E-text prepared by Jari Koivisto



KOKEITA SUOMALAISESSA LAULANNASSA

Kirj.

Elias Lönnnrot

Sisältyy: SUOMI 1845, femte årgången.






Helsingfors,
J. Simelii arfvingar,
1846.




SISÄLLYS:

    I. Lähteellä
   II. Joutsen.
  III. Seitsemäntoistavuotias.
   IV. Lintuselle.
    V. Merimiehen morsio.
   VI. Keväällä.
  VII. Kiiltomato.
 VIII. Hautaus.
   IX. Lohdutus haudalla.
    X. Tytön kulennat.
   XI. Poika ja lähde.
  XII. Linnustaja.
 XIII. Rukous.
  XIV. Ojalan Paavo.
   XV. Saarijärven Martti.




I. Lähteellä.


    Suo, lähe' kaunis, katselen
        Likellä vettesi,
    Kuin pilven varjot vaeltavat
        Kuvastimessasi.

    Kah tuoll' on pilvi loistava,
        Ihana, kaunoinen;
    Jo lähti pois pakenemaan --
        Hyvästi varjonen!

    Taas tuossa toinen kullallaan
        Kuvoaa taivahan;
    Se ei pitemp' -- iällinen
        Jo lähti matkahan.

    Kah vielä muuan hirviä
        Hias kulullehen;
    Voi siirtyisitkö sievemmin
        Jälestä toisien!

    Vain näitä katsellessani
        Mä muistan mieltäni,
    Kuin monta kullan loistoa
        Jo siirtyi siltäki.

    Kuin pilvet paksut, synkiät,
        Sitäi' pimittivät,
    Yhtäkkiähän nousivat,
        Hitaasti lähtivät.

    Vaan jospa kuinkin kulkivat,
        Ne eivät outoja:
    Ne tyhjiä kuvaamia
        Ja pilven varjoja.

    Ne mieli raukan kuitenki
        Moneksi muuttavat;
    Voi koskastapa varjojen
        Valehet loppuvat!




II. Joutsen.


    Kesäisen illan kullasta
        Tuo joutsen tultuaan,
    Joen lähelle laskihen,
        Ja loihen laulamaan.

    Suloa Suomen lauloi hän,
        Kesiä Pohjolan,
    Kuin halkiöisin aurinko
        Walaisee maailman.

    Kuin varjopuien suojassa
        On hetket herttaiset,
    Ja aallot uia' armahat,
        Ja rannat rauhaiset.

    Ja kuin suloista siellä on
        Syleillä kultoa,
    Ja kuinka vilppi, viekkaus,
        Siell' uppo outoja.

    Näin souti salmi salmelle
        Se joutsen joikuen,
    Ja kultansa kohattua
        Syleili lausuen:

    "Vähänpä tuosta, kuinka jo
        Ikäni määrän sain --
    Olen uinut Pohjan aalloilla,
        Syleillyt kultoain".




III. Seitsemäntoistavuotias.


    En tieä' itse'känä,
      Mitä mä kaipoan:
    Syämeni on täynnä
      Ja outo ainian,
    Unettomat on yöni
      Levoton päiväni.
    Mitä ajattelenki,
      Mik' ompi mieleni?

    Jos ompelen kun orja
      Aamusta iltaseen,
    Ei eisty työni kurjan
      Tapahan taannoiseen;
    Mä pääni vaipuessa
      Unohan neulani.
    Mitä ajattelenki,
      Mik' ompi mieleni?

    Mä tuota toivoin aina,
      Kun talvi lähtisi,
    Kinosten kanssa ehkä
      Sulais syämeni;
    Lumet sulivat, vaan ei
      Kinokset rintani.
    Mitä ajattelenki,
      Mik' ompi mieleni?

    Ikäviä iloni,
      Ikävät riemuni;
    Jos päivä kuinka kirkas,
      Pimiä mieleni.
    Voi kenpä toisi jällen
      Iloiset aikani!
    Mitä ajattelenki,
      Mik' ompi mieleni?

    Ah jospa jo olisin
      Majoista maailman,
    Ja rauhassa lepäisin
      Tuvissa Tuonelan!
    Vaan raahtisinko mennä
      Mä ystävistäni!
    Mitä ajattelenki,
      Mik' ompi mieleni?




IV. Lintuselle.


    Sano'pa laululintu.
      Selitä sirkkunen,
    Mitenkä niin sinulla
      Yhä' rinta riemuinen!
    Varahin aamusilla
      Iloisen äänesi
    Mä kuulen, iltasilla
      Suloisen soittosi.

    Pesäsi kyll' on pieni
      Ja tyhjä aittasi,
    Vaan yhtä kaikki ompi
      Iloinen mielesi.
    Sä huolta huomisesta
      Et tieä' ensinkään,
    Jos pienintä palaista
      Ei eineheksikään.

    On monta, joill' on aitat
      Eloa täynnänsä,
    Käsissä maat ja vallat,
      Ja ruunut päässänsä,
    Mutt' aamuhetkin heiltä
      Ilo on kaukana,
    Sinä kun uuen päivän
      Alotat laululla.

    On paljoa parempi
      Tok' onni ihmisen,
    Ja kuitenkin osaansa
      On tyytymätön hän!
    Hän saattaisi sinulta
      Jos hengen ottoa',
    Ja kuitenki sä kiität --
      Hän moittii onnea.

    Oh miksipä hän aina
      On niin nurehtiva,
    Kun kaikki ansiotta
      On saanut luojalta!
    Ja miksi toisinansa
      Hän viel' isostelee,
    Kun aina tyytymättä
      Yhä vajaelee!

    Ah laula, laula, lintu,
      Ylistä onneas!
    En huokauksillani
      Seota' lauluas.
    Tee vastakin pesäsi
      Liki pihoani,
    Ja tyytymään opeta
      Mua myös osahani!




V. Merimiehen morsio.


      Tuuli taas puhaltelee,
      Laivoa lähettelee,
    Viepi kullan vierahille,
    Teille tietämättömille.

      Kauasko kuleksinee,
      Kauanko mua muistanee?
    Näkisin hänen mä vielä,
    Vaan on kyyneleni tiellä.

      Lentäisinkö lintuna,
      Sorsana, kajavana;
    Niin jos kunne kullan veisi
    Aalto, en jälelle jäisi.

      Jos kuin kauas kulkisi,
      Seuroaisi siipeni;
    Siipi kun suhauttaisi,
    Ehkä kulta katsahtaisi.

      Siipiä en saanut -- saan
      Huivin huiskehella vaan,
    Kyyneleistä kastuneella,
    Jäähyväset viittaella.

      Sitte ennen iltoa
      Taas kotihin kulkea;
    Vaikkap' ei etäällä aivan
    Vieläkin näkisin laivan.

      Tultua kotihini,
      Heittäminen itkuni,
    Pyyhkiminen poskipääni,
    Varominen äitiäni.




VI. Keväällä.


    Jo taasen, jo taasen
      On lahtikin lämpimihin
    Lähennehet linnut,
      Ja laksoihin lehteoihin.

    Ja talviset tuulet
      On lauluiksi lauhtunehet,
    Ja hankikinokset
      Kukiksi kuvautunehet.

    Suloistapa maata,
      Kun Suomemme, ei toki lie:
    Se taivahan linnut-
      Kin luoksensa maanittelee.

    Kun huolikinokset
      Povestani pois suveaa,
    Kenties ilolinnut
      Jo taas sian sielläki saa.




VII. Kiiltomato.


    Jo oli lintuset levolla
      Väsynehet veisustaan,
    Yksin kiillokas keolla
      Loisti hiljaisuuessaan.

    Häntä tähti taivahainen
      Kaunihisti katseli,
    Mato musta maan-alainen
      Nähtyänsä surmasi.

    Kysyi sirkka surkutellen:
      "Miksi hän suotta surmattiin?"
    "Suottako? -- sanoi käärme hällen --
      Suottako hän loisti niin?"




VIII. Hautaus.


    Kirkon vahvat vasket vankahuivat,
    Heimolaiset hautamaalle toivat
    Nuorukaisen kukkahis-iältä
        Temmattuna täältä.

    Hiljallehen kuollut hauattihin,
    Multa hauallensa laitettihin,
    Vielä mullallenkin kaunihisti
        Rauhallinen risti.

    Kun oli kaikki taitavasti tehty,
    Lähti saattoseura, mutt' ei nähty
    Saavan alta varjon vaahteraisen
        Nuoren neitokaisen.

    Siinä itki illan neitokainen,
    Itki yönkin; tähti taivahainen
    Vaalia, vapisevainen, koitti,
        Surkunsa osoitti.

    Siitä löysi hänen aamuloiste'
    Kuivettua silmien suloisten,
    Ristikkäistä vasten vaipununna,
        Rinta riutununna.




IX. Lohdutus haudalla.


    Ellös surko! -- Kaipaukses,
        Itku vaikein,
    Turha on, tyhjä voivotukses,
        Huoli haikein.
    Kyyneleet ei kyllä auta,
    Saatunsa pitäpi hauta;
    Ei palaja tänne, ei,
    Jonka tuoni täältä vei.

    Liha kaikki lankiaapi
        Lailla kukkasen,
    Neitoselta tempoaapi
        Surma sulhasen,
    Iki-vanhalta varansa.
    Imevältä ruokkiansa;
    Viepi vihkimäisiltään
    Morsiamen yljältään.

    Liha on kaikki kaatumassa
        Niinkun heinänen,
    Maaksi mainen maatumassa,
        Mutt' ei taivainen.
    Hän nyt, josta kannoit huolen,
    Tähtitarhan tuolta puolen
    Katselee jo ystävää,
    Hauallansa itkevää.

    Tieto, taito, tarkoittapi
        Parempaisuutta,
    Syämemme kaipoaapi
        Olevaisuutta;
    Kalmako ka'otteleisi,
    Nekin maaksi muutteleisi?
    Turhaanko meiät loi
    Luoja, toivon meille soi?

    Kuvoaan ei meihin luoja
        Suotta painanut;
    Ruumis vaan on sielun suoja,
        Jonk' on antanut.
    Tämä peite' laukiaapi,
    Pian maaksi raukiaapi,
    Koska henki lasketaan,
    Kotihinsa kutsutaan.

    Astu taivahasen taasta,
        Ajatukseni!
    Hauan tuolle puolle maasta,
        Lennä' luontoni!
    Siell' ei tauti, tuska tuima,
    Sota, rutto, kuolon voima,
    Eroittele milloinkaan
    Tuttavia toisistaan.

    Ahpa päivää autuasta --
        Toinen toisiaan
    Tervehtävät: vanhin lasta,
        Sulho neitoaan!
    Siellä luojan laupiuutta,
    Voimoa ja viisautta,
    Levon maassa lauletaan,
    Voiton virttä veisataan.

    Pian päivä päätynynnä
        Lie jo meiltäkin.
    Jäsenemme jähtynynnä
        Ehkä kohtakin;
    Välttäkäme harhateitä,
    Että etsittäissä meitä
    Valmihina oltaisiin,
    Kotimaahan tultaisiin!




X. Tytön kulennat.


    Tuli tyttö luota armahansa
    Käet punaisna. Äitinsä kysypi:
    "Mistäpä sinulla käet punaiset?"
    "Kukkia keräsin, äiti kulta!
    Eikö liene piikit pistänynnä".

    Tuli toisen kerran suu punainen.
    Kysyi äiti: "mistäpä sinulla
    Suu punainen?" -- "Söin mä mansikoita;
    Enkö liene marjoilla pilannut".

    Tuli vielä kerran kolmannenki
    Kasvot kalviana. Syytä siihen
    Äitinsä kysellen, lausui tyttö:
    "Hanki jo minulle, äiti kulta!
    Hanki hauta, haualleni risti.
    Siihen kirjoita sanoa kolme:
    _Kert' oli hänellä käet punaiset,
    Kauan kultaa käteltyänsä;
    Oli toinen kerta suu punainen,
    Suueltua sulhokaista liion;
    Kuoli viimein kasvot kalviana.
    Heitettynä herjältä pojalta_".




XI. Poika ja lähde.


    Noinpa lausui lähtehelle poika:
    "Epäkelpo, kehno, nurmen raiska!
    Tuhat kertoa jos katseleisi
    Kultani sinussa silmiänsä,
    Et sä kätke kuitenkaan kuvaista.
    Kasvojen kuvoa kaunokaista;
    Kuvanensa lasket kulkemahan,
    Etten löyä', ehkä kuinka etsin.
    Joko nyt sinun kurja kostanenki,
    Sullon suusi, velloan vetesi,
    Sotken suoksi kukkalaitehesi?"

    Lähe' tuohon lausui lauhkiasti:
    "Mitäpä minusta kostamista? --
    Olen lapsi laiha, veen sikiö,
    Elävä ikäni armahatta;
    Miksi siis sä raukan rankaseisit,
    Veteni saveksi velloaisit,
    Suoksi sotkisit kukat koriat? --
    Löyät lähtehen sinä lämpimämmän
    Syämessäsi -- sekin usein
    Kaotti kuvanki kultasesi,
    Kaottua kullan silmistäsi".




XII. Linnustaja.


    "Mik' on, Mikko parka, pauloissasi,
    Syynä lapsi rukka langoissasi? --
    Vietät syksyn synkässä salossa,
    Siellä tallaelet talvikauen;
    Muut ne aina ansoistansa tuovat,
    Kantavat kotihin koppeloita,
    Teiriäkin paljon pauloistansa,
    Metsoja ja pyitä pyyvyksistä,
    Sinä vaivainen vaellat aina
    Tuomattasi merkkiä metsästä".

    Niinpä äiti -- Mikko äitillensä:
    "Ellös äitini toki toruko! --
    On minulla teiri tiettyvissä,
    Kaunihimpi kaikkia kanoja,
    Koriampi korven koppeloita.
    Sille syksyn ansoja asetin,
    Panin paulojani talvikauen,
    Kevähillä tuonenkin kotihin.
    Se on lintu kumma kuullaksesi:
    Syli sill' on siipien siasta,
    Höyheninä suortuat soriat,
    Kaks' hunajahuulta noukkasena".




XIII. Rukous.


    "Ah' mik' ompi maallinen elomme! --
    Tuska tuskan, vaiva vaivan päällä,
    Kyyneleitä kyllin, ei iloa,
    Ei lepoa, vaan levottomuutta,
    Ei siis ihme', ett' erille muista
    Mont' on mennyt luostarin lepohon,
    Mennyt metsihin ja erämaille,
    Paennut pahasta maailmasta.
    Minullakin maailman menosta
    Kyll' on kärsimistä kätten täysi:
    Aamulla jos kuinka aikaisehen
    Noustua rupeen rukouksille,
    Jo sepät pajoissa pauhoavat,
    Takovat ja kolkkivat kovasti
    Vasaroilla vaskilautojansa,
    Jottapa minulta miesrukalta
    Mokomassa pauhussa pahassa,
    Seppien kovassa kolkkehessa,
    Hairahtapi hartahin rukous,
    Ajatus alemma lankiaapi".

    Niin muka valitti miesi muinen;
    Toisin arveli luja Lutherus,
    Lausui vastaten valittajalle:
    "Miksi mietit niin sä mielessäsi,
    Sekauhut seppihin ja muihin? --
    Olisipa paljoa parempi,
    Lopettua yötisen unesi,
    Ajatella: oh kun aina kauan
    Makoan unehen uupuneena!
    Jo ovat taasen toisissa taloissa
    Ennättänehet minua ennen
    Nousta, ruveta' rukouksille. --
    Sillä toen totta työ ja toimi
    Ompi juuri julkinen rukous,
    Jonka meille määräsi Jumala;
    Ja taonnan kalke taivahasen
    Kuuluva on seppien pajasta
    Aina rinnalla rukoustemme,
    Ennättävä ehkä ennemminki".




XIV. Ojalan Paavo.


    Tuop' oli oiva mies Ojalan Paavo,
    Poika pulska, verraton, väkevä,
    Jäykkä niinkun kumpu kuusinensa,
    Vikkelä ja vilkas kun vihuri.
    Hongat kaateli hän kankahilla,
    Kontiot' käsin kuristi, kantoi
    Orihinsa aioista ylitse,
    Suurisuiset kaislana sujutti.

    Niin kerran keräjäkartanolla
    Seisoi oiva mies Ojalan Paavo,
    Korkiampi kaikkia uroita,
    Kun petäjä puita pienempiä.
    Siinä nosti äänensä ja lausui:
    "Kenpä vainen vaimon kannetuista
    Voisi vastustella, etten tältä
    Paikaltani pääsis liikkehelle,
    Se sais ottoa' eloni kaiken,
    Tavarani kaiken ja taloni,
    Ynnä kaunihimman karjalauman,
    Jospa itsenikin päälliseksi".

    Niinpä lausui oiva Ojalan Paavo;
    Miehet kuuntelivat kummastellen
    Isovahvan vankkoa puhetta;
    Yksikään ei rohkene ruveta.

    Neiet kanssa katselivat kauan
    Salasuosiolla sankaria,
    Jok' oli yksin muita muhkiampi,
    Kun petäjä puita pienempiä;
    Silmät kiilti päässä kirkkahasti,
    Kun on kaksoistähti taivahalla;
    Kasvonsa kun armas aurinkoinen;
    Hiukset aaltoilivat olkapäillä,
    Kun on kosken kuohu päiväsessä.

    Viimein astui Anni neitosista,
    Tyttö sievä, siisti, kaunokainen;
    Luoksi Paavon paikalla likeni,
    Kamahutti kaulahan kätensä,
    Rinnan vasten rintoa likisti,
    Poskipäänsä poskipäihin painoi:
    "Koe nyt, jos pääset paikaltasi!"

    Jopa seisopi vavisten vahva
    Paavo paikallaan kun naulattuna,
    Lausui lauhtunut tytölle viimein:
    "Jo nyt taisinkin tapata kaikki;
    Ottaos omaksesi nyt kaikki --
    Taloni, tavarani ja maani,
    Kanssa kaunihimmat karjalaumat,
    Ota' päälliseksi itsenikin!"




XV. Saarijärven Martti.


    Saarijärven synkillä saloilla
    Eli Martti maalla hallaisella.
    Kaiveli ojia, kynti, kylvi,
    Toivoessa Herralta tuloa;
    Niinpä naisen ynnä lapsilauman
    Elätteli otsansa hiellä.

    Kerran taasen kynti, kylvi maansa,
    Vaan keväällä kun kinokset lähti,
    Puolen laihoa pilasi tulva,
    Ja kesällä raskahat rakehet
    Kaatoi puolen päitä pellollansa,
    Syysvilu vei vielä viimeisenki.

    Silloin Martin vaimo vaikeroien
    Lausui: "voi poloset päiviämme!
    Jo nyt kerrassaan kepin varahan
    Heitti Herra meiät mieron tielle".

    Naista lauhutellen lausui Martti:
    "Herra koettelepi, vaan ei heitä;
    Petäjällä jatka' jauhojamme!
    Panen maat parempahan ojahan,
    Ehkä Herra kasvun kaunistaisi".

    Petäjällä jatkoi jauhot nainen,
    Mies ojitti peltonsa paremmin,
    Vaihtoi vuonat siemeniksi, kylvi.
    Niin keväällä kun suli kinokset,
    Tok' ei ottanut orasta tulva;
    Vaan kesärakehet löivät nytkin
    Puolen päitä pellolla pehuksi,
    Syysvilu pilasi viimeisetkin.

    Martin vaimo vasten rintoansa
    Löi käsiä, huusi voivotellen:
    "Voi poloset! Jo nyt heitti Herra
    Meiät kerrassahan kuolemahan!"

    Lohutellen lausui Martti vielä:
    "Herra koettelepi, vaan ei heitä;
    Petäjätä hanki' viel' enemmin!
    Kaksin kerroin laitan lannan maalle,
    Ehkä Herra kasvun kaunistaisi".

    Petäjätä vaimo viljemmältä
    Laitti, lantoa lisäsi miesi,
    Vaihtoi lehmät siemeniksi, kylvi.
    Lähti taas lumet keväällä maasta
    Orahia tulvan ottamatta,
    Sateli rakehia kesällä
    Olenkorrenkana kaatamatta,
    Syysvilutkin kulki kierrätellen,
    Koskematta päihin kultaisihin.

    Polvillahan maassa Martti lansui:
    "Herra koitteli, ei heittänynnä".
    Polvillahan maassa Martin nainen:
    "Herra koitteli, ei heittänynnä".
    Sanoi sitte siitä nostuansa:
    "Siepatkame sirpit, rientäkäme
    Pellolle! -- Hyvästi pettuleipä!
    Rukihista leivon leivän paksun".

    Niinpä nainen; Martti naisellensa:
    "Sit' ei Herra heitteä luvannut,
    Ken ei toistansa hä'ässä heitä;
    Petäjäll' yhä leipeä lisäile! --
    Veipä vilu viljan naapurilta".

       *       *       *       *       *

Vieraskielisiä lukukirjoja tavallisesti seuraa selitys kankiammista
sanoista ja paikoista. Monelle kotimaalaiselle _Suomen_ lukialle on
suomi kreikaa ja latinata oudompi, jonka nimitämmä, sitä ollenkaan
oudoksumatta. Sanotaanhan tekemättömän touon ei kasvavan -- kuinka
siis voisi odottaa suomen kielitaiteen viljelemättä kasvamista?
Ja kun sitä näihin aikoihin asti ei ole kouluissa viljelty, eikä
virallisissa kirjoituksissa tarvittu, niin joko siis kumma sen outona
oleminen monellakin, joka vielä ei lapsuudestakaan ole saattanut
tottua suomen puheeseen, jos kohta yksin lapsuudessa tottumisellakin
ei kauas juoksennella. Tämä jälkimäinen lauseemme olkoon sanottu
niiden vuoksi, jotka tottuneet yhteen syntymäpaikkansa puhetlaatuun,
elikkä vielä sitäkin ulkokielien mukaan väännellen -- sillä mielen
kouluissa ruotsistuen tok' ei jääne kielikään kauas jälelle, kun
ei olekaan pitkiä taipaleita _mielen_ ja _kielen_ välillä --
harvoin somistavat suomea yleensä, ainakin yhtä syntymämurrettansa
kiitellen, jos olkaan kuinka sortosa eli vaillinainen tahansa.
Toiset taas siitä siteestä päästyä välistä kääriytyvät toiseen,
aina outoja sanoja ja väänteitä kieleensä ongiskellen, jos useinkin
lapsuudesta tutut, kotipaikoilla kuultunsa, olisivat ehkä somempia.
Kumpikin näistä ääreyksistä, ehkä itsessänsä ei ylistettävä,
kirjallisessa käytteessä kuitenkin saavuttaa jotain hyvää: edellinen
erinäisien puhetmurretten tutustumisella, jälellinen eriseutuisten
sanojen ja lausettapojen yhdistämisellä. Siitä ei nyt kuitenkaan
ole aikeemme pitemmältä lausuilla, eikä vielä siitäkään, kuinka
tästälähin kieltämme kouluissa oppimisella, sen epätasaisuudet
toivottavasti vähitellen poistuvat, vaan suorittaummekin jo
edellisiä laulukäänteitä ja mukaamia joten kuten selittelemään, sen
ainoastansa ennen työhön ruvettuamme muistuttaen, tavattavan niitä
jo entuudesta muilta ja muutamia itseltämmekin suomennettuna, joista
käännöksistä meillä työssämme on ollut missä enemmin, kussa vähemmin
apua. Niin löytään toisella suomentamalla: _Lähteellä_ Maamiehen
Ystävässä 1844, N. 15; _Joutsen_ Oulun Viikko Sanomissa 1834, N.
5; _Seitsemäntoistavuotias_ Saimassa 1845, IV 5; _Lintuselle_
M. Y. 1845, N. 30; _Merimiehen morsio_ S. 1845, N. 20; _Keväillä_ S.
1845, N. 18 ja M. Y. 1845, N. 19; _Kiiltomato_ O. V. S. 1829, N. 13;
_Hautaus_ M. Y. 1845, N. 17; _Lohdutus haudalla_ O. V. S. 1830, N.
46 ja M. Y. 1844, N. 34; _Tytön kulennat_ S. 1845, N. 29; _Poika ia
lähde_ O. V. S 1830, N. 47 ja S. 1845, N. 34; _Linnustaja_ O. V. S.
1833; N. 5; _Rukous_ S. 1844, N. 18; _Ojalan Paavo_ O. V. S. 1830,
N. 53; _Saarijärven Martti_ O. V. S. 1831, N. 5. Vielä riidassa
ollen, voisiko muitakin laulannoita rakennella runolaulun vaatimusten
mukaan vaari ottamisella tavutten _arvosta_, vai pitäisikö niitä
ruotsalaisen ja muun vieraan laulun jälkeen _korkoja_ myöten
sovitettaman, olemma näissäkin kokeissa liittäyneet niihin, jotka
puoltavat edellä mainittua laulurakennon tapaa, tahtoen runolaulun
perusteeksi muullenkin suomalaiselle laulannolle.

       *       *       *       *       *


I. Lähteellä.

Tämä ruotsinkielinen _Runebergiltä_ tehty perustuslaulu alkaa
sanoilla: _jag sitter källa vid din rand_. Mittansa ovat seuraavat:

               v, -- v, -- v, -- v, v/--
                     v, -- v, -- v, v/--
               v, -- v, -- v, -- v, --
                     v, -- v, -- v, --

Jaksossa: _Suo, lähe' kaunis katselen_, sana _lähe'_ ei rikkone
sointua jakson ensimäisessä mitassa, sillä siinä siassa suatsee
runolaulukin kaksilyhyitä; toiseen ja kolmanteen mittaan ei kyllä
sopisi soinnun sortumatta, vaan pitää niissä olla pitkälyhyitä
täytteitä. Sanoimma sanan _lähe'_ olevan ensimäisessä mitassa, kuin
onkin, koska edellinen sana _suo_ ei tee täysimittaa. Sen saattaisi
nimittää ei mitaksi, vaan _alusteeksi_, ikäskun yksinäisen
lopputavuen _päätteeksi_. Vaikka alusteet ovat merkityt
lyhytarvoisiksi, niin eivät kuitenkaan haittaavasti sointua sortane
semmoiset kun: _suo, kuin, taas, voi, vaan, tuo, niin, noin, tee,
luo_ j.n.e., ehkä ovat pitkä-arvoisia, eipä runojaksonkaan
ensimäisessä mitassa aina tavata pitkälyhyttä eli kaksilyhyttä
täytettä, vaan välistä kaksipitkä, lyhytpitkä, kolmilyhyt,
alkupitkä, vieläpä nelilyhytkin, joka tulee siitä, että ääni kunkin
jakson alusteessa ja ensimitassa ei vielä oikein sointuun vakaunut,
vaan vasta vakaumaisillaan, sitä tavotellessaan ei lue suureksi
rikkeeksi, jos mitan täyte vähin poikkeaapi tavallisesta
määrästänsä. Mutta ei ainoastansa pitkäarvoisia ja pitkäsiaisia
tavoita, vaan kaksilyhyitäkin, esimerk. _mua, yli, toki, oli,
yhä_ j.n.e., näyttää alusteen, harvakselta käytettynä, suatsevan,
ja välistä pitkittävän yhtäläisyyden poistamiseksi, eli muuten
aineen vuoksi, melkein vaativankin, jonka tähden emme ole epäilleet,
myös semmoisia toisinaan alusteeseen käyttää, ja ylehensä olemma
alusteessa ja ensimitassa vapaammasti tavut-arvojen suhteen
elelleet, josta syystä kolmannessakin värsyssä jälestäpäin tavataan
toinen jakso: _kuvoaa taivahan_, vaikka olisi sen siasta voinut
sanoa: _kuvaapi taivahan_, jolla tavalla ensimitta olisi tullut
paremmin pitkälyhyeksi, taikka laittaa koko värsy seuraavan tapaan:

    Taas tuossa toinen taivahan
        Kuvaapi kullallaan;
    Se myös lyhyt iältähän
        Jo lähti tuonelaan.

Jaksossa: _Kuin pilven varjot vaeltavat_ tulee sana _vaeltavat_
kuulumaan kolmitavuisesti, kun _vailtavat_ eli _vaaltavat_,
samatekun sanat _mäellä, re'ellä, käeltä_ j.n.e. usein sanotaan
yhteen juoksuttamalla kun _määllä l. mäillä, reeltä l. reiltä, käältä
l. käiltä_. Kellen semmoinen yhteen juoksu ei liene mielesperäinen,
laulakoon: _kuin pilven varjot kulkevat_, niin sillä siitä pääsee. Ja
samoin saisi 1:sen jakson 1:stä värsyä sanoa: _suo lähtehinen
katselen_ eli _suo lähtöseni katselen_, ken luullee kaksilyhyen
mitantäytteen _lähe'_ siinäkin siassa vähemmin sopivaksi.

Päätteet värsyjen 1:sessä ja 3:nessa jaksossa, nimittäin
lopputavuet sanoissa _katselen, vaeltavat, loistava, pakenemaan_
j.n.e. eivät vastaa toisiaan. Mokomasta loppuvasteesta tässä siassa
emme arvaa äyrinveroista hyötyä suomen laulannolle tulevan, jonka
tähden sen olemmekin sattumoihin heittäneet. Meistä näyttää, kun
nämät jaksot viel' eivät oikein päättyisikään itsessänsä, vaan
kumpikin yhdessä seuraavan jakson kanssa, elikkä niin, että edellä
merkittyin neljän jakson siasta tällä laululla oikeemmin tulisi
olemaan vaan kaksi seuraavaa:

            v, -- --, -- --, -- --, -- --, v/-- --, -- --, --
            v, -- --, -- --, -- --, -- --, v/-- --, -- --, --

Ei varsinaisiksi päätteiksi, vaan seisatteiksi eli levätteiksi
nimittäisimmä semmoisia, knn lopputavuet muka edellisissä l:sessä ja
3:nessa jaksossa ovat. Kun suomi ei ilmankaan rakasta loppuvasteita
laulannossa, niin jopa vaan luulemmakin niiden tuulta takaa ajavan,
jotka vielä semmoisiin seisatteisiinkin noudattelevat vasteita,
niinkun kirjassa: _uusia virsiä kirkossa ja kotona veisattavia_, on
läpensä tehty. Semmoinen tyhjän toimitus, vähänkään kaunistamatta
eli muuten hyödyttämättä laulantoamme, vaan viehättää laulun- eli
virrentekiän mielen joutaviin, ettei tule tärkiämmistä asioista,
esimerkiksi _mitteestä_, sanain _alkuvasteesta, murteesta_, vaari
ottamaan. Ruotsilla ja sukulaiskielillänsä puuttuu monta omaisuutta,
jotka suomen laulua sulouttavat, jonka tähden ei kumma ole'kaan, jos
niiden kaipuussa noudattelevat seisatteillenkin loppuvasteita, joita
toki kielensä on suomea rikkaampi. Eipä taitais aivan tarpeellinen
olla aina sanankaan joka seisatteessa loppuminen, vaan välistä
niinkin, että sen lopputavut tulisi olemaan seuraavan jakson
alusteena. Sillä lailla olemma 6:nessa laulussa sovittaneet jaksot:

    Se laivahan linnut-
      Kin luoksensa maanittelee.

Kunkin mitan täytteistä sanomma pitkää eli pitkäveroista tavutta
_iskuksi_, lyhyttä eli lyhyitä, jos niitä on usiampia, _laskuksi_.
_Murteeksi_ taas sanomma sanan jakaumista kahteen mittaan
korotetulla tavuella laskuun, korottomalla iskuun, ja _taitteeksi_
semmoista sanan jakaumista, että korollinen tulee iskuun, koroton
laskuun. Taitetuita sanoja tavataan jaksoissa:

    En -- tieä, -- itse'- -- känä.
    Mä -- pääni -- vaipu- -- esssa.
    Vaan -- raahti- -- sinko -- mennä.
    Mä -- ystä- -- vistä -- ni, j.n.e.,

joissa sanat _itse'känä, vaipuessa, raahtisinko, ystävistäni_ ovat
taitetut. Murretuita sanoja taas löytään jaksoissa:

    Ku- -- vasti- -- messa- -- si.
    Si- -- täi' pi- -- mitti- -- vät
    Se -- myös ly- -- hyt i- -- ältä- hän.
    Mi- -- tä a- -- jatte- -- lenkin.
    I- -- kävi- -- ä i- -- loni.
    Ne -- tyhji- -- ä ku- -- vaami- -- a.
    Jo -- lähti -- pois pa- -- kene- -- maan.
    Jo- -- en la- -- helle -- laski- -- hen.
    Laivo- -- a lä- -- hette- -- lee.
    Vielä- -- kin nä- -- kisin -- laivan.
    Vaali -- a va- -- pise- -- vainen -- koitti.
    Ei le- -- poa -- vaan le- -- votto- -- muutta.
    Lausui -- vasta -- ten va- -- litta- -- jalle
    Talo- -- ni ta- -- vara- -- ni ja -- maani, j.n.e.

Näissä ovat sanat: _kuvastimettasi, pakenemaan, lyhyt,
iältähän, sitäi, pimittivät, ajattelenkin, kuvaamia_ j.n.e.
murretut runolaulussa yleensä tavattavan murteen jälkeen. Semmoista
murrosta runolaulu pitääkin kauniimpana rakento-omaisuutenansa, ei
kuitenkaan sillä tavoin ymmärtäen, että jokaisessa jaksossa pitäisi
murros löytymän, vaan niin, että murretuita jaksoja tavataan
vaihtelemalla taitettuin eli muuten murrotonten kanssa. Emmekä
epäile murroksen samalla tavalla viljeltynä kaunistavan kaikkea
suomalaista laulantaa, kun vaan korvamme kerran ruotsalaisuudesta
vapaina ennättivät tottua suomen luontaiseen laulusuloon. Ruotsin
laulussa murrosta ei lajinkaan tavata, aika harvoin taitostakin;
siitä eikö tulle, että suomeakin nykyisempiin lauluin kirjoittajat
ovat murrosta välttäneet, ja ikäskun virhenä pitäneet.

Suomen runolaulussa alkaa tavallisesti kaksi sanaa kussakin jaksossa
yhdellä äänikkeellä, eli yhdellä kerakkeella ja äänikkeellä, jota
sen omaisuutta nimitämmä _alkuvasteeksi_. Voisi myös alkuvasteeksi
lukea senkin, kun kahdella sanalla jaksossa on eriäänikkeensä joko
sanan alussa, eli niin, että alkavat yhdellä ja samalla kerakkeella,
vaan sitä seuraava äänike on kummassakin erilainen. Edellistä lajia,
jota vaan varsinaiseksi alkuvasteeksi sanoisimmakin, tavataan
jaksoissa:

    Viepi kullan vierahille,
    Teille tietämättömille.
    Ristikkäistä vasten vaipununna,
        Rinta riutununna.

jälkimJistä alkuvastetta on seuraavissa jaksoissa:

    Siipi kun suhauttaisi,
    Ehkä kulta katsahtaisi.
    Tuuli taas puhaltelee,
    Laivoa lähettelee.

Mitä enemmin yhtä sukua ne eriäänikkeet tässä jälkimmäisessä
alkuvasteessa ovat, sitä likemmä tulevat varsinaista alkuvastetta,
jonka tähden jos toisessa on o, toisessa a eli u -- yhdessä ö,
toisessa ä eli y -- yhdessä e, toisessa ä eli ö -- yhdessä i,
toisessa e eli y äänikkeenä, niitä suuresti ei varsinaisesta
alkuvasteesta eroita, esimerkiksi:

    Taas tuossa toinen taivahan.
    Jo lähti pois pakenemaan.
    Sitte ennen iltoa
    Taas kotihin kulkea.
    Jo oli lintuset levolla
    Väsynehet veisustaan.

Ainoastansa silloin tulee alkuvaste laulua kaunistamaan, koska se
ikäskun itsestänsä syntyy, jolla tavalla se luontaisilla
runoniekoilla syntyykin, sillä tietämättä koko alkuvasteesta, mitä
onkaan, käyttävät sitä kuitenkin runoissansa, eivätkä taida siitä
sen parempata selitystä antaa, kun sanain sillä lailla vetävän yhden
toistansa. Mutta missä semmoista sananvetoa ei ole, siinä jääpi myös
alkuvaste viljelemättä, jonka tähden parahimmissakin runoissa monta
alkuvasteetonta jaksoa lomittain tavataan. Missä sen noudattaminen
tulisi vähänkään esteeksi lauseen luontaisuudelle, siinä on parempi
heittää koko alkuvaste sillensä, kun ei olekaan alkuvaste
laadustansa esteeksi, vaan myötäisyydeksi lauseelle. Siitä syystä
näissäkin suomentamissa kyllä tavataan alkuvasteettomia jaksoja --
ja epäilemättäkin on mitteen ja murteen tarkka vaarin-otto
suuremmasta arvosta laulun soinnulle, kun alkuvaste.

Välistä tulee sanan loppu-äänike ikaskun hupenemaan seuraavan sanan
alku-äänikkeeseen. Semmoinen huvento, runolaululle omainen, ei liene
muussakaan laulussa vierottava, vaikkei se kyllä olekaan niin
välttämättömästi tarpeellinen suomalaisessa laulannossa, vaan
kreikalaisen laulun tapaan sattumoihin heitettävä. Ainoastansa
äänikkeet _a, ä, i_ taitavat sillä lailla huveta, vaan muut
äänikkeet pysyvät hupenematta. Siitä syystä saatamme runolaulun
tapaan hyvästi kirjoittaa mainittuin ääniketten hupenemalla:

    Jonk' on antanut.
    Pesäsi kyll' on pieni.
    Tok' onni ihmisen.
    Hän viel' isostelee.
    On monta, joill' on aitat,
    Last' ei kätkyessä säästä.
    Siell' ei meitä milloinkaan.
    Kert' oli hänellä käet punaiset, j.n.e.

Mutta myös ääniketten hupenematta voipi kirjoittaa:

    Syämeni on täynnä.
    Unettomia yöni.
    Mitä ajattelenkin.
    Ikäviä iloni
    Jos kuin ylkä itkenee.
    Siinä itki illan neitokainen.
    Ennättävä ehkä ennemminkin
    Orihinsa aioista ylitse, j.n.e.

Myös tapahtuu äänikkeen huvento tavallisimmasti semmoisissa
sanoissa, jotka täysinäisinä olivat kaksitavuisia (e.m. _koska,
sillä, mieli_), harvemmin neli-, kuusi- ja muissa paritavuisissa
(näkemättä, ajateltavaksi j.n.e.). Kolmi-, viisi- j.n.e. -tavuisissa
sanoissa, niinkun myös ylehensä semmoisissa, joissa se huvettava
äänike seuraa korotonta tavutta (_alusta, äänellisesti,
sanelemattansa_), lienee huvento tuskin suattavakaan, eikä koskaan,
olkaan sana kuin monitavuinen tahansa, silloin koska loppuäänikettä
seuraa puoli-ho...', joko kirjoitettuna eli ilman (_yhä', löyä',
etsi', ylistä', ulomma'_).


II. Joutsen.

Perustuslaulu Runebergiltä alkaa sanoilla: _från molnens
purpurstänkta rand_. Mitet on sama kun edellisessä, jonka mukaan
sanat laulaissa jakauvat seuraavihin mittoihinsa:

    Vä- -- hänpä -- tuosta -- kuinka -- ma
              I- -- käni -- määrän -- sain.

Jaksossa: _Valaisee maailman_ katsomma loppu-äänikettä eli päätettä
_ee_ sanassa _valaisee_ ennemmin epä-arvoiseksi, kun varsin
pitkäksi, jonka tähden sitä tässä olemma käyttäneet lyhyen siasta.
Varsin pitkiksi lukisimma ainoastansa niitä pitkiä tavuita, jotka
taitaan kahdistaa, niinkun esimerk. lopputavuet sanoissa: _rantaa,
rantaan, maailmaa, tuodaan, ottaa', leikka'a_, kahdistettuina:
_rantoa, rantahan, maailmata l. maailmaa, tuodahan, ottoa',
leikkoaa_. Sitä vastoin semmoisia päätteitä, kua sanoissa: _hän
tulee, tekee, ottaa, taitaa, valaisee_ ei sovi kahdistaa, josta
arvelemma niiden ei varsinaisesti vaan epä-arvoisesti pitkiä olevan.
Tavataan niitä kyllä pidennettyinäkin, vaan silloin erinäisellä
liitteellä _pi_ eli _vi_, jonka edellä tavut oikeemmin lyhyeksi
kirjoitettaneenkin, _tulepi, tekepi, ottapi, taitapi, valaisepi eli
tulevi, tekevi_ j.n.e., jos kohta Savon ja muutamien muiden
paikkojen murteessa se siinä siassa kuuluu pitkänä: _tuloopi,
tekööpi, ottaapi_ j.n.e. Juuri epä-arvoisuutensa vuoksi näitä
päätteitä raamatun suomessa yksiäänikkeellisesti kirjoitettaneenkin.


III. Seitsemäntoistavuotias.

Runebergiltä kirjoittama perustuslaulu alkaa sanoilla: _jag vet ej
hvad jag hoppas_. Mitteensä on seuraava:

            v, -- v, -- v, -- --
            v, -- v, -- v/--, --
            v, -- v, -- v, -- v
            v, -- v, -- v/--, --

Sanat siis laulaissa jakautuvat seuraavaisesti:

    Mä -- tuota -- toivoin -- aina,
    Kun -- talvi -- lähti- -- si.
    Ki- -- nosten -- kanssa -- ehkä
    Su- -- lais sy- -- äme- -- ni.


IV. Lintuselle.

Ruotsalaisen alku Runebergiltä: _säg mig, du lilla fogel_; mitet kun
edellisellä,  ja siis seuraavaisesti laulumittoihin jakautuva:

    Tee -- vasta -- kin pe- -- säsi
    Li- -- ki pi- -- hoa- -- ni,
    Ja -- tyyty- -- mään o- -- peta
    Mua -- myös o- -- saha- -- ni!

Runomitteen tapaan rakennettuna kuuluvat jaksot:

    Mutt' -- aamu- -- hetkin -- heiltä
    I- -- lo on -- kauka- -- na,
    Si- -- nä kun -- unen -- päivän
    A- -- lotat -- laulul- -- la.

Korkojen jälkeen tehtynä nämät jaksot kuuluisivat näin:

        Mutt' aamuhetkin heiltä
        On ilo kaukana,
        Kun sinä uuen päivän
        Taas alat laululla.

Mutta semmoisellapa rakennuksella tulisivat sanat: _ilo, sinä,
alat_ laulaessa sortumaan ja kuulumaan melkein kun _iilo, siinä,
aalat_, elikkä i'lo, si'nä, a'lat, merkitsevä merkki _'_ jotain
täytettä vierellisten äänikkeen ja kerakkeen välillä. Tämä ja
edellinen laulu taitaan mitteensä vuoksi laulaa, kun tuttu
ruotsalainen laulu: _jag minns den ljufva tiden_.


V.  Merimiehen morsio.

Ruotsalaisen _Runebergiltä_ laitetun laulun alku: _vinden blåser opp
i hast_; mitet seuraava:

            v/-- v, -- v, v/-- v, --
            v/-- v, -- v, v/-- v, --
            v/-- v, -- v, -- v, -- v
            v/-- v, -- v, -- v, -- v

Sanain jakauminen laulumittoibin:

    Sille -- ennen -- ilto- -- a
    Taas ko- -- tihin -- kulke- -- a,
    Vaikkap' -- ei e- -- täällä -- aivan
    Vielä- -- kin nä- -- kisin -- laivan.

Kellen olisi vaikiampi ymmärtää, mitenkä _huivin huiske'_ voisi olla
_kyyneleistä kastunut_, muuttakoon koko värsyn, jos seuraavaan tapaan:

        Siipiä en saanut -- saan
        Liinan kulmallani vaan,
        Ehkä kyllä kastuneella,
        Jäähyväset huiskahella.


VI. Keväillä.

Ruotsiksi _Runebergiltä: de komma, de komma, de vingade skaror som
flytt_. Mitet seuraava:

            v, -- v v, -- v
            v, -- v v, -- v v, v/--
            v, -- v v, -- v
            v, -- v v, -- v v, --

Jakauminen laulumittoihinsa:

    Kun -- huoliki- -- nokset
    Po- -- vestani -- pois suve- -- aa,
    Ken -- ties ilo- -- linnut
    Jo -- taas sian -- sielläkin -- saa.


VII. Kiiltomato.

Saksalainen perustuslaulu _Pfeffeliltä_ alkaa: _Ein
Johannis-würmchen sass_. Mitet seuraava:

            v/-- v, -- v, -- v, -- v
            v/-- v, -- v, v/-- v, --
            v/-- v, -- v, -- v, -- v
            v/-- v, -- v, v/-- v, --

jota myöten sanat jakauvat näin:

    Häntä -- tähti -- taiva- -- hainen
    Kauni- -- histi -- katse- -- li,
    Mato -- musta -- maan-a- -- lainen
    Nähty- -- änsä -- surma- -- si.

Semmoisista poikkeamisista ensimäisessä mitassa, kun jaksoissa:

    Jo oli -- lintu- -- set le- -- volla,
    Miksi hän -- syyttä -- surmat- -- tiin,

tavataan, olemma jo edellä sanottavamme sanoneet, ja tässä ehkä
sopinee lisätä, kolmilyhyen mitan täytteen, erittäinkin jos on
kahdesta erisanasta saatu, välistä sopivan muissakin mitoissa
pitkälyhyen siaan, niinkun seuraavassa:

    Syyttä- -- kö sanoi -- käärme -- hällen.


VIII. Hautaus.

Ruotsal. _Runebergiltä: tempel-tornets dystra klockor hördes_; mitet:

            v/-- v, -- v, -- v, v/-- v, -- v
            v/-- v, -- v, -- v, v/-- v, -- v
            v/-- v, -- v, -- v, v/-- v, -- v
                          -- v, v v, -- v

jakauttava sanat laulaissa:

    Siinä -- itki -- illan -- neito- -- kainen,
    Itki -- yönkin; -- tähti -- taiva- -- hainen
    Vaali- -- a, va- -- pise- -- vainen -- koitti,
                        Surkun- -- sa o- -- soitti.

Kolmen ensimäisten jaksojen neljäs mitta ehkä sopinee myös
kaksilyhyeksi.


IX. Lohdutus haudalla.

Saksalainen _Vossilta_ laadittu alkaa: _Trochne deines Jammers
Thränen_; mite seuraava:

            v/-- v, -- v, -- v, -- v, -- v
                    v/-- v, -- v, v/--
            v/-- v, -- v, -- v, -- v, -- v
                    v/-- v, -- v, v/--
            v/-- v, -- v, -- v, -- v, -- v
            v/-- v, -- v, -- v, -- v, -- v
            v/-- v, -- v, -- v, -- v, -- v
            v/-- v, -- v, -- v, -- v, -- v

Laulumittoihin jakauminen:

    Liha -- kaikki -- lanki- -- aapi
            Lailla -- kukka- -- sen,
    Neito- -- selta -- tempo- -- aapi
            Surma -- sulha- -- sen,
    Iki -- vanhal- -- ta- -- va- -- ransa,
    Ime- -- vält' e- -- lättä- -- jänsä;
    Viepi -- vihki- -- mäisil- -- tään
    Neito- -- senkin -- yljäl- -- tään.

Emme voine kieltää, että jaksoissa:

        Tieto, taito tarkoittapi
            Täyellisyyteen,
        Tuonne mielemme palapi
            Pysyväisyyteen;

sanat _täyellisyyteen, pysyväisyyteen_ kuuluvat kankiasti,
kun ovatkin mitteen ohjetta vastoin, koska edellisessä sanassa
tavuen arvot ovat seuraavat: -- v/--, v --, --, ja jälellisessä:
v v, -- --, --, sen siaan kun kumpaisessakin pitäisi oleman:
v/-- v, -- v, v/--. Jälellistä emmä tok' arvaisi pahasti sointua
rikkovan, koska kaksike _äi_ siinä on pitkä-arvoinen, ja seuraava
_yy_ melkeinpä epä-arvoinen, jonka tähden sitä ei taita
kohdista'kaan, (k. edell.).

Jaksossa: _ahpa päivää autuasta_ tulee _ää_ sanassa _päivää_
lyhenemään seuraavan äänikkeen tähden (k. edellä, mitä ääniketten
huvennosta on sanottu). Seuraisiko joku kerakkeella alkava sana, niin
tok' ei sopisi'kaan sana _päivää_ koko tähän mittaan.


X. Tytön kulennat.

_Runebergin_ ruotsiksi laittama alkaa: _flickan kom ifrån sin
älsklings möte_; mitet seuraava:

            v/-- v, -- v, -- v, v/-- v, -- v

joka on tavallinen runomitta yhden pitkälyhyen mitan lisäämällä.
Tämä yhden mitan lisäksi tulo näyttää vaikuttavan, että
4:jäs (elikkä 3:mas) mitta saanee olla taikka pitkälyhyt eli
kaksilyhyt. Sanain jakauminen tässä on seuraava:

    Mistä- -- pä si- -- nulla -- käet pu- -- naisna.
    Kauan -- kulto- -- a kä- -- telty- -- änsä.


XI. Poika ja lähde.

Ruotsalainen laitos _Runebergiltä_ alkaa: _till en källa talte
gossen vredgad_, edellisellä mitteellä.

    Joko -- nyt sinun -- kurja -- kosta- -- nenki.
    Löyät -- lähte- -- hen sinä -- lämpi- -- mämmän.

Jos olisimma peljänneet vähänkään haittaa soinnulle semmoisista
täytteistä, knn edellisten jaksojen 2:sessa ja 3:nesaa mitassa
löytyvät, niin helposti olisivat olleet vältetyt; mutta
harvakseltaan viljeltynä ne ennemmin puoltavat, kun haittaavat
sointua.


XII. Linnustaja.

Edellisellä mitteellä:

    Ellös -- äiti- -- ni to- -- ki to- -- ruko.
    Höyhe- -- ninä -- suortu- -- at so- -- riat.


XIII. Rukous.

Edellisellä mitteellä:

    Noustu- -- a rupe- -- an ru- -- kouk- -- sille.

eli

    Noustu- -- a ru- -- peen ru- -- kouk- -- sille.
    Toisin -- arve- -- li lu- -- ja Lu- --therus.
    Mako- -- an u- -- nehen -- uupu- -- neena.


XIV. Ojalan Paavo.

_Runebergiltä_ ruotsiksi: _stor var Tavastländarn Ojan Paavo_,
edellisellä mitteellä:

    Tuop' oli -- oiva -- mies O- -- jalan -- Paavo.
    Niin ker- -- ran ke- -- räjä -- karta- -- nolla.
    Se sais -- otto- -- a' e- -- loni -- kaiken.
    Niinpä -- lausui -- oiv' O- -- jalan -- Paavo.
    Otta- -- os o- -- makse- -- si nyt -- kaikki.


XV. Saarijärven Martti.

Ruotsalainen laitos _Runebergiltä: högt bland Saarijärvis moar
bodde_, edellisellä mitteellä:

    Vaan ke- -- väällä -- kun ki- -- nokset -- lähti.
    Niin ke- -- väällä -- kun su- -- li ki- -- nokset.




Sanaselityksiä lauluihin.


_aaltoilivat_ eli _aaltoelivat_ s.o. liikkuivat aallon tapaan.
_aioista_ s.o. aidoista.
_alemma'_ s. on alemmaksi, maahan.

_eisty_ s.o. edisty. _Ei eisty_ s.o. ei kulje edespäin.
_etäällä_ s.o. kaukana, loittona.

_hanki'_ ja _hankipa_ s.o. toimita', laita'.
_haualleni, -lansa, hauan, hauattihin_, s.o. haudalleni, -lansa j.n.e.
_heittäne', heitti, heitä'_ s.o. hyljänne' (jättäne') hylkäsi,
    (jätti) j.n.e.
_huiskehella_ s.o. liekahtavalla ololla.
_huivin_ s.o. liinan eli vaatteen, kaulaliinan, päävaatteen.
_huoli_ s.o. murhe, suru.

_isostelee_ s.o. tekee itsensä isoksi eli suureksi, kerska'a,
    ramailee.

_joikuen_ s.o. yksiäänisesti laulaen.
_jäykkä_ s.o. paikkansa pitävä, liikkumaton, jämähtämätön.

_kah_ s.o. katso! kas!
_kaipoan_ s.o. kaipaan, olen vailla.
_kalke_ s.o. kaliseva ääni, kalkutus.
_kalviana_ s.o. vaaliana, vaalevana:
_kamahutti_ s.o. löi yhtäkkiä.
_ka'otteleisi, -otti, -ttua_ s.o. kadotteleisi j.n.e.
_keolla_ s.o. kedolla.
_keräsin_ s.o. kokosin.
_kohattua_ s.o. kohdattua, tavattua.
_kuinkin_ s.o. kuinka tahtonsa, kuin tahansa.
_kultoain_ s.o. kultoani, kultaani.
_kumma_ s.o. ihmeellinen, outo, ihmeteltävä.
_kummastellen_ s.o. ihmetellen.
_kumpu_ s.o. metsän saareke', yläsempi paikka korvessa.
_kuvaamia_ s.o. kuvan tekoja.
_kuvastimessasi_ s.o. peilissäsi.
_kuvaa, -voansa_ s.o. kuvas, kuvaansa.
_kuvoaa_ s.o. kuvaapi, maalaa, muodostaa.
_käet_ s.o. kädet.
_kätkyessä_ s.o. kehdossa, vaussa, tuutussa.
_käteltyänsä_ s.o. kättä annettuansa.

_lahelle_ s.o. lahdelle.
_laihoa_ s.o. orasta, oraita, orasmaata.
_lannan_ s.o. pellonhöysteen, tateen, sonnan.
_laskihen_ s.o. laski itsensä, laskeutui.
_lauhkiasti_ s.o. leppiästi, hiljaisesti, ei suuttuneena.
_lauhtuneet_ s.o. lämminneet
_lehtevihin_ s.o. runsaslehtisiin.
_likisti_ s.o. syleili, halasi, kaulasi, sepäsi.
_lohutellen_ s.o. lohdutellen.
_loihen_ s.o. loi itsensä, rupesi.
_lopettaa_ s.o. lopetettua, päätettyä.
_luoksensa_ s.o. tykönsä.
_luostarin_ s.o. monasterin.
_lähe'_ s.o. lähde', hete'.
_lähti_ s.o. läksi.
_löyä', löyät_ s.o. löydä', löydät.

_ma_ s.o. minä, mä, mie.
_maanittelee_ s.o. houkuttelee, viettelee, viekoitelee.
_makaan_ s.o. mukaan,
_meiät_ s.o. meidät, meidän.
_mieron_ s.o. maailman, kylän (venäl. _mir_, maailma).
_mietit_ s.o. ajattelet, tuumaat (venäl. _smytit'_).
_moittii_ s.o. laittaa, paheksii.
_mokomassa_ s.o. semmoisessa.
_muhkiampi_ s.o. jalompi, julkisempi.
_mua_ s.o. minua, miua.
_muuan_ s.o. muutama, joku, eräs.

_neiet_ s.o. neidet, neitsyet, neidot, tytöt.
_neitoaan_ s.o. neitoansa, neittänsä j.n.e.
_noukkasena_ s.o. nokkosena, nokkana.
_nurehtiva_ s.o. nureksiva, epätyytyvä, tyytymätön.

_oiva_ s.o. valittu, muita parempi, erinomaisesti hyvä
    (lappal. _oaivve_, pää).
_ottaot_, s.o. mahdat ottaa.
_ottoa'_ s.o. ottaa'.

_pilannut_ s.o. turmellut, haaskannut.
_poloset_ s.o. vaivaiset, raukat.
_pu'otan_ s.o. pudotan.
_päiväsessä_ s.o. päiväpaisteessa, auringon valossa.

_raahtisinko_ s.o. raskisinko, raskitsisinko, hentoisinko.
_ristikkäistä_ s.o. pientä, kaunoista ristiä.
_riutununna_ s.o. loppununna, sammununna.

_saavan_ s.o. tulevan, joutuvan.
_salmi salmelle_ s.o. salmi salmelta.
_sekauhut_ s.o. seoitat itsesi.
_seuroaisi_ s.o. seuraisi eli seurajaisi.
_sievä_ s.o. hyvä, kaunis, luonteva (lappal. _shieqa_).
_siisti_ s.o. puhdas, nätti (venäl. _tshistyj_).
_sitäi'_ s.o. sitäkin.
_sujutti_ s.o. taivutti, notkisti, nöyryytti.
_suortuat_ s.o. hivuskiehkurat, kutrit.
_surkunsa_ s.o. säälinsä, osan-ottonsa.
_suueltua_ s.o. suudeltua, suuta annettua.
_suveaa_ s.o. lauhtuu, lämpiää, sulaa.
_syleili, llyt, llä_ s.o. halasi, sepäsi, kaulasi, likisti,
    halannut j.n.e.
_syämemme, -meni_ s.o. sydämemme, -meni.

_taannoiseen_ s.o. entiseen, tuonnaiseen.
_taasen_ s.o. taas.
_taasta_ a.o. tästä läheisestä, t. näkyvästä.
_taonnan_ s.o. takomisen.
_teiri_ s.o. tetri, teeri, terri.
_tieä'_ s.o. tiedä'.
_toen_ s.o. toden.
_toisiltansa_ s.o. välistä, lomasta, välittäin, lomittain.
_toki_ s.o. kuitenkin.
_tähtitarhan_ s.o. taivaan tähtien.

_uia'_ s.o. uida'.
_uppo_ s.o. peräti, tuiki, varsin.
_uroita_ s.o. miehiä, poikia.
_uuen_ s.o. uuden.
_uupuneena_ s.o. väsyneenä.

_vaahteraisen_ s.o. kauniin vaahteren.
_vaalia_ s.o. vaaleva, valistunut.
_vaihtoi_ s.o. vaihetti.
_vajaelee_ s.o. on ilman eli vailla, kaipa'a.
_valehet_ s.o. valheet.
_vankahuivat_ s.o. soivat vahvasti, kovasti.
_vankkoa_ s.o. vahvaa, lujaa.
_varominen_ s.o. pelkääminen.
_vaskilautojansa_ s.o. vaskipeltejänsä.
_vavisten_ s.o. vapisemalla.
_veen_ s.o. veden.
_velloan_ s.o. hämmennän, seotan.
_vihuri_ s.o. tuulen puuska.
_voimoa_ s.o. voimaa.
_vuonat_ s.o. karitsat (lampaat).

_yhä'_ s.o. aina, yhtäläiseen.




Sanaselityksiä jälentöhön.


_alkupitkä_ dactylus (-- v v).
_alkuvaste'_, alliteration.
_aluste'_, upptakt.
_arvo_, qvantiteet.

_epä-arvoinen_, anceps.

_hupenee_ elideras.
_huvento_, elision.

_isku_, arsis.
_jakso_, vers, versrad.

_kaksike'_, diftong.
_kaksilyhyt_, pyrrhichius (v v).
_kaksipitkä_, spondeus (-- --).
_kerake_, konsonant.
_kolmilyhyt_, tribracbys (v v v).
_korko_, accent.

_lasku_, thesis.
_leväte'_, takthvila, litet uppehåll midt i versen.
_loppuvaste'_, rim, rimslut.
_luontainen_, naturlig, af naturen tillkommen.
_lyhytpitkä_, jamb (v --).

_mite'_ metrik, taktlära.
_mitta_, taktafdelning, pes.
_murre'_, cesur med accentbrott i allmänhet.
_murros_, dets, i bestämda fall.
_murtaa_, begagna cesur.

_nelilyhyt_, proceleusmaticus.

_ohje'_, regel, rättesnöre.

_peruste'_, grund, grundlag.
_pitkälyhyt_, trochæus l. chereus (-- v).
_pitkäsiainen_, positione lång.
_pääte'_, slut, slutfall i en vers.

_seisate'_, katso: _leväte'_.
_sointu_, rythmus (harmoni).
_suatsee_, tillåta, tåla.

_taite'_, cesur utan accentbrott i allmänhet, katso: murre'.
_taitos_, sådan cesur i ett bestämdt fall.
_taittaa'_, begagna sådan cesur.
_tavut_, stafvelse.
_täyte'_, taktfyllnad.

_vastaa_, rimma, hafva rimslut.
_vaste'_, katso: loppuvaste'.
_vastos_, ett bestämdt rimslut.
_yhtäläisyys_, enformigbet, monotoni.
_äänike'_, vokal
_äärellinen_, ytterlig.
_ääreys_, ytterlighet.

       *       *       *       *       *

_Päätäntö_. Kaikkia, jotka puoltavat Suomen laulannon ennen
tavallista, ruotsin mukaista (s.o. korkojen jälkeen asetettua)
mitettä, pyydämmä ajatuksensa, ja perusteensa niihin, ilmi
tuottamaan ollenkaan säälimättä meitä näissä edellisissä
runo-mitteen jälkeen rakennetuissa kokeissamme eli entisissä
kirjoituksissamme (Kalevalan esipuheessa; Mehiläisessä 1836 Loka- ja
Marraskuulta; Saimassa 1845 N. 44 eli Kallavedessä N. 3).
Suotuisesti menkööt kaikki erityiset ajatuksemme, kun vaan
niiden esine: suomen laulurakenteen parempi vakautuminen,
voitettaisiin, joka voitto viimein ehkä lieneekin toivottava,
usiampain sitä ennen joko rakennetuilla lauluillansa eli muilla
kirjoituksilla ilmi saatettua mietteensä samasta asiasta.