätillan hämärässä
    sulta suudelman ma sain.
    Muistanetko, muistanetko
    ylpeä comtesse?

    -- Sait kuin saitkin -- entä sitten?

    Niin, ei juuri muuta mitään:
    sinä länteen, minä itään
    taakse virtain, kunnahitten...
    Siinä kaikki, siinä kaikki,
    ylpeä comtesse!

    Mutta toisinaan kun kuljen
    illansuussa toukokuun,
    sattuu että silmät suljen,
    sattuu että siirryn sinne
    alle kauniin kukkapuun.
    Siellä nuori nurmirinne
    vehreänä vihannoi;
    siell' on lauhkeet, tummat illat,
    satakielen virret soi,
    yli lammen kultasillat
    kutoo kummat kevään kuu.
    Siellä vaivat vaimentuu:
    sydän sykkii nopeammin,
    veret laulaa kiihkoisammin...
    Siellä hairahtua saattaa
    yksin ylpeä comtesse!




    Sinä yksi ainut...


    Sinä yksi ainut vailla vertaa,
    nuoruuteni rakastettu,
    usein, usein unohdettu,
    syrjään jäänyt monta kertaa!

    Varhain vaihtui onnenunes armaat
    pettymyksen katkeruuteen:
    turha uskos eloon uuteen --
    osaksesi jäivät aret harmaat.

    Itkit kai jo kuiviin kyyneleesi,
    mutta salaa maailmalta.
    Kenpä huomas hymyn alta
    tuskan, jonka kätkit sydämeesi?

    Liian köyhä kiitos laulunsäkeen.
    Liian paljon anteeks annoit.
    Pystypäisnä yksin kannoit
    elontaakkaa vastamäkeen.




    Antaisin, jos voisin...


    Sulle onnenöitä,
    sulle helmivöitä
    antaisin, jos voisin.
    Itselleni soisin
    kaikki murheet mustat,
    kaikki elon tuskat.

    Sulle hymyt hyvät,
    sulle riemut syvät --
    mulle ivanaurut,
    mulle pilkkalaulut.
    Sulle päivän kullat --
    mulle mustat mullat,
    sulle unten tarhat --
    mulle elon harhat.

    Antaisin, jos voisin...






SUVINEN SAARI




    Suvinen saari.


    Paras muistoni silmihin nousee
    sinisiinnosta välkkyvän veen:
    punaruskeat kalliorannat
    tuhanharmaine mökkeineen,

    talo pohjassa tyynen lahden
    pihapihlaja vartianaan,
    kedot kaartuvat rantaan asti
    kesän kukkia tulvillaan.

    Olet morsian seppelepäinen
    meren aavojen ulappain,
    sinä viehkeä suvinen saari,
    koti onneni unelmain!

                Emäsalo 1915.




    Huomenhetki.


    Sees on taivas, tyynnä meri,
    kiiltää ilmain avaruudet --
    niinkuin veri
    hohtaa tuvan seinät uudet.

    Päivännousun tulipalo
    liekehtiipi ikkunoissa --
    koko talo
    kylpee kultakipunoissa.




    Kaiutar.


    Olet, Kaiutar, kaunihin kehtolainen
    sinisiintoisten metsien siimeksen,
    olet lehdossa leikkivä keijukainen,
    ilo illan ja hohtavan huomenen.

    Sua nähnyt ei konsana kuolevainen:
    sinä vältäthän ilmoja ihmisten --
    lymyluolasi kohdussa korpien
    tupa Tapion tumma on tuonnimmainen.

    Minä kiertelen polkuja, porraspuita
    sinun seuraten ääntäsi sointuvaa --
    koko metsä on täynnänsä huhuiluita.

    Tahi soutelen saareni salmensuita --
    joka suunnalta kuulen ma ilkuntaa:
    kuva kaunein on se, jot' ei nähdä saa.




    Korkein hetki.


    Käy laskuun kultainen kirkas päivä
    ja tyyntyy tuulinen illansuu,
    jo kukkii ruusuina lännen häivä
    ja järveen päilyen kuvastuu.

    On pilven päärmeet kuin sadun unta
    vain kultaa, kultaa ja purppuraa,
    kuin alppihuippujen ikilunta,
    kun huomenhohtein se kangastaa.

    Tää kaikkein korkein on hetki ehtoon,
    ei laula laine, ei liiku puu,
    ja sydän viihtyy kuin lapsi kehtoon
    ja huoli haikeinkin huojentuu...

    Mut mieleen syttyy niin kumma kaipuu
    kuin tahtois kauas, ah kauas pois
    Sen sävel kiehtoo, se nousee, vaipuu,
    ja on kuin kaukaa se viestit tois...

                     Valmarinniemellä 1915.




    Heinäkuu.


    Käy yli vainioiden viikatteet,
    soi kovasinten kalke kaikkialle.
    Ja korret kätkee kirkkaan terän alle,
    vastikään juuri kukkaan puhjenneet.

    Ah, häipyvän vain hetken eläneet,
    he hymyilevät vielä kuolemalle,
    mut auringolle, kedot kultaavalle,
    he teriltänsä suovat kyyneleet.

    Ma soisin samoin täältä lähteväni,
    kun kerran ylläni nään viikatteen:
    vain auringolle kyynel silmissäni

    ja hymy huulillani viimeiseen.
    -- Oi ettei suru särkis sydäntäni
    ja etten riutuisi ma verkalleen!




    Elokuu.


    Jo täytelyyttään tähkät väräjää,
    jo ensimäinen tähtitaivas hohti.
    Nyt käymme taasen syksyä me kohti
    ja pitkäin iltain pitkää pimeää.

    Mik' ennen synkkää, nyt vain viihtyisää.
    Ja aatos, joka äsken tuskin tohti
    mun viedä teille, mitkä syksyyn johti,
    nyt niillä mieluisimmin viivähtää.

    Niin muuttuu mieli meidän ihmisten:
    mi vielä eilen kaameinta ol' unta,
    on tänään viihdykettä sydämen.

    Ah väleen palaa tulet nuoruuden!
    Ei edes viel' oo hiuksissani lunta,
    ja kuitenkin jo lepoon halunnen...




    Soutajaneito.


    Syys on tullut ja myrskyää,
    pitkä on pimee ilta.
    Huoleni muistot hälventää
    päiviltä paisteisilta...

    Kerran helteessä heinäkuun
    saareni sivutse sousit,
    vastarannalle salmensuun
    niemen nenähän nousit.

    Tummaa silmää näin minä kaks
    hulmuvain hiusten alta --
    venhosi liukui jo loitommaks
    katsehen kantamalta.

    Ken sa olit, sit' tiedä en.
    Näky, mi häivähän haihtui!
    Vaan sua muistelin kaihoten,
    päivä kun iltahan vaihtui.

    Muistin silmies säihkyn tuon,
    siin' oli kummaa tulta...
    Iltani iloksi laulun luon
    tuosta, ah tyttö kulta!




    Kuutamolauluja.


    1.

    Helskyvät Kuuttaren kangaspuut --
    sukkulat suikkaa ja piukuvat pirrat,
    juoksevat kuteitten, loimien langat,
    välkkyvät vilisten vyyhtien virrat.
    Säihkyvät säikeet toisiinsa tarttuu,
    kangasta karttuu...

    Kutovat Kuuttaren kangaspuut
    hohtoa hopean, kiiltoa kullan,
    tuiketta tuhanten timanttien
    hunnuksi huolten ja mustan mullan,
    peitoksi peikon ja ankean aaveen
    harsoa haaveen...


    2.

    Oi kumma kuulakkuus! Kuin kaunis satu
    kuun hohtaa hopehissa kylän katu.
    Nyt aukee unten valtakunnat aavat
    ja ajatukset runon siivet saavat...
    Yön kirkkautehen kaikki huolet hukkuu
    ja tunnon tuskat tummat nukkuu...






KOHTI ERÄMAATA




    Kohti erämaata.


    Erämaanko jo saavuin rantaan,
    meren kuolleen ja keltaisen?
    Moni taival on taakseni jäänyt --
    joko aukeni viimeinen?
    Erämaassa ei lähteensilmää
    eikä varjoa vilpoisaa,
    yksin kulkijan kuumehoureet
    siellä keitaina kangastaa.

    Mikä heidän on, joilla on oppaat,
    tuhat turvaa saattajien,
    vaikka loisikin umpeen tuuli
    joka-ainoan askelen!
    Erälaivoilla rikkahat soutaa,
    mutta köyhäll' on köyhän ies:
    alle hiekan on hautansa saanut
    moni mierojen matkamies.

    -- Syty tähteni taivolle illan,
    valo välkkyvä tielleni luo!
    Kuka tiesi jo huomenen koitto
    unen uupuvan silmihin suo...




    Ovat mullekin huulet hymyilleet...


    Ovat mullekin huulet hymyilleet
    ja kaunihit soineet sanat,
    ovat mullekin keväät kukkineet,
    ovat mullekin taivaat auenneet --
    ei yksin murheet ja manat!

    Oli mullakin aikani armahat,
    kevätpäivät ja illanruskot,
    oli mullakin kerran unelmat,
    oli viileät, oli valoisat,
    oli unteni onnenuskot!

    Ne on mennehet. Se on haipunut,
    se kerkeän kevään taika.
    Mun on vaivoissa varteni taipunut,
    mun on uskoni uljas vaipunut,
    ja eessä on talven aika...

    Vähät siitä! Mä vielähän elää saan
    tuota mennyttä ihanuutta:
    sehän kultaa muistojen hohteellaan
    mun polkuni -- polkuja erämaan
    päin tienoota outoa, uutta.




    Yksinäisyys.


    Kalpeitten kasvojen suuret, kysyvät silmät
    pimeestä eroitan,
    yhteen puserretut huulet
    vaaleina, verettöminä...
    Yö ympärilläni ja yksinäisyys,
    pimeys pelottava!

    Mutta syvällä noissa silmissä hehkuu ja hohtaa. --
    Ei ole se liekkiä lemmen,
    ei vihan villiintynyt tuli,
    vaan jalokiven-kylmä, kelmeä loiste,
    leimuamaton, kirkas. --
    Tuo katse kammottaa,
    hyytää veren, kuin kuolema,
    kun se saapuu valkeana,
    hangenhohtoisena, marmorikylmänä.

    En kuule ääntä, en kuiskausta --
    näen vaan:
    kalpeat kasvot ja suuret kysyvät silmät,
    joissa ei kimalla kyynel...




    Nuoruuteni laulu.


    Sa vanha laulu minun nuoruuteni,
    nyt olet ainiaaksi vaiennut,
    Ah, kerallasi paljon hautaan meni,
    mit' olen herkintä ma haaveillut...

    Kun vierii vuosi, unhoituksen syli
    on kaikki korjannut jo sävelet.
    Ja ennenkuin viel' itse virran yli
    ma astun, kaiutkin on kuollehet.

    Mut kenties joskus leirinuotiolla,
    kun ehkä tapaan toisen kulkijan,
    ja yö käy ikäväksi kahden olla,
    sä pääset kolmanneksi seurahan.




    Miksi.


    Ah miksi, mun armaani, muistuikin
    taas mielehen vanha laulu,
    min on kätketty lempeihin säkeihin
    elon ankara käskytaulu:

    "Ei kellään, ei meilläkään, ystäväin,
    ole yhteistä muu kuin yksi,
    se tunne ett' aina on oltava näin:
    vain vieraita vieretyksin..."

    Ah miksi, mun armaani, sielussain
    tuo aina ja alati säilyy;
    miks' sammuu tähti mun taivoltain
    kun kirkkainna onneni päilyy --?




    Kehruulaulu.


    Rukkisi vieressä iltaa vietät,
    lankoja pyöräsi punoo.
    -- Loimia, kuteita... miksi ja minne
    polkiessasi mietit.

    Puhtahan valkeat, murheen mustat,
    vereltä hohtavat vyyhdet --
    kohtalotarten kangaspuihin
    joutuvat elämän langat.

    Kohtalo kutoo kirjokankaat,
    ihminen langat kehrää --.
    Aamusta iltaan, illasta aamuun
    suristen rukkisi pyörii...

                            1904.




    Yhä yksinäisemmiksi käyvät illat.


    Yhä yksinäisemmiksi käyvät illat,
    yhä pitemmiksi pimeet yöt,
    yhä hauraammiksi haaveen sillat,
    yhä kalpeemmiksi tähtivyöt.

    Mikä ennen punaliekein hohti,
    tuhan alle peittyy harmajan.
    Elon päivä painuu länttä kohti --
    joko kuulin siipein suhinan?