Produced by Jari Koivisto






"KUKKIA KANTELETTAREN KASKIMAILTA."

Kokoillut

K. Forsman



Helsingissä,
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapainon osakeyhtiö,
1898.






Lukijalle.


Kun muukalainen kysyy kansamme hengen tuotteita, mainitsemme
ylpeillen Kalevalan ja Kantelettaren. Mutta olemmeko myös ottaneet
velvollisuudeksemme tutustua kansanrunoutemme sisällykseen ja
henkeen, kuulemmeko mitä helliä sanoja Suomi äiti niissä kuiskii
lapsilleen, rukoillen heiltä rakkautta ja ponnistusta? Noita
kuiskeita kuullen ymmärrämme paraiten isänmaallisen tehtävämme.
Mutta vaikka Lönnrotin kaunis lahja, Kanteletar, jo on 50 vuotta
ollut käsissämme, pelkäänpä monen jättäneen tarkemmin sen kansien
sisäpuolta katselematta, sitä kauneuden ja aatteiden aarretta, joka
siinä kätkeyy, tarjoten runsaasti virvoketta sydämelle ja älylle.
Kehottaakseni halullisia lukijoita tämmöiseen kokeeseen, olen
tähän ikäänkuin näytteeksi ja maisteeksi sovitellut joukon lauluja
kokoelmaksi, joka -- ankarampaa järjestystä noudattamatta -- koettaa
antaa kutakuinkin eheän kuvan kansastamme, semmoiseksi kuin se itse
lauluissaan on sisällisen ja ulkonaisen elämänsä piirtänyt. Tämä
olkoon vaan oppaana viittaamaan lukijoita itse päälähteille --
Kantelettaren kukkaiskankaille.

Kokoilija.

       *       *       *       *       *

Suomalaiset ovat vanhastaan runollista kansaa, joka jo muinoin
rakasti laulua ja soittoa ja itsekin osasi runoilla. Sen todistaa se
paraiten kansanlauluillaan, joita on kerätty runsaat varastot, jotka
omituisella kauneudellaan ovat herättäneet ihmetystä ja huomiota
laajalti. Monissa lauluissa ylistellään laulun lahjaa ihanaksi ja
armaaksi. Sepä luo ikäänkuin ylemmän haavemailman, jossa henki
hetkeksi löytää huojennusta elämän tuskissa:

    Jos ma laululle rupean,
    Wirren töille työntelemme,
    Laulan pihlajat pihalle,
    Tammen keskitanhualle,
    Tammelle tasaiset oksat,
    Joka oksalle omenan,
    Omenalle kultapyörän,
    Kultapyörälle käkösen;
    Kun käki kukahtelevi,
    Kulta suusta kuohahtavi,
    Kultaisehen kuppisehen,
    Ilman maahan vierimättä,
    Rikoille ripoamatta.
    Siitä tammen taittelemme,
    Pihlajat pirottelemme;
    Tyvet teemme tynnyriksi,
    Latvat laivan mastiloiksi,
    Kesken kestipöytäsiksi,
    Pikariksi pienet oksat.

              Kanteletar I 10.

Eikä laulun aiheet kesken lopu:

    Kyll' on maata kyntäjällä,
    Ahoja ajelialla
    Wettä viljoin soutajalla,
    Wiel' on virttä laulajalla,
    Runoja rupeajalla.
    Ei sanat sanoihin puutu,
    Wirret veisaten vähene.
    Ennen metsä puita puuttui,
    Metsä puita, maa kiviä,
    Ennenkuin runo sanoja.
    Sanasta sana tulevi,
    Kypenestä maa kytevi,
    Laulu päästä laajenevi,
    Wirsi veisaten venyvi.
    Sinne laulaja menevi,
    Kunne virsi viittoavi.
    Tuhma lauluhun latovi,
    Mitä sylki suuhun tuopi.
    Wiisas virren veisoapi,
    Sanat saapi paikallehen,
    Luottehet lomia myöten.
    Suu se syytävi sanoja,
    Kieli luopi luottehia,
    Niinkuin ratsu jalkojansa.
    Wiisas virren veisoapi,
    Ajallaan lopettelevi;
    Eipä koski kielaskana
    Laske vettänsä loputen,
    Eikä laulaja hyväinen
    Laula tyynni taitoansa.

                     I 9.

Usein on laulu syntynyt surun aiheesta --

    Soitto on suruista tehty,
    Murehista muovaeltu,
    Koppa päivistä kovista,
    Emäpuu ikipoloista,
    Kielet kiusoista kerätty,

                     I 1.

mutta laulustapa murheellinen rinta saakin huojennusta. Niinpä laulaa
surullinen, jos iloinenkin, vaikka ero on tosin heidän laulullaan. Ei
suruisen laulu liukkaasti suju:

    Kieleni minun kipeä,
    Säveleeni sangen sairas,
    Jotk' ennen jokena juoksi,
    Myötävirtana vilisi.
    Niin mun ennen ääni juoksi,
    Kuin lyly lumella juoksee,
    Wenonen jokivesillä.
    Nyt on ääneni poloisen
    On kuin karhi kaskimailla,
    Hangella havupetäjä,
    Wene kuivilla kivillä,
    Reki rannan hiekkasilla.

                    I 6.

Tulimme jo kosketelleeksi kansanlaulumme valtavinta säveltä, surua,
joka on ikäänkuin kanteleemme pohjasointina. Puhumme siitä samassa
enemmän, sillä sururunon suonta myöten pääsemme pian perille koko
kansanlaulumme lammelle. Näin käymme siis suoraan aineeseemme käsiksi
tältä puolen, joka on niin tärkeä suomalaisessa kansanrunoudessa.
Suru on ehkä useimpien runojen lähteenä ja aiheena. Surullista
mielialaa, eri surun syistä huolimattakaan, joita saattaa olla
moninaisia, kuvaillaan usein. Tämä on surun olento ja näin se
vaikuttaa mieleen: Jos "mieli miekkosien ja autuaallisten ajatus"
on kuin "keväinen päivännousu, aamun armas aurinkoinen", niin
"poloisten mieli" on

    Kuin syksyinen yö pimeä.
    Talvinen on päivä musta;
    Minun on mustempi sitäi,
    Synkiämpi syksyn-yötä.

    Suot sulavi, maa valuvi,
    Lätäkötki lämpiävi;
    Ei sula sydän suruinen,
    Ei valu vajainen rinta.
    Minkä päivänen yleni,
    Sen mun mieleni aleni;
    Minkä päivä lämpimämpi,
    Sen mun mieleni vilumpi.

                   I 60.

Suru painaa leimansa ihmisen olentoon ja muotoon, sillä on selvät
tunnusmerkkinsä:

    Kukistansa tuomi tuttu,
    Astunnastansa anoppi,
    Nato tyhjän nauramasta.
    Tuost' on tuttu huolellinen:
    Huokaellen huoles käypi,
    Laulellen halunalainen.
    Uni ei tule usein
    Huolellisen huonehesen,
    Haastata ei huolellista,
    Haukota halunalaista.

                    I 84.

    Mie oon hoikka huoliani;
    Mie oon kaita kaihojani,
    Mie oon musta mureitani;
    Huoli hoikaksi vetävi,
    Kaiho muita kaiemmaksi,
    Mure muita mustemmaksi.

                    I 56.

    Mikä sorti äänen suuren,
    Jok' ennen jokena juoksi,
    Wesivirtana vilasi?
    Suru sorti äänen suuren
    Äänen armahan alenti.

                    I 57.

Edelleen tunnusmerkkejä:

    Miks' on minulla ääni vieno,
    Ääni vieno ja matala? --
    Kun olen kylmällä kyhätty,
    Syänkuilla synnytetty.
    Miks' on silmäni kipiät,
    Näkimeni näin täperät? --
    Kun itken joka ikävän,
    Joka huolen huokaelen...
    Miks' olen hoikka, huolellinen?
    Kun nous' suolle suuri honka,
    Joss' oli huolilla pesänsä,
    Siit' on mulle tuutu tehty.
    Miks' on mulla muoto musta,
    Muoto musta, kaiat kasvot? --
    Kun synnyin sysituvassa,
    Join paljo joista vettä,
    Söin suolta sammalia,
    Enk' ole sitte siivon syönyt,
    Kuin emosen syöttäessä.

                     I 24.

Tässä olisi siis surun ja onnettomuuden syvempi syy ja selitys:
ihminen on jo syntymästä asti säädetty onnettomuuteen, hän ei itse
ole syypää kohtaloihinsa. Siinä ilmenee selvästi fatalismia eli
kohtalon uskoa, jälkiä esi-isäimme pakanallisuudesta.

Hiukan pilaten puhuu toinen kovasta onnestaan ja sen ilkitöistä,
joita hänen täytyi syyttänsä kärsiä, sillä kukas kohtalonsa
välttää! --

    Osallisten onni valvoi,
    Minun malkion makasi.
    Tuuvitti emo minua
    Orrella osattomalla,
    Kätkyessä vaivaisessa. --
    Yks' oli lehmä maammollani,
    Sen häjy häräksi muutti,
    Piru pitkäpiimäiseksi.
    Härän söi susi kesällä,
    Minä maiotta makasin,
    Kesän voitta kellittelin
    Talvilampahan takuissa,
    Mustan uuhen untuvissa.

                   I 29.

Tuon kovan onnensa kanssa sit' on pahemmassa kuin pulassa. Kunpa
saisi ilkiöstä eron edes jollakin kaupalla!

    Oisko onni ostaminen,
    Lykky tieltä löytäminen,
    Ostaisin paremman onnen,
    Pahan onnen pois panisin,
    Selin seinähän sitoisin,
    Päin panisin patsahasen,
    Siinä vitsoin vinguttaisin,
    Nahkaruoskin nalkuttaisin,
    Kantaisin vilua vettä
    Kovan onnen olkapäille.

                    I 28.

Onhan hyvä lyödä leikiksi kaikki, jos voi, ja ajatella:

    Enkä huoli huolimahan;
    Anna huolia hevosen,
    Murehtia mustan ruunan,
    Suuripäisen päivitellä.
    Hevosell' on pää parempi,
    Kaulasuonet kantavammat.

                    I 55.

Alyääpä eräs runo hyvän keinon päästä suruista, jos pitkältäkin
venynee niiden jono:

    Oisko seppänä setäni,
    Teettäisin suruista suitset,
    Päitset päivistä pahoista,
    Riemut mieron riitelöistä,
    Satulan kylän sanoista,
    Reet on miesten reuhannoista,
    Korjat naisten kuohunnoista,
    Huolista hyvän heposen,
    Murehista mustan ruunan;
    Jolla armoton ajaisin,
    Sekä kurja kierrähtäisin
    Muille maille vierahille --
    Saisinpa sanoilta rauhan,
    Levon leuoilta pahoilta.

                     I 70.

Monta on surun syytä; mikä suree köyhyyttään, mikä ihmisten ynseyttä,
mikä mitäkin vastusta. Siitä syntyy surujakin paljo, karttuu
karttumistaan elon varrella sen loppuun asti. -- Huolten paljoutta
kuvaillaan näin:

    Ken mun huoleni lukisi,
    Apiani arvoaisi,
    Se kosken kivet kokisi,
    Meren aallot arvoaisi,
    Lammen lumpehet lukisi,
    Havut metsän haasteleisi.
    Ei ole sitä hevosta
    Talon suuren soimen päässä,
    Joka mun huoleni vetäisi,
    Mureheni muunne veisi.
    Kanna korppi, huoliani,
    Mureitani musta lintu!

                   I 52.

Köyhyyden kiusoja valittelee joku pilaakin laskien:

    Pestaisinpa miekin piian,
    Kun ois tuohi vaattehena,
    Savi ruokana parasna;
    Tahi se syömättä eläisi,
    Tarkenisi vaattehitta.
    Waan en nyt sanoa saata
    Enkä tuota tuhma tunne,
    Mi on piru piioillani,
    Paha palkkalaisillani;
    Ei pysy minulla piiat,
    Orjat ei ne ollenkana.

                   I 21.

Mitäs on köyhän aitassa? Kuuleppas!

    Tule kekri, joudu joulu!
    Kyll' on kystä aitassamme:
    Sirkan reisi, paarman jalka,
    Peipposen peräpakara,
    Sammakon sakarivarvas,
    Sisiliskon silmäpuoli.

                   I 23.

Kummalliset onnen vaiheet oli sillä miehellä, joka löysi kaksi
"tenkaa", osti toisella hevosen, toisella vaimon; kynti, kylvi 10
jyvää, sai siitä 100 kekoa, 1000 riihellistä; pui riihen, sai ohria
paljo, keitti olutta, joi sitä jouluna, niin että vielä oli hiivassa
pääsiäisenä; ajoi sitte kotiin niin että reki helisi. Waan tulipa
onnen käänne, paha päivä:

    Tuli hiiri, joi oluen;
    Tuli tauti, vaimon tappoi,
    Tuli susi, söi hevosen;
    Tuli poltti kartanoni,
    Jätti minun yksinäni,
    Niinkuin poltetun petäjän,
    Tahi karsitun katajan.

                   I 299.

Syvä todellisuus mielikuvitelman taruverhossa.

Surullisen mieltä sumentaa ihmisten kylmyys. Waikea on löytää
ystävää, kelle huolensa uskoisi:

    Käyn mä kymmenen kyleä,
    En löyä sitä sisarta,
    Jolle ma sanon sanani.
    Jos ma siskolle sanoisin,
    Niin sanois sisar savulle,
    Savu sen sanois patsahalle --
    patsas pihalle, piha kyntäjälle,
    kyntäjä koko kylälle.
    Menen metsähän mäelle,
    Puhelen jumalan puille,
    Haastan haavan lehtisille --
    Ne ei kerro kellenkänä.

                    I 59.

Jää yksin suruinesi, lausu ne laulussa luonnolle. Luonnon helmassa
voit laskea tunteesi valloilleen.

    Kun käki kukahtelevi,
    Niin syän sykähtelevi,
    Itku silmähän tulevi.

                   I 69.

Oman sukunsa sortama valittaa että hänet

    Soisivat suohon sortuvan --

mutta hänessäpä herää itsetunto ja hän lausuu ylväästi:

    Waan ei suonut suuri Luoja
    Soille sotkuportahiksi.
    Enkä sinnes suohon sorru,
    Kunnes kannan kahta kättä,
    Wiittä sormea viritän.
    Wiel' on suolla suuri honka,
    Jaloin päällä käytäväksi.

                   I 73.

Mutta usein heikko ihminen sortuu suruunsa ja synkimmillään ollen
toivoo kuoloa tai ettei olisi syntynytkään:

    Kuusen juuret kuivettuvat,
    Waan ei kuivu kyyneleni;
    Meret suuretki sulavi,
    Ei sula minun suruni.
    Suru särkevi syämen -- --
    Tulisko kevätkin kerran,
    Talven kanta katkiaisi,
    Ehkä koito kuolisinki -- --
    Lehti puuhun, ruoho maahan,
    Minä marras maan rakohon.
    Kun oisin kuollut kolmiöisnä
    Kutonut kapalolasna,
    En ois paljo pitänyt --
    Waaksan vaatetta pitänyt,
    Waaksan toisen puupalasta,
    Pari pappien sanoa,
    Kolme lukkarin lukua,
    Kerta kellon helkähystä.

                     I 46.

Erään ainoa toivo on saada hautansa kotimaassa:

    Kunpa kuolisin kotihin,
    Rikoilleni riukeneisin,
    Waimot päätäni pesisi
    Lakanoihin laitteleisi,
    Sitte kerran kellot soisi;
    Suku ei suuresti surisi.
    Waan kun kuolen korven päähän,
    Saavat korpit kohtaloa
    Minun raukan raajoistani.

                    II 305.

Waan mitäpä surra, jos maallista onnea ei liekään sulle suotuna. Se
on katoovaista. Tämän opettaa eräs kaunis runo. Kaunis tuomi yleni
ylpeänä kukkanurmella ja kaikki ihailivat sen koreita valkokukkia.
Lähellä kasvoi alastomalla aholla koivu huononen, jota ei kukaan
huomannut. Mutta tuli toukka, kaivoi tuomen, niin että se kuihtui ja
kuoli, vaan koivuparka jäi seisomaan vähän onnensa varalle.

Parempi tyytyä ja turvata Jumalaan:

    Waan ellös sukuni surko,
    Kamaloiko ristikansa
    Mun poloisen päiviäni,
    Angervoisen aikojani!
    Eipä heitä Herra Kiesus,
    Hylkeä hyvä Jumala.

                   I 18.

Olemme pitkältä esittäneet surulauluja, sentähden että surumielisyys
enemmän tai vähemmän painaa sumean sävynsä Suomen kansanrunouteen
yleensä. Suomen laulu on kuin sen luontokin vakavaa, sumeaa,
surunvoitteista. Talvi kolkko ja pimeä vallitsee täällä enimmän osan
vuotta. Kesämme on kyllä ihana, kun luonto äkkiä herää horrostaan ja
kiireesti pukeutuu juhlaverhoonsa, kun metsät, harjut, järvet, niityt
uivat valossa ja ilo kaikuu kaikkialla -- mutta suvi on niin peräti
lyhyt, luonto on tuskin ehtinyt virota täyteen eloon, kun se taas
vaipuu hautaansa ja -- tuo tieto sumentaa suvenkin iloa.

Lauluissa kuvastuu laulajan mieliala. Laulaja on oma kansamme ja
tämäpä luonteeltaan ei ole vilkasta ja remuisan iloitsevaa, vaan on
tunnettu juroksi, vakavaksi, useinpa kolkoksikin. Karkean pinnan
alla piilee kuitenkin enemmän kuin outo arvaisikaan, lempeä, hyvää ja
kaunista. Suomalainen on jäykkyydessään hellätuntoinen ja hänellä on
rikas mielikuvitus, siis ominaisuuksia, jotka tarjoovat runoudelle
suopean maanlaadun. Miellyttävä, suloinen on puro, joka iloissaan
hyrskii hiekkaansa myöten, kun valo välkehtii sen vihmoissa, mutta
se tuo heti näkyviin kaikki sulonsa ja sen matalalla pohjalla on
vain soraa ja kiviä. Toista on hiljaisen, syvän lammen laita, joka
salon helmassa piillen kalvoonsa kuvastaa karkean rantatörmän
honkia ja taivaan ikikorkeutta, jota kohden metsän hiljainen humina
kohoo kuin rukous. Hiljainen, miltei autio on rauha metsälammen
laiteella. Wallitseepa siellä sentään elämääkin suven sulopäivinä,
kun kultarinnat kukkuvat, peipot visertelevät lemmenlaulujaan, kun
vuokko avaa sinisilmänsä ja mansikan poski punertaa. Tämmöinen on
metsän lammen ja sen seutujen kauneus: kainoa, hiljaista, puhdasta.
Samanlaatuista on Suomen laulu; uskollisesti se kuvastaa sen maan ja
kansan henkeä, josta se on syntynyt.

Wento-kansallinen piirre laulumme muotokuvassa on myös _yksinäisyys_,
surun sisko, jonka seurassa se paraiten viihtyy. Suru suosii
yksinäisyyttä, yksinäinen on taipuisa vakavaan mietiskelyyn, vieläpä
usein suruunkin. Maamme on ja oli ennen vielä enemmän harvaan
asuttua; virstan verrat vettä ja metsää erotti toisistaan pirtit.
missä perhekunnat asuivat yksitellen, harvoin tavaten toisiaan,
harvoin yhtyen isompiin seuroihin, pakinoihin, mieliä ja mietteitä
vaihtelemaan. Ihmisen on kuitenkin luonnollinen tarve lausua
tunteensa, huojentaakseen sydäntään, joko se on suruun pakahtua
tai muuten tunteiden vallassa; ja muiden tuttavien puutteessa
hän lausuu ne itselleen tai on lausuvinaan ne luonnolle, jolle
hän mielikuvituksen voimalla siirtää omaa eloansa ja henkeänsä,
ajatellen luontoa eläväksi ja tuntevaksi kuten hän itsekin. Mikäli
hänessä on taiteellista luomiskykyä, syntyy näistä tunteenilmaisuista
lauluja, virsiä, runoja. Niinpä meidän kansanlauluissa ehtimiseen
huomaa, että suomalaisen paras tuttu ja uskottu on luonto, jonka
keskellä hän elää. Tämä ei ole hänelle elotonta ainetta, vaan
se huokuu läpeensä elämää, tuntevaa ja miettivää henkeä, vaikka
himmeihin salaperäisiin kuviin verhottuna. Suomalainen näkyy
näissä vertauskuvissa aavistaneen korkeamman hengenmailman syviä
totuuksia, hän tajusi luonnon vienoimmat soinnut ja sävelet ja
lausui ne ilmi lauluissaan. Tämän ihmeellisen taidon oppi hän
tuttavallisessa seurustelussaan luonnotarten kanssa yksinäisessä
elämässään salojensa keskellä ja järviensä rannoilla, mutta siihen
sai hän alkuaan Luojalta lahjan tajuta olemuksen salaperäisiä
syvyyksiä. -- Hoitakoon kansamme uskollisesti kallista aarrettansa,
totellen sitä suurta henkeä, joka puhuu luonnossa, sydämessä ja
ilmestyksessä, niin se pienenäkin ja vähän huomattuna, turhaa loistoa
tavoittelematta, täyttää tehtävänsä mailman isojen rinnalla! "Sitä
kuusta kuuleminen, jonka juurella asunto; Kiitä muille muita maita,
itselle omia maita!"

Niinpä siis: luonto on laulajan ystävä tai tuttava ja esiintyy
mielellisnä ja kielellisnä. "Näin usein jutellaan lintujen, kalain
ja muiden eläväin, jopa puiden, kukkain, kivien ja kantojen, järvien
ja jokien y.m. kanssa". "Yks' on tuuli tuttujani, päivä ennen
nähtyjäni". Ja erinomainen tunteen hellyys vallitsee tässä laulajan
ja luonnon välisuhteessa useinkin: luonto suree ja iloitsee ihmisen
kanssa. Siinä missä on surkea onnettomuus tapahtunut, itkee nurmi,
aho valittaa, ruoho murtuu murheeseen, ettei enää jaksa kasvaa eikä
kukkia. Luonnon hellyyden palkitsee ihminen samallaisella hellyydellä
puolestaan. Niinpä tuo, joka heittää murheensa korpin pois-vietäviksi,
varoittaa lintua lampiin niitä hukuttamasta, sillä

    Kalat kaikki huolestuisi,
    Ahvenet alas menisi,
    Suuret hauit halkiaisi,
    Saisi siikaset surut,
    Sären lillit liukeneisi
    Minun hoikan huolistani.



Kun näin kuviteltiin eläimiä ihmisen tapaan ajatteleviksi,
puhuviksi ja toimiviksi, syntyi eläinsadut, jommoisia meillä on
runsaat varat. Niissä eläimet, jopa puutkin y.m. tarinoivat ja
käräjöivät keskenään. Niiden tarkoituksena on kuitenkin enimmiten
kuvata ihmisoloja, usein antaakseen hyvää opetusta meille.

Suomen kansanlaulussa elää siis luonnon henki, kaino, pilaumaton,
harras huokaus luonnon omasta rinnasta. Se on Suomen luonnon henki,
semmoisena kuin se puhuu hellää-vienoa, sulosointuista, surumielistä
kieltänsä hiljaisissa saloissamme, siintävillä selillämme,
yksinäisillä ahoillamme. Siitä huokailee hiljaa ikävöintä päästä
luomakunnan orjuudesta hengen ylhäiseen vapauteen, valon ja vapauden
kaipaus, lento hengen ikuisille kotimajoille.

Laulumme henki määrää myös sen muodot. Kuvaukset ovat enimmältään
otetut luonnosta ja sen ilmiöistä ja ovat rikkaat, moninaiset,
kauniit ja eloisat kuin luonto itsekin. Tosin niissä ei ole
etelämaisten laulujen rikkaan luonnon värikiiltoa ja kirjavuutta
silmää lumoamassa, mutta niissä on Suomen luonnon suloinen viehätys,
jonka me paremmin oivallamme.

Omituista kansamme luonteessa on, että se kaiken vakavuutensa
ohessa suuresti suosii pilaa ja leikkipuhetta, jolla se lievittää
karkeaa ulkomuotoansa, samoin kuin tuon jöröyden alla asuu enemmän
hellyyttä ja hienoa kaunoaistia kuin outo arvaisikaan. Sama
leikillinen, humoristinen piirre tavataan myös runoissamme ja se
tekee, keskellä raskasta mielentilaa, sukkelalla pilakäänteellä usein
mainion vaikutuksen.

Mitä "Kantelettaren" laulujen sisällykseen eli aineihin, joita
niissä käsitellään, tulee, niin on se pian sanottu, kun muistamme
että tässä ei esitellä ulkonaisia, historiallisia tapauksia,
vaan nämä ovat lyyrillistä runoutta, joissa ihminen etupäässä
laulaa julki sisällisen elämänsä, sydämensä tunteet. Ja nämätpä
ovat yhtä monellaiset kuin elämä oloineen vaiheineen. Näissä
lauluissa siis Suomen kansa kuvailee omaa itseänsä, sisällistä
ja ulkonaista elämäänsä, töitänsä, toimiansa; se laulaa suoraan
sydämestään ilmi ilojansa, surujansa, omituista tunne-elämäänsä ja
mailmankatsantotapaansa. Siinä ne esiintyvät kaikki omituis-olossaan
kuvattuina eri sukupuolet ja ikäkaudet, lapsi, nuorukainen, neito,
mies, vaimo, äiti, isä j.n.e., kuinka ne kukin alallaan elävät,
katselevat mailmaa, tuntevat. Tämän mukaan koetamme runsaasta
aineistostamme valita lauluja kutakin eripuolta valaisemaan.

       *       *       *       *       *

Lapsuutemme aikaa aina rakkaimmin muistelemme, sen muistot seuraavat
meitä suloisimpina läpi elämämme. Wasta koittaneen elon aamurusko
valaa ihanan kirkkautensa yli kaiken, kajastus Eedenistä välähtää
pienokaisen viattomassa sielussa ja kirkkaasta silmästä. Jotain
semmoista suomalainenkin tunsi; sentähden hän niin kauniisti ylistää
kotia, missä lapsuuden armaat päivät vierivät isän ja äidin
hellässä hoidossa, tietämättä vielä elämän huolista ja harhoista.
Kuitenkin tätä, niinkuin muutakin hyvää, tavallisesti vasta tiedetään
arvossa pitää silloin, kun se jo on menetettyä. Lapsi ei tule
onneansa arvanneeksi; vasta vanhemmaksi tultuaan ja saatuaan katkeria
ja kovia kokea, hän muistaa lapsuuden ihania päiviä ja ylistää
kotiansa. Ylistys aiheutuu kodittomuuden kurjuudesta, kodin ihanuus
kajastaa kaipauksen kaihovalossa. Sentähden näissä runoissa aina
läheisesti yhdistyy molemmat asiat: kodin onni ja kodittomuuden,
orpotilan onnettomuus.

Ottakaamme aluksi yksi kuva, jossa taivas aivan pilvetönnä
kaartelee kotikummun ylitse. Tyttö kertoo untansa, jonka näki
valveilla, tositaiteellisesti:

    Nousin aivan aikasehen,
    Pesime, kumartelime,
    Katsahime kankahalle:
    Kankahalla kaunis lampi,
    Lammissa venoja kolme.
    Yks' on veno kultakokka,
    Toinen on hopeakokka,
    Weno kolmas vaskikokka.
    Minkä noista mille annan? --
    Kultakokka taatolleni,
    Weikolle hopeakokka,
    Weljenpojan vaskikokka.
    Katsahime toisen kerran:
    Kolm' on neitoa venossa.
    Yks' on neito kultakassa,
    Toinen on hopiakassa,
    Neito kolmas vaskikassa.
    Minkä noista mille annan? --
    Kultakassa taatolleni, jne.
    Katsahime kolmannesti,
    Ei ollut lampia enempi,
    Eikä lammissa venoja,
    Wenosis' ei neitosia;
    Lampi oli muuttunut lehoksi,
    Haavikoksi neiot nuoret,
    Wesikaariksi venoset.

                  I 185.

Tästä huokuu suloisen vienosti perheellisen rakkauden henki. Sukua
sille on runokuvaus missä sisar iloitsee tavattuaan kauan poissa
olleen veljensä:

    Läksin piennä paimenehen,
    Ajoin lehmät suota myöten,
    Tulin rannalle ojasen;
    Raita rannalla ojasen.
    Rämähytin raitapuuta,
    Tuolta poikanen putosi,
    Solki suussa, vyö käessä,
    Minä raukka itkemähän,
    Poikanen kyselemähän:
    "Mitäs itket nuori neito?"
    -- "Itkempä minä jotain,
    Itken pientä veikkoani;
    En ole sitte silmin nähnyt,
    Kun piennä sotahan läksi".
    -- "Elä itke veikkoasi,
    Tuosta veikkosi tulevi,
    Alta linnan airot souti,
    Tuopi uuet ummis-kengät,
    Sulkkuiset sukan sitehet".
    Minä kurja kuulemahan,
    Weikko seisoi vieressäni,
    Eessäni emoni lapsi.

                  I 205.

Sitten jo sumenee ilma:

    Osa oli minulla ennen,
    Kun kasvoin ison koissa,
    Elelin emoni mailla.
    Kasvoin kuin kala meressä,
    Wesa nuorella norolla,
    Niinkuin putki puuta vasten,
    Kasvoin taaton kannikoilla,
    Maammoni kanan munilla.
    Poiss' on nyt osani multa,
    Katehessa kohtaloni.
    Missäpä minun osani,
    Kussa kurjan kohtaloni? -- --
    Osani paloi palossa,
    Turmeltui tulen sisässä.

                    II 27.

    -- -- Muinoin ajat paremmat,
    Päivät kaikki kaunihimmat,
    Päivänlaskut laupiaammat,
    Koreammat huomenkoitot.
    Toisin silloin touko kasvoi,
    Toisin maa orahau otti.
    Silloin nousi nuoret heinät,
    Kuu ma nousin nuorukainen,
    Silloin kasvoi kaikki kaislat,
    Kun ma kasvoin kaunis lapsi.
    Kasvoin koissa korkeassa,
    alenin ylätuvissa,
    Kaunihilla kannikoilla,
    liioilla lihamuruilla.
    -- -- -- -- --
    Sian tieän kussa synnyin,
    En tieä sitä sioa,
    Kussa kuolo kohtajaavi.

                  I 32.

Omituista nähdä, kuinka siinä valossa, joka loistaa lapsuuden
taivaalta, kaikki asiat, elot ja olot kirkastuvat tavallistaan
kauniimmaksi, paremmaksi! Koto on kaikista parain. Äiti ja isä
paraat ihmiset. Niinpä köyhänkin lapsi on onnellinen kodissaan.

    Lämmin paita liinainenkin
    Oman äitin ompelema;
    Wilu on vaippa villainenkin
    Waimon vierahan tekemä. --
    Lämmin on emosen sauna
    Ilman löylyn lyömättäkin;
    Kylmäpä kyläinen sauna,
    Waikka löyly lyötäköhön. --
    Korea on kotoinen leipä,
    Waikk' ois täynnä tähkäpäitä,
    Wihavainen vieras leipä,
    Waikka voilla voituohon. --
    Ohoh kullaista kotoa,
    Armohan ison eloa.
    Jos oli leipeä vähempi,
    Niin oli unta viljemmältä;
    Ei toruttu torkunnasta,
    Makaamasta ei manattu.

                  II 75.

Koditon kurja laulaa:

    Tieä en suojoa sioa,
    Enpä tyyntä valkamata.
    Sorsall' on siansa suojat,
    Tyynet allilla asunnot,
    Johon sorsa suojeleksen,
    Alli laitto laajeleksen;
    Minun on koti koivikossa,
    Pajupehkossa pesäni,
    Kuhun kurja suojeleme.

                  I 35.

Koditon vertaa tilaansa metsän lintuun:

    Enpä tieä tikka rukka,
    Kuta tammea takonen,
    Kuta kuusta kalkuttanen,
    Kuhun kulkenen salahan. -- --
    Istun tässä illan kaiken
    Karjalainen kannan päässä.
    Ei syötetä, ei juoteta,
    Eikä toista toivoteta.
    Päivän päätäni kivisti,
    Wiikon väänti vatsaani.

                  I 20.

Lähinnä sukua näille on orvon olo, jota moni laulu kuvaa:

    Piennä heitti mun isoni,
    Piennä isoni, piennä emoni,
    Iso kuoli, äiti kuoli --
    Jätti kuin jänö pojunsa
    Suolle soikerrehtamahan,
    Palolle papattamahan;
    Jätti tuulen tuuvitella,
    Wilu-ilman viihytellä.
    Wihmavesi mun virutti,
    Kyyt minulle ruoan kantoi.

                  I 64.

Edelleen orvon tilasta:

    Kasvoin lassa armotonna,
    Kasvoin kuin karankokuusi,
    Nousin kuin noropetäjä,
    Niinkuin putki puun nojassa,
    Saraheinä sammalsuolla,
    Kaste kaihossa tilassa,
    Wesi vaahterin vajossa.
    En kasvanut kananmunilla,
    ylennyt sianlihoilla;
    Kasvoin kainalopaloilla,
    Täyvyin kaalin tähtehillä,
    Weräjillä vierahilla,
    Uksilla ulisevilla.

                 II 109.

Ja:

    Elköhön hyvä Jumala
    Luoko lasta armotonta,
    Niinkuin loi minun Jumala;
    Loi kuin lokkien sekahan,
    Karille meren kajavan.
    Päivä pääskyille tulevi,
    Warpusille valkenevi,
    Ilo ilman lintusille;
    Eipä se emottomalle,
    Tule päivä polvenahan,
    Ei ilo sinä ikänä. -- --
    Jos ma virkan vierahalle,
    Wieras sen viieksi panevi.
    Parempi, sanon pajulle
    Eli haastan halkosille.

Näin se kasvaa lapsi parka, joka ei saa nauttia kodin lämpösuojaa,
ei tuta äidin hellää huolta. Karvas on elää armopaloilla; niitä
heitellään kuin koiralle ja nuivat, nyreät sanat seuraa niitä. Orvon
onnetuutta lisää vielä ihmisten tylyys, mailman kovuus. Niinpä hän
valittaa:

    Wäsyn silmävääntelöissä.
    Sanat päälleni satavat,
    Puheet putoelevat,
    Jokahisen juonet käyvät
    Kuin tuimat tulikipunat,
    Tahi rautaiset rakehet,
    Päälle lapsen armottoman,
    Emottoman ensimmäissä.

                 I 69.

Ja:

    Waivaisen hevosen varsa
    Kaikkien ajeltavana,
    Onnettoman eukon lapsi
    Kaikkien saneltavana.
    Kaikki muut minua moitti,
    Waan ne kaksi kappaletta,
    Minun piennä pistämänä
    Alimmainen aian vitsas,
    Perimmäinen pellon seiväs,
    Ei niill' oo suuta sanoa
    Eikä kieltä kerskaella.

                   I 66.

[Ehkä tässä tilaansa vaikeroin porton lapsi, mutta eipä semmoisen ja
orvon välillä ole tilassa suurta erotusta.]

Eipä kumma, jos tuommoisessa tilassa ollen haikeasti kaipaa ollutta
onneaan, menneitä ilopäiviä, ja niiden valokuvissa mielihalulla
viipyy. Sulomuistojen keskeltä kajastaa tavallisesti armahinna
oman äidin kuva. Orvon sydäntä särkee tieto, ettei omaa emoa enää
milloinkaan saa nähdä:

    Kun olin lassa kuuskesoisna,
    Olin vilkka virsilleni.
    Lankelin jokaisen laakson,
    Joka rannan rallattelin,
    -- -- -- -- -- nyt
    Murehissani murajan.
    Laulan mie liki kotia,
    Liki vettä vierettelen;
    Ehkä kuulisi emoni,
    Panisi padan tulelle,
    Parasta padan sisälle;
    Tulisi kyselemähän:
    "Mitä laulat, lapsueni,
    Kuta, lintuni, likerrät?"
    Ei kuule emo minua,
    Jos mie silmillä siherrän,
    Tahi kulmilla kuherran;
    Ei kuulu emolle itku,
    Ei valitus vanhemmalle --
    Huuto ei kuulu Tuonelahan,
    Walitus manan majoille.

                  II 112.

Siskopiiri hajoo kodin hajotessa. Sitä runo kuvailee näin:

    Oli meitä kun olikin
    Oli ennen aikoinansa
    Siskoja sininen silta,
    veikkoja veno punainen.
    Tuli tuuli, otti laian,
    Tuli toinen, toisen otti,
    Kolmansi kokan repäsi;
    Tuli viimeinen vihuri,
    Sepä vei koko venehen.
    Jäi veikot veen varahan.

Kodin ilmasta emme voi lähteä vielä viipymättä vähäsen äidissä, joka
on "kodin aurinko", sen pyhä keskus. Armaan äidin kuva, sen hellyys,
sen itsensä-uhraava rakkaus, se kalliimpana muistona seuraa meitä
läpi elämän. Mitäs suomalainen runo tietää äidin rakkaudesta? Paljo.
Kajahtihan sitä jo niistä kaihon sävelistä, joilla orpo ja koditon
lapsuuttansa muistaa. Noista muistelmista on hänen sydämelleen
rakkahin äiti, siihen kaipaava aina palajaa, sitä hän hartaimmin
aattelee ja muistelee. Tämähän todistaa, että äiti rakasti lastansa.
Rakkautensa lausuu äiti liikuttavan kauniisti esim. kehtolauluissa,
joita on säilynyt useita:

    Tuuti lasta, tuuti pientä,
    Laulan lasta nukkumahan,
    Uuvutan unen rekehen;
    Käy, unonen, kätkemähän
    Kultaisehen korjahasi,
    Hopiaisehen rekehen!
    Sitte saatua rekehen
    Ajele tinaista tietä,
    Waskitannerta tasaista;
    Wieös tuonne vienoistani,
    Kuletellos kullaistani,
    Harjulle hopeavuoren,
    Kultavuoren kukkulalle,
    Hopiaisehen salohon,
    Kultaisehen koivikkohon,
    Kussa käet kullan kukkui,
    Lauleli hopealinnut!

                II 174.

[Miltei vielä kauniimpi on II 176.]

Rakkauden rusovälkettä kasvoilla varjostaa kuitenkin jo huolen
hattarakin, pienokaisen tulevaisuus kun on tietymättömissä:

    Minä tuuvin tuttuani,
    Liekuttelen lintuani,
    Ihanaistani imetän.
    En tieä imettelijä,
    En katala kasvattaja
    Mitä miksi kasvattelen,
    Imettelenkö iloksi,
    Wai imetän itkukseni,
    Waalin lasta vaivoikseni
    Huolikseni huiskuttelen.

                  II 173.

Katkeria kokenut äiti soisi lastansa niistä säästyväksi, vaikkapa
piennä kuolemallakin:

    Tuuti lasta tuonelahan,
    Nurmen alla nukkumahan,
    Tuonen lasten laulatella,
    Manan neitojen piellä!
    Tuonen tuutunen parempi,
    Manan kätkyt kaunosampi;
    Tupa suuri Tuonelassa,
    Manalla majat avarat.

                 II 178.

Wanhemmaksi tultuaan lapsi, oivallettuaan äidin rakkauden, mielellään
tahtoisi sen palkita -- vaikka surukseen liian myöhään huomaa ettei
tuota voi. Eikä sitä rakkautta millään makseta, jos vielä äiti
eläisikin. Äidin paras palkka, hänen sydämensä suurin ilo ja onni on,
jos lapsen käy hyvin, jos hänestä tulee kelpo ihminen:

    Millä maksan maammon maion,
    Millä vaivat vanhempani?
    Maksanko marjoilla kesän,
    Kostan koivun jältösillä;
    Ei marjat mitänä maksa,
    Maammon maitojen eholla;
    Ei ne kosta koivun jället,
    Kosta ei koulua emoni.
    Ammunko joutsenen joelta,
    Wirralta vihervän linnun;
    Ei se vielä sittekänä
    Maksa ei maitoa emoni,
    Kosta ei äitin koululoita.
    Maksa Kiesus maammon maiot,
    Kosta Luoja äitin koulut,
    Maksa vaivat vanhempani,
    Huolet kaikki kantajani.

                   II 154.

Äidistä tulemme lapseen, kun hän jo on kehdosta päässyt omin
jaloin juoksemaan ja alkaa ilmiöiden mailmaa tajuilemaan, jota hän
kuitenkin vielä vilkkaalla mielikuvastimellaan muodostelee puolittain
kuvalliseksi satumailmaksi. Se on tuo herttainen aikakausi, jolloin
leikki on työnä, huolet eivät paljo paina, kyyneleet kuivuvat
pian. Lasten elämää kuvaapi hyvin somasti ja sattuvasti joukko
leikkilauluja. Sääntöjä vailla leijaa niissä mielikuvitus, niin että
laulun alussa on mahdoton arvata, mihin laulun latu päättyy. --
Mutta nuo odottamattomat, usein leikilliset, naurettavat äkkimutkat
luovatkin lauluille varsinaista viehätystä. Pari esimerkkiä:

    Takoi seppä viikatteita,
    Mitä niillä viikatteilla? --
    Heiniä niittää.
    Mitä niillä heinillä? --
    Lampahien syöä.
    Mitä niillä lampahilla? --
    Willoja keritä.
    Mitä niillä villoilla? --
    Lankoja keträtä.
    Mitä niillä langoilla? --
    Sarkoja kutoa.
    Mitä niillä saroilla? --
    Lapsille takkia.
    Mitä niillä lapsilla? --
    Lastuja kantaa.
    Mitä niillä lastuilla? --
    Kukkoja paistaa.
    Mitä niillä kukoilla? --
    Herrojen syöä.
    Mitä niillä herroilla? --
    Keräjiä käyttämähän,
    Oikeutta ottamahan.

                I 211.

(Huom. pieni ivan kirppu lopussa!) Samaan tapaan kysymillä ja
vastauksilla syntyy seuraava kuvitelmasarja:

Mikä tuolla näkyvi? Talo, talon takana lampi, lammin laiteella
vene, veneen sisässä kätkyt, siinä hursti, hurstin hulpiloissa
veikko, veikon olkapäällä kirves, kirveen kasassa lastu. --

    Minne lastu singahtavi,
    Sinne kirkko tehtänehe,
    Sinisillä siltasilla,
    Punaisilla portahilla.

Wieras kirkon tekee, patsaat panee, kirkon kirjoittaa. Isä ikkunat
tekee, veikko penkit veistelee, emo lattiat lakoo, sisko sillat
siivoaa. (I 215.)

Ja näinpä lapsi yks' kaks' rakensi komean kirkon! tämmöinen
lorulaulu saattaa tietysti jatkua loppumattomiin, kun kieli ja mieli
on irrallaan ja sana antaa sanalle aihetta, alkusoinnun vauhtia
auttaessa. Kts. esim. I 234.

Poikalapsissa ilmaantuu reipas, raikas, iloinen luonnollisuus,
karkeampaa laatua kuin tytöissä, usein yltyen vallattomaksi.
Luontonsa mukaan poika onnelansa rakentelee:

    Jos ma laululle laseme,
    Laulan ma meret mesiksi,
    Meren hiekat herneheksi,
    Meren kivet kirstuloiksi,
    Meren kaislat kaupungiksi,
    Laulan neien kaupunkihin,
    Liitän linnani sisähän. -- --
    Nain ma tuosta nuoren neion,
    Otan linnasta lihavan,
    Jonka kanssa kallottelen.
    Tuosta kasvan kaunihiksi,
    Paisun linnan paimeneksi,
    Suorin poikaset sotahan,
    Nuoret miehet miekka vyölle.
    Itse linnassa lihoan,
    Juon olutta minkä jaksan.
    Sure en sitte Suomen maita
    Enkä Suomen neitosia.

                  II 235.

Warhain siis naimatuumat heräävät, aluksi enemmän pilalla. Niinpä
poikanulikka on kosivinaankin:

    Tullos neitonen minulle
    Sorialle sorkalelle;
    Ei minulta tyhjä puutu,
    Kolm' on aittoa minulla,
    Yks' on aitta vehkasuolla,
    Toinen parkkikankahalla,
    Kolmansi kotoinen aitta. --
    Se kolmas kotoinen aitta,
    Siihen on tyhjeä typitty --
    Eikä aivan tyhjäkänä,
    Eikä aivan täysikänä:
    Kanan pää, karitsan kaula,
    Kolme hauin kylkiluuta. -- --

                  II 241.

Yksi naimatuumissaan naisi, mutta ei löydä sopivia neitoja. Maakylän
neidot eivät miellytä: "Ne on lyhven lylleröiset, maantasaiset
talleroiset, kuvetaskujen tasaiset". Parempi olisi toki kaupungin
kaunokainen "joll' on kallis kampa päässä, kotat jalassa". Mutta
arvaapa paraaksi olla naimatonna: "ne on neitona soreat, isän kotona
koreat, mutta akkana äkäiset, vihaiset vihittyänsä."

Mikäli nuorukainen kasvaa ja varttuu, astuu tosi elämä etehen.
Kestääkseen sen taistelua, on hän -- niin vaadimme, kasvatettava.
Kasvatuksen tärkeys ei ollut esi-isillemmekään tuntematonta. "Joka
kuritta kasvaa, se kunniatta kuolee". Ja Wäinämöinen sanoi:

    Wäli on väätyllä vitsalla,
    Wäli vääntämättömällä;
    Mies tulevi neuvotusta,
    Koira neuvomattomasta --
    Tieto ei miestä tieltä työnnä,
    Neuvo syrjähän syseä.

                  I 90.

Raskas on pojanki ero kodista. Enemmän näkyy sentään koti ja
kotilaiset eroa pahaksuvan, kuin itse eroava; ei hän ainakaan
suruansa sanoin tunnusta. Siinä huomataan ylpeää itsetuntoa.

    En tieä poloinen poika
    Tällä inhalla iällä,
    Minne vieähän minua
    Näiltä pieniltä pihoilta,
    Ison luomilta eloilta.
    Kun tämä kave katovi,
    Emon tuoma erkanevi,
    Ilo ilmalta katovi,
    Laulu maalta lankiavi,
    Jääpi emoni itkemähän,
    Ikävöimähän isoni. -- --
    Ei ne neidotkaan iloitse -- --
    Saapi lintuset levätä,
    Oravaiset olla jouten j.n.e.

                  II 264.

Sotaan lähtiessä nuorukainen tuntee rintansa uljaasti paisuvan
suuren tehtävän edessä, vaikkei toisaalta voi olla tajuamatta asian
vakaistakaan puolta. Siitä riitainen mieli sukeuu sanoiksi näinkin
kauniisti:

    Suku suuresti surevi,
    Heimokunta hellehtivi
    Saavani minun sotahan
    Rautakirnujen kitahan,
    Sortuvan sotatiloille,
    Wainoteillä vaipuvani.
      Waan elä sure sukuni!
    Emmä silloin suohon sorru,
    Enkä kaa'u kankahalle,
    Kun minä sotahan kuolen,
    Kaa'un miekan kalskehesen.
    Sorea on sotainen tauti -- --
    Äkin poika pois tulevi,
    Potematta pois menevi,
    kaihtamatta lankeavi.

                II 265.

Naiminen on pojalle verrattain vähemmän tärkeä kuin neidolle.
Tarvitseepa sentään hänkin kainaloisen kanansa, taloonsa emännän.
Hän kosii, tulee sulhoksi, viettää häitä -- ja niistäkin asioista on
lauluilla paljo puhuttavaa.

Wähän toista laatua ovat tyttöjen laulut. On heilläkin kuvitelmansa,
onnen unelmansa, mutta niissä on oma kaino, vieno, viaton värinsä.
Huoletonta on elämän aamusella olo; ilo syntyy itsestänsä, riemu
suuri vähäsestä.

    Mitä me tytöt suremme,
    Kuta hullut huutelemme?
    Ei meitä veroista vieä,
    Ei oteta maanotoista;
    vasket vieähän veroista,
    Oravaiset maanotosta.

    Olkaamme tytöt yhessä,
    Laulakaamme laatusasti,
    Tanssikaamme taitavasti.
    Tuota kullat kuuntelevi
    Ulkona oven takana,
    Hatut kaikki kainalossa --
    Ei tohi tupahan tulla:
    Tuostapa ämmät äkkäjäisi,
    Koukkuleuat kokkajaisi.

                  II 5.

Osaapa kaunokki jo hempeyttään kerskatakin, tietäen mikä ase hänellä
siinä on, vaarallinen poikain sydämenrauhalle:

    Kaks' on kaunista kesällä:
    Lehti puussa, ruoho maassa,
    Minä kohta kolmantena,
    Minä lehti liehumassa,
    Minä heinä heilumassa.
    Waan en huoli, huolikana
    Hyvä heinä heilumahan,
    Lemmenlehti liehumahan;
    Ei pahat hyvästä tieä,
    Ei katalat kaunihista,
    Pullosuut punaverestä.

                 II 12.

Ei kuka hyvänsä tytölle kelpaa:

    En mä huoli huitukoille,
    Noille poikaruitukoille,
    Nillikoille, nallikoille,
    Noille naapurin nasoille. -- -- II 14.
    Mie tahon tasaista miestä
    Tasaiselle varrelleni,
    Miehen riskin rinnoilleni
    Kaunokaisen, vereväisen
    Jääpi vaan tytöstä tästä
    Monta sulhasta surulle. II 15.

Tavallisia sulhoja ylpeä neito halveksii ja yleensä pojat hänen
mielestään eivät ole tyttöjen vertaisia:

    Niit' on noita poikasia
    Kuin on mustia sikoja,
    Talvitakku porsahia.
    Niin on noita poikasia,
    Kuin on suolla sammakoita,
    Alla virsun vinkujia.
    Niin on noita neitosia,
    Kuin on maalla mansikoita,
    Punakukkia keolla.
    Niin on noita neitosia,
    Kuin on kaupungin kanoja
    Eli liinalintusia.

                 II 19.

Kuinkas muutoin! Tytöt ovat poikia kauniimmat, sievemmät, siistimmät,
jopa hurskaammatkin:

    Kuului kenkien kapina,
    Kautokenkien kapina;
    Tytöt kirkkohon tulevat,
    Leimahtavat lehterille,
    Rinnan auki riehkäsevät;
    Kirjan sieltä kiskasevat,
    Josta virren veisaavat,
    Luvut kaunihit lukevat.
      Kuului löttöjen löpinä
    Tuohikenkien tohina;
    Pojat kirkkohan tulevat,
    Kirkkomäellä melskaavat,
    viinapuolikko povella,
    olutkannu kainalossa;
    Ei oo kirja mielessänsä,
    Ei papin parahat saarnat.
    Tytöt mielessä makaavi -- --

                 II 20.

Niin -- ei niin pientä pilaa, ettei totta toinen puoli --
valitettavasti! --

Mutta onpa tytöllä sentään mielitiettynsäkin, jossa hänen sydämensä
riippuu kiinni. Näin se kuvataan:

    Onpa tietty tietyssäni,
    Mesimarja mielessäni,
    Lempilintu liitossani,
    Jok' on mieltynyt minuhun,
    Minä mieltynyt hänehen.
    Hänell' on ihanat silmät,
    Minulle syän suloinen.
    Ei hän heittänyt minua
    Eikä yksin jättänynnä;
    Omaksens' on ottanunna,
    Kullaksensa kutsununna,
    Walkiaksensa valinnut.
    Niin minä hänessä riipun,
    Sekä riipun jotta kiikun,
    Niinkuin lintu lehtipuussa,
    Kuusen oksalla orava.

                   II 31.

Eikä rakkaus ulkonaisia etuja kysy, kun sydän kerran on sydämen
löytänyt -- vähät muusta!

    Sinä köyhä poika rukka
    Et oo koiltasi kopea,
    Suvultasi aivan suuri.
    Moni sun mustaksi sanovi --
    Woit sa olla muien musta;
    Minun kaunis ja hyvänen,
    Minun mielestä metonen,
    Woisirunen silmistäni.

                  II 33.

Mutta etäällä on oma kulta; ehkä viipyy vieraalla maalla, ehk' on
aivan olematon, mielessä vain uneksittu -- kaipaus on yhtä haikea
kumpaakin:

    Mitäpä tuosta jos ma soitan,
    Soitan soiden rannikoilla?
    Suotta suutani kulutan,
    Ääni ei kuulu kullalleni
    Armahalleni kujerrus;
    On mua kuuset kuulemassa,
    Oppimassa hongan oksat.
    En mä kuuselle kumarra,
    Petäjalle päätä käännä,
    En anna lepälle suuta,
    Kättä en koivulle kokota.
    Waan kun kultani tulisi,
    Armahani asteleisi,
    Sille suun-anto sopisi,
    Kättä lyöä kelpoaisi. --
    Sill' on päivä silmissänsä,
    Tähet taivon hartehilla,
    Olkapäillänsä otavat. II 41.
    -- -- -- Oisko linnun lentoneuvot,
    Kohottimet kotkalinnun,
    Sitte siiville rupeisin,
    Lenteleisin, liiteleisin --
    Kulkisin ma kullan maalle,
    Asunnoille armahani.
    Lentäisin lepeämättä,
    Ilman puissa istumatta.
    Meret ei estäisi minua,
    Selät ei ne seisattaisi.
    En surisi iltaisesta,
    Murkinat' en muisteleisi.
    Armas minun aamustaisi,
    Illastuttaisi ihana,
    Kasvo kaunis syötteleisi.

                   II 44.

Woiko ihanammin, lämpimämmin rakkaus puhua ja haaveilla!

Surkea ja epätoivoa huokuva on kaipaus, kun

    Maassa marjani makaavi,
    Mullassa muhaelevi,
    Alla hiekan herttaiseni,
    Kulon alla kultaseni.

                  II 53.

Sen kokenut haastaa, lapsuuden ystäväänsä surren:

    Kaks oli meitä kaunokaista,
    Yhen muotoiset molemmat.
    Käsikkähä me kävimme,
    Sormikkaha me sovimme,
    Kilpoa kiven etehen.
    Pois on mennyt meistä toinen,
    Toinen suuresti surevi,
    Itkevi ikänsä kaiken.
    Wielä toivoisin tulevan,
    Toki kerran kerkiävän,
    Kun ois ottanut evästä,
    Mennynnä merien taakse,
    Maille ouoille osannut --
    Tulee mies merentakainen,
    Ei tule turpehen alainen

                  II 55.

Onnen toivostaan pettynyt laulaa liikuttavasti:

    Oikein emoni ennen
    Lauloi lapselle minulle,
    Sanoi saavani minunki
    Sulhon kaunon ja sorian,
    Mustakulmaisen, korian. -- --
    Kului vuoet, vieri päivät,
    Kului kultainen ikäni;
    Tuli kolmelta kosijat:
    _Suru_ työnti sormuksia,
    _Itku_ huivia isoja,
    Kolmas _kuolema_ tulevi,
    Kotihinsa korjoavi.

                 II 70.

Näkyypä nainen joskus tukalasti tunteneen sukupuolensa ahtaalle
rajoitettua, orjallista asemaa ja ikävöinneen väljemmille vesille:

    Kun oisin poikana poloinen,
    Kalki jousen kantajana;
    Ei ne pyyt pyhää pitäisi,
    Oravaiset oisi jouten.
    Oisinko pojaksi luotu
    Ja kyhätty kyntäjäksi,
    En mä näissä näin kävisi,
    Kylän vierahan varassa;
    Kyntäisin isoni maita,
    Ja vakoisin vanhempani;
    Ei vieras vihelteleisi
    Pelloilla ison perillä;
    Ei itkis isoni pelto,
    Wainiot valitteleisi.

               II 114.

Säännöllisissä oloissa neidosta tuli morsian, hänen tuli jättää isän
koti mennäkseen uuteen. Tärkeä askel hänelle itselle. Ikäviin oli
myös jättävä kotolaisensa erotessaan, hän kodin kauno ja ilo. Ainakin
neito itse tunnustaa:

    Kenpä kielin laulanevi
    Tämän harjun hartehilla,
    Kun tämä kana katovi,
    Punapuoli pois menevi?
    Katoo luuta laattialta,
    Tuopinkorvat tummenevat;
    Tämä linna liikahtavi,
    Jääpi sulhoset surulle,
    Partasuut pahoille mielin.

                 II 18.

Häälauluja on runsaasti. Niinpä "antiaisissa" kyselevät runonmuodossa
kosianpuoli ja kaaso toisiltaan vuorotellen, toinen onko neidolla,
toinen onko sulholla ne lahjat, taidot ja kyvyt, joita avioliitto
ja uuden talon perustaminen vaatii. Kysytään onko neidolla hyvät
hurstit, päänalukset, silkkihuivit, villavaipat, kaupungissa kantatut
valkaistut vaatteet, onko neito kelpo keträäjä, kunnon kutoja;
toisaalta tiedustellaan, onko sulholla itse saamansa karhuntaljat,
peurantaljat, onko silkkiset sukansiteet, hopeiset housunnauhat,
saksansaappaat, silkkihuivit, vilttihattu; onko hän kelpo kyntäjä,
kylväjä, onko auransa terävä, kaataako kassaransa kaskea (I 126).
Sitte kosia miehenpuoli ja kaaso piloillaan pitittävät toisiaan:
"johan sain neidon!" -- "Sitäpä hän juuri halusikin!" (I 127). --
Kaaso varoittaa sulhoa hyvin pitelemään morsiantansa m.m.:

    Elkäs meiän neitostamme,
    Elkäs viekö vehkasuolle,
    Panko parkkihuhmarelle,
    Olkileiville otelko!
    -- neinnä ison koissa
    Aina viilti vehnäsiä,
    Katseli kananmunia.
    Aamut aittoja availlen,
    Illat luhtia lukoten
    Maitotiinun tienohilla,
    Olutpuolikon povessa. I 132.
    Ellös sie pahoin pielkö --
    Elä anna anopin lyöä
    Eläkä apen torua. I 133.
    Elkäs sie pahoin pielkö,
    Ellös vitsoin vingutelko.
    Neuvo sulho neitoasi,
    Opeta oven takana,
    Yksi vuosi suusanalla,
    Toinen silmän iskemällä,
    Kolmansi jalan polulla.
    Kun ei sitte siitä huoli,
    Weä vitsa viiakosta
    Tuopa turkin helman alla,
    Jolla neuvot neitoasi,
    Neuvot nelisnurkkaisessa,
    Kyläkunnan kuulematta.
    Elä nurmella nukita
    Pieksä pellon pientarella,
    Kuuluisi tora talohon,
    Naisen itku naapurihin.
    Eläkä silmälle sipaise,
    Kuppi kulmalle tulisi.
    Sinimarja silmän päälle!
    Kylän haukkuisi harakat:
    "Onko tuo sodassa ollut?
    Wai susiko sulhasesi?" -- --  I 134.

Hää-ilolla on vakavakin puolensa. Elämän huolet astuvat likemmäs.
Morsian apeutuu itkulle aatellessaan, että rakkaasta kodista tulee
ero, iloiset, hauskat tyttöpäivät menevät iäkseen, vapaus vähenee,
huolia karttuu, kauneus menee. Tuttavat laulavat hänelle:

    Olit kukka ollessasi,
    Kasvaessasi kanerva,
    Wesa nuori noustessa
    Näillä pitkillä pihoilla.
    Lähet nyt kukka kulkemahan
    Tästä kullasta koista.
    Luulet vietävän kotihin --
    Wieähänpä orjuutehen. I 138.
    Kasvoit sie talossa tässä,
    Korkian isosi koissa,
    Ahomailla mansikkana.
    Nousit voille vuotehelta,
    Wenymästä vehnäsille.
    Ei ollut huolta ollenkana,
    Annoit huolla honkasien,
    Ajatella aiaksien
    Surra suuren suopetäjän.
    Sie vaan liehuit lehtyisenä,
    Lennit lintuna lehossa.
    Menet toisehen talohon.
    Toisin siellä, toisin täällä,
    Toisin ukset ulvasevat;
    Et osaa ovissa käyä
    Talon tyttöjen tavalla;
    Et tunne puhua tulta
    Ensinkään emännän lailla,
    Taia et taittoa pärettä
    Talon miehen mieltä myöten.
    Ei ole tuttua tuvassa,
    Ei isonen armastele,
    Eikä äiti mainittele. I 139.
      Siell' on ohjat ostettuna,
    Walmistettu vankirauat.
    Kyllä saat kokea koito
    Apen luista leukaluuta,
    Anopin kivistä kieltä,
    Ky'yn kylmiä sanoja,
    Na'on niskannakkeloita. I 142.

Ja morsiamelta kuuluu vastakaikuna valitus:

    Heitän valkeat veteni,
    Heitän hietarantaseni -- --
    Lähen tästä kun lähenki,
    Kanssa toisen karkulaisen
    Ison saamasta salista
    Sykysyisen yön sylihin,
    Kevähäisen kieran päälle,
    Jottei jälki jäällä tunnu. I 144.
    Sitte toiste tullessani,
    Kotihin käyessäni,
    Ei minua muut ne tunne,
    Kuin ne kaksi kappaletta,
    Alimmainen aian vitsa,
    Perimmäinen pellon seiväs. I 146.

Mutta häitähän neito itse halusi. Kuinkas se elo niin äkkiä synkkeni,
jota äsken ihanaksi uneksittiin? Eikös rakkaus kirkasta kaikkea, eikö
"karkulainen", sulho, osaakaan alakuloista lohduttaa? Niinhän toki,
ja niinpä neito järkevänä kuulkoon tuttavain lohdutusta:

    Ei ole itettäviä
    Suuresti surettavia:
    Onpa sulho suojassasi,
    Mies verevä vieressäsi,
    Hyvä mies, hyvä heponen,
    Talon kanta kaikellainen.
    Kiitä neito lykkyäsi,
    Hyvän luojasi lupasi,
    Hyvän antoi armollinen,
    Hyvän osmon ohjillesi,
    Kalevaisen kannoillesi.
    Eipä tuo tok' laiska liene,
    Ei tuo virsi viinan kanssa
    Ei tussaa tupakka suussa.

                  I 151.

Onhan siellä emännällä tilava toimiala uudessa kodissa; eihän
sillä pidä itseään orjaksi eikä onnettomaksi tuntea, etenkin jos
saa lempeän miehen. Hänen lempensä palkitsee kaikki muut ikävät
ja kiusat, kunhan vaan vaimo puolestaan täyttää velvollisuutensa.
Ahkeruus kovankin onnen voittaa:

    Pitäisi sinun piteä
    Pää tarkka, totinen mieli,
    Iltasella silmät virkut,
    Aamusella korvat tarkat.
    Konsa oikein otava,
    Pursto perin pohjaisehen,
    Silloin nuorten nousuaika,
    Wanhojen lepuuaika.
    Silloin aikasi sinunki
    Nousta luota nuoren sulhon,
    Saaha tulta tuhkasista.
    Kun ei tulta tuhkasissa,
    Kutkuttele kullaltasi.
    Iske tuli tuikahuta,
    Lähe läävähän samalla.
    Käy sie kuunnellen kujassa,
    Ammoiko anopin lehmä,
    Hirnuiko apen hevonen;
    Oljet lehmille ojenna,
    Heposille heinät heitä!
    Luo silmät sikainkin päälle,
    Elä sie sioille singu,
    Elä potki porsahia.
    Kun sitte tulet tupahan,
    Tule kolmena tupahan,
    Tuo sie luuat, tuo sie lunta,
    Itse tule kolmantena.
    Kun sie laattiita lakaiset,
    Elä lapsia lakaise;
    Nosta lapset lavitsalle,
    Pese silmät, pää silitä,
    Anna leipeä kätehen,
    Wuole voita leivän päälle;
    Kun ei leipeä talossa,
    Anna lastunen kätehen!

                 I 152.

Noin se liikkuu arkiaskareissaan nuori vaimo ja emäntä. Kuinka
viehättävä ja elävä kuvaus kaikessa yksinkertaisuudessaan!
Tämmöistä vaimoa mies varmaan rakastaa, eikä kaaso ollut liikoja
laskenut morsianta hälle ylistellessä:

    Puhas on pulmonen lumella,
    Puhtahampi puolellasi;
    Walkea merellä vaahto,
    Walkeampi vallassasi;
    Sorea merellä sorsa,
    Soreampi suojassasi;
    Kirkas tähti taivahalla,
    Kirkkahampi kihloissasi.

Kelpo vaimo on miehelle kallis tavara. Eipä suotta äiti neuvonut
poikaa vaimoa hakiessa muistamaan ettei "kaikki kultaa mikä kiiltää":

    Jos tahot talohon naia,
    Ellös pyytäkö pyhänä,
    Kirkkotiellä kihlaelko;
    Silloin porsaskin punainen
    Ja sikaki silkki päässä,
    Laiskat lainavaattehissa.
    Arkena parempi aika;
    Silloin naios, poikaeni!
    Ota olkihuonehesta,
    Riusanvarresta valitse, I 88.
    Kivenpuusta kiikkumasta,
    Käsivarsin vaapumasta.
    Navetasta nainen ota,
    Riihestä rimakka piika,
    Jok' on joutusa jalalta,
    Sormilta hyvin sorea,
    Askareihin aina valmis! I 89.

Surkeasti kyllä taisi kova todellisuus usein morsiamen onnen toivot
pettää. Mies ei aina osannut aarrettaan arvossa pitää, nuori vaimo
sai kokea uusien sukulaisten puolelta ynseyttä, nurjuutta; elanto
on niukkaa, elämä ilotonta. Hän huomaa surukseen olevansa orja.
Nyt vasta hän oivaltaa vapauden arvoa; nyt hän kiittelee entistä
huoletonta elämäänsä kotona, lapsuuden ilopäiviä, kun ne ovat
ikipäiviksi menneet. Näin kumminkin suomalainen runo kuvaa naidun
naisen oloa orjalliseksi ja ikäväksi, ja taisipa todella usein niin
ollakin. Pari esimerkkiä:

    Olin kukkana kotona,
    Ilona ison pihalla;
    Iso kutsui kuuvaloksi,
    Emo päivän nousemaksi.
    Menin toisehen talohon,
    Poikki pellon naapurihin;
    Appi kutsui ahkioksi,
    Anoppi vesihavuiksi. II 157.
      Ahot on täynnä armotuutta,
    Lehot täynnä lemmetyyttä,
    Metsät mieliä pahoja.
    Purnu on puitua vihoa,
    Toinen purnu puimatonta;
    Sata saatuja sanoja,
    Toinen sata saamatonta. II 158.

Kuinka toisin oli nuorelle morsiamelle kuviteltu! M.m.

    Hyvä neito, kaunis neito!
    Kun tunsit talohon tulla,
    Niin tunne talossa olla;
    Ei meillä surulla syö'ä,
    Ei eletä huolen kanssa
    Maitotiinu on tietyssäsi,
    Piossasi piimäpytty,
    Woivatinen vallassasi.

                I 158.

Näin raukka vaikeroi:

    Illat itken ikkunoissa,
    Aamut aitan partahilla,
    Puolet päivät parstuissa,
    Keski päivät kellarissa;
    Mit' en itkeä ilenne,
    Itkeä inehmisissä,
    Itken saunassa saloa.

                II 162.

Nytpä ehkä sai kokea, että

    Walkea kesäinen päivä,
    Neitivalta valkeampi;
    Wilu rauta pakkasessa,
    Wilumpi miniävalta.
    Niin on neiti taattalassa,
    Kuin marja hyvällä maalla,
    Niin miniä miehelässä,
    Kuin koira pahassa säässä.

                II 42.

Waan kuuluupa iloisempikin sävel, kiitos suusta vaimon, joka pääsi
paremmille oloille miehelässä:

    Suuri kiitos sulholleni,
    Päänkumarrus kullalleni,
    Joka mun otti orjuuesta,
    Koppasi korennon päästä,
    Kihlasi kylän kivestä,
    Riihivartasta valitsi.
    Enkä moiti muoriani;
    Aleksi anoppiani,
    Joka toi pojan mokoman,
    Waali valkean urohon
    Mokomalle neitoselle.

                II 171.

[Unisella oli usein raskaimmat kotityöt, esim. käsimyllyn
vääntäminen ajallaan.]

Saattaapa miehelläkin ehkä joskus olla syytä katua naimistaan, jos
ei sattunut hyvää puolisoa saamaan. Semmoinen laulaa puolittain
piloillaan:

    Kolm' on miehellä pahoa:
    Yks' on vuotava venonen,
    Toinen heittiö heponen,
    Kolmas äkäinen akka.
      Kyllä mies pahasta pääsi,
    Wenehestä vuotavasta,
    Ilman armotta Jumalan:
    Wenehen tulessa poltti.
      Wielä mies pahasta pääsi,
    Heposesta heittiöstä
    Ilman armotta Jumalan:
    Heposen susille syötti.
      Mutta kaitse kaunis Luoja
    Akasta ähisevästä!
    Ei pääse pahasta siitä
    Ilman armotta Jumalan.
    Ei taia tulehen luoa,
    Saata ei syötteä susille.

                  II 308.

Olemme siis tulleet mieheen semmoisena kuin hän aviomiesnä ja
isäntänä elää ja raataa kotikonnullaan, ahkeralla työllä omaistensa
keskellä kiskoo luonnolta elantonsa. Kyllä häntäkin vielä huvittaa
ilo ja laulu, vaikka kylmä todellisuus tahtoo siitä vieroittaa.
Onpahan nähty niin paljo kurjuutta, nähty niin monen toivon pettävän,
ettei enää oikein haluta haave-ilmoissa leijailla, ei tositoimilta
ehdi ja jaksa runoilla. Sitä mieltä lausuu seuraavakin:

    Lauloin ennen, lauloin eilen,
    Laulaisin tänäkin päänä;
    Wiel' on virttä tieossani,
    Saatavillani sanoja,
    Wirttä toista tuulet toisi,
    Meren aaltoset ajaisi,
    Linnut liittäisi sanoja;
    Waan en joua laulamahan
    Kesäisiltä kiirehiltä,
    Heliältä hein'ajalta,
    Kalakuulta kaunihilta. II 273.
    Soisin päivät soiteltavan,
    Soitteleisin miekin kurja,
    Waan ei soita suuni kurja,
    Eikä ääneni iloitse. -- --
    Enpä tuota tunnekana
    Mistä laulun laitteleisin --
    Akanko vanhan vakkasesta,
    Ukon uuen lippahasta.
    (Laulaisin niistä)
    Kun ois vakoissa voita
    Lippahaisissa lihoja.

Lupaapa sentään laulaa, jos annetaan ilonestettä kielen kirvottimeksi:

    Tuo tuoppi puhasta vettä,
    Kuppi kullan karvallista;
    Ehkä suu toen sanoisi,
    Eli leuat leikin löisi.

Paha kyllä ei tuo "vesi kullan karvallinen" aina liene ollut niinkään
viatonta laatua:

    Tuo sarkka sanansepälle,
    Laita tuoppi laulajalle;
    Suu ei laula suuruksitta,
    Rinta ei rasvatta rimaja.
    Kunpa tuoppini tulisi,
    Lauleleisin, taiteleisin,
    Heläjäisin, heitteleisin;
    Kun ei tuoppi tullekana,
    Wien on virteni viluhun,
    Niistä tunkio tulevi,
    Pellon höystö hömmöttävi.

Ei siis suuria tämä runoilija ajatellut teoksistaan!

Jos siis kyllä useinkin lienee ajateltu, että "ei jaksa laulaa,
ellei kasta kaulaa", ja Suomalaiset ilopidoissa maistelivat
maljaa, ei sillä suinkaan juomarin kurjaa elämää enemmän kuin
muutakaan renttumaisuutta hyväksytty. Sitä tuomitsi ankarasti kansan
siveellinen tunto ja terve järki:

    Moni matkassa tulevi
    Joutavalle juomarille,
    Hurjalle humalapäälle:
    Kinnas kirpovi kuhunki,
    Saapukka johonki saapi.
    Isäntä olutta juopi,
    Mies se viinoa vetävi,
    Heponen helyjä syöpi,
    Warsa varpoja purevi,
    Pere piinoa pitävi,
    Lapset nälkeä näkevi --
    Noin sanovi lapsi rukka:
    "Iso illalla tulevi,
    Tuopi tuoretta kaloa".
    Iso aamuksi ajavi,
    Keskiyöksi kerkiävi
    Tuopi tuoretta pajua,
    Antoi vitsoa verestä.

                I 87.

Pidoissa siis miesten, laululahjallisten, kyllä kuultiin laulavan,
jolloin tavallisesti kaksi laulaa kilvan, toinen toistaan
parannellen koettaa laulullaan luoda ilmi jos joitakin ihmeitä ja
aarteita, luoda olot ihaniksi, iloisiksi, niin että tuosta laulajien
-- tosin aistilliselta -- käsityskannalta katsoen syntyisi oikea
paratiisi, jos se voisi toteutua eikä olisi pelkkää mielikuvituksen
leikkiä. Mutta sielua virkistää hetkeksi paeta jokapäiväisyyden
huolten erämaasta tuonne haaveiden ilotarhaan kuuntelemaan
sulolähteiden lorinaa, ilolintujen lirinää. Siksipä laulu on
Suomalaisille niin rakasta, Wäinön kannel niin kallis. Niinpä
eräässä runossa toinen laulaja lupaa laulaa rauniot rahoiksi, vuoret
voipytyiksi, kalliot kananmuniksi, somerot suoloiksi, meren mullat
maltaiksi, meren ruovot ruokapuiksi, kaislat kaalimaiksi; lupaa
laulaa tyrskyt tyyntymään, vaahdot vaipumaan, tyrskyt tyynyiksi,
vaahdot vaipoiksi. Kilpaveli lupaa taas vastineeksi laulaa lehdot
leipämaiksi, ahovieret vehnämaiksi, mäet mämmikakkaroiksi,
pienet vaarat piirahiksi, meret mesiksi, hiekat herneiksi, kivet
kiiltäviksi, aallot ahveniksi, luotoset lohiksi jne. N:o 1 lupaa
laulaa kannut muilta mailta punapöyän päähän, N:o 2 lupaa laulaa
ne oltta ja mettä täyteen jne. Näin kilpailua kestää edelleen,
toinen toisensa kimmalla koristaa ja rikastuttaa onnelaansa, kunnes
kilpa päättyy herjauksiin: toinen kerskaa, että hänen laulustaan
jumalatkin lämpiävät ja uhkaa laulaa huonompansa siaksi maata
tuhnimaan, johon toinen vastaa:

    Jos tahon tasoille panna,
    Wiitsin verroille veteä,
    Tyvin laulan tyhvän kuusen
    Sinun kurjan kurkkuhusi,
    Ettei kurkkusi kumaja,
    Henkireikäsi heläjä.

                II 283.

Mutta miehen elämä ei ole laulua ja ilonpitoa, vaan parhaastaan työtä
ja tointa. Siinä hänelle varttuu toimitarmoa, älyä ja voimaa, siinä
ilmestyy hänen kunniansa ja kauneutensa. Kuulkaa kuinka vankka mies
laatii majan korpeen; hänen ei sovi itsensä siitä kerskata, hänen
vieraansa uuden talon katsojaisissa laulaa:

    Sanelen salituvista,
    Saajasta salitupien,
    Isännästäni iloitsen,
    Jok' on saanut suosta suojan,
    Ko'in korvesta kokenut,
    Hirret hirmulta mäeltä,
    Ruotehet romeikolta,
    Malat marjakankahilta,
    Sammalet sulilta soilta.
      Usein hyvän isännän
    Jäänyt on kinnasta kivelle,
    Hattua havun selälle,
    Saahessa tätä salia,
    Kammaria kalkuttaessa.
      Usein hyvä isäntä
    Noussut on nuotiotulelta,
    Havannut havusialta,
    Havu pään on harjaellut
    Hirsiä hakattaessa,
    Kartanoa tehtäessä.

                 I 112.

Semmoisen vankan isännän viereen sopii kelpo emäntä, näin kuvattuna:

    Usein hyvä emäntä
    Kuulevi kukotta nosta,
    Katsomahan karjoansa,
    Onko oikein _Omena_,
    Lykyllähän _Lyttimäinen_.
      Usein hyvä emäntä
    Itse rihmat ketreävi,
    Itse kankahat kutovi;
    Ei kysy kynsiä kylistä,
    Oppia ojan takoa.
      Usein hyvä emäntä
    Saapi saunassa asua
    Syänyöllä yksinänsä,
    Maltahia katsomassa,
    Ituja imettämässä.

               I 113.

Miehen toimista vie valtasijan metsästys, jota innokkain sanoin
ylistellään. Metsästys on hänelle juhlaa, jumalanpalvelusta. Hän
on mielestään silloin vieraana metsänjumalan linnassa Tapiolassa ja
kaikki Tapion väki osoittaa hänelle suosiotansa. Hartain virsin hän
tätä suosiota anookin. Metsolaan mennessä hän laulaa m.m.:

    Mielin mennä metsolahan,
    Metsän tyttöjen tyköhön,
    Salon piikojen pihoille,
    Havulinnan liepehille
    Juomahan salon simoa,
    Metsän medet maistamahan.
    Heitän pois heinäkengät,
    Kaskivirsuni karistan; ...
    Sukset voian voitimella,
    Hiihän tuosta hiljallehen,
    Hiihän kohti korven rannan,
    Salon siintävän sisälle,
    Yöllä auringottomalla.
    Oksat otsani sukivat
    Havu pääni harjoavi,
    Mieliksi metsän tytärten,
    Salon impien iloksi.

                 II 330.

Mikä raikas metsän tuoksu on noissa sanoissa! Edelleen:

    Metsän ukko halliparta,
    Metsän kultainen kuningas,
    Avaa nyt aittasi avara,
    Laske juoni juoksemahan,
    Kullaista kujoa myöten,
    Jost' on sillat silkin pantu,
    Weralla vetelät paikat,
    Pahat paikat palttinalla!
      Ukko kultainen kuningas,
    Anna mulle ainojasi,
    Kanna mulle kaunojasi,
    Kullassa kulisevia,
    Hopiassa helkkäviä!
    Aja vilja vieremmille,
    Minun metsipäivinäni,
    Erän etsiaikoinani!

               II 333.

Ankarampi ottelu, kuin metsän otusten kanssa, syntyi, jos vainolainen
oli maasta miekoin torjuttava. Suomalainen on aina ollut urhea
soturi. Mutta hän on siksi läheltä nähnyt sodan hirmuleikkiä, siksi
paljo pahaa kärsinyt vuosisatoja riehuneiden sotien jaloissa kahden
puolen valtakuntain rajaa, ettei hän voi sotaa semmoisenaan kiitellä.
Järkevä mieli näkee siinä surkeutta suurta. Siitäpä tämmöinen
toivomus:

    Warjele vakainen Luoja
    Kavioista vainovarsain,
    Sorkista sotahevosten,
    Rauan valkian vaarasta,
    Terän tuiman tutkamesta,
    Tykin suuren suun eestä,
    Rautakirnujen kiasta!
    Warjele vakainen Luoja
    Suurilta sotakeoilta,
    Jossa lyijy miestä lyöpi,
    Tinapalli paiskoavi;
    Jossa pää pahoin menevi,
    Sekä kaula katkiavi!

                II 323.

Waan eipä sodassakaan surkuttelemista, jos sillä hyvää voitetaan, jos
sillä saadaan rakkaille omaisille onni ja rauha turvatuksi.

    On nyt meitä miekan alla
    Poikia sotapolulla;
    Yöt porumme pakkasessa,
    Lustomme lumen seassa -- --
    Waan emme pojat poloiset,
    Emme itke itsiämme,
    Emmekä vaivoja valita,
    Jos immet hyvin eläisi,
    Impyet iloilla mielin,
    Mesimielin morsiamet,
    Lesket leikkiä pitäen,
    Muoriset murehtimatta.

                II 324.

Rakkaus innostaa kuolemataki uhmailemaan. Ja mikäs hätä, jos istumme
Korkeimman varjeluksessa!

    Tuolla päästän pääramuni,
    Heikon henkeni vapahan,
    Kun ma luome Luojahani,
    Heitäme Jumalahani.
    Warjele vakainen Luoja
    Warjele vahingon tieltä,
    Kaitse kaikista pahoista!

                II 326.

       *       *       *       *       *

Elinkeinoista eli töistä puhuttaissa sopinee myös kosketella
_paimenten_ elämää, joka, täyttäen tärkeän sijan Suomalaisten oloissa
ja ainakin huokuen vienoa runollisuuttansa, on antanut aiheen monelle
laululle. Wälittömämmin kuin kukaan muu oleskelee paimen luonnon
seurassa, kuulee sen hengen salaiset kuiskeet, tajuaa herkästi
kaikkea kaunista ja ihanaa. Luonnon esineet ovat paimenen paraat
tuttavat, joiden seurassa hänen on hauskin olla. Niiltä oppii hän
myös rakkauden suloisen salaisuuden:

    Ei ole paha paimenien,
    Paha ei karjan kaitsijojen;
    Kiikumme joka kivellä,
    Laulamme joka mäellä,
    Joka suolla soittelemme,
    Lyömme leikkiä ahoilla,
    Syömme maalta mansikoita
    Ja juomme joesta vettä.
    Marjat kasvon kaunistavi,
    Puolukat punertelevi. I 171.

    Täst' on kulta kulkenunna,
    Tästä armas astununna,
    Walkea vaeltanunna;
    Täss' on astunut aholla,
    Tuossa istunut kivellä.
    Kivi on paljo kirkkahampi,
    Kangas kahta kaunihimpi,
    Koko metsä mieluisampi
    Tuon on kultani kulusta,
    Armahani astunnasta. I 174.
      Lintu lauleli lehossa,
    Kullaistansa kuikutteli,
    Armahaistansa halasi.
    Enkö mie poloinen rukka
    Tuota toivoisi enemmin,
    Halajaisi hartahammin
    Kullaistani kulkevaksi?
    Tule tänne, pieni lintu,
    Lennä tänne, lintu rukka,
    Haastele halusi mulle,
    Ikäväsi ilmoittele;
    Mie sanon sinulle jällen,
    Haastan mielihaikiani.
    Sitten vaihamme vajoja,
    Kahen kesken kaihojamme. I 175.
      Muut ne kuuli kirkonkellon,
    Minä kurja karjankellon;
    Papin parran muut näkivät,
    Minä kurja kuusen latvan.
    Kivi on mulla kirkkonani,
    Pajupehko pappinani,
      Lahokanto laulajana,
    Käki muina lukkarina.
    Kuku kultainen käkönen,
    Käynkö viikonki vilussa,
    Kauan karjan paimenessa? I 177.

Tässä puhuu jo lopuksi tyytymättömyys, väsymys paimenen rasituksiin
vilussa ja märässä.

Paimenten hupaisan elon ohessa sopinee muukin ilo mainittavaksi.
Ilonpitoon kuuluu likeisesti nuorison kesken tanssi. Häissä
vilkkaasti kisailtiin ja ilon nostajana oli tanssi. Sen synnystä on
omituinen runollinen juttu:

    -- -- Tanssi on tuotu tuolta maalta,
    Wienan päälliltä vesiltä,
    Saksan salmilta syviltä;
    Kisa taampata taluttu -- -- --
    Ulvoi ukset Uuen linnan (= Novgorod'in),
    Naukui Narvan linnan portit,
    Winkui Wiipurin veräjät
    Tanssia taluttaessa.
    Heposet veti hiessä,
    Warsat vaahessa samosi;
    Reki rautainen ratsasi,
    Kapla patvinen patsasi,
    Luokki tuominen tutasi
    Tanssia taluttaessa.
    Pyyhyet vihertelivät
    Wesaisilla vempelillä,
    Oravat samoelivat
    Aisoilla vaahterisilla j.n.e.
    Kannot hyppi kankahalla,
    Mäellä pelmusi petäjät
    Tanssia taluttaessa. -- --
    Lehmät partensa levitti,
    Härät katkoi kytkyensä,
    Naiset katsoi naurusuulla
    Emännät ilolla mielin t. t. -- --
    Herrat nosti hattujansa,
    Kuninkaat kypäriänsä,
    Wanhat miehet sauvojansa,
    Pojat nuoret polviansa t. t.
    Jo tanssi pihalle saapi
    Ilo alle ikkunoien.
    Tanssi tungeksen tupahan,
    Ilo pirttihin ajaksen,
    Jalan polki portahalle;
    Kiukoa kivinen liikkui,
    Silta soitti sorsanluinen,
    Tanssin tullessa tupahan.
    Ilolinnun astuessa.

                  I 117.

[Suomalaiset kansantanssitkin lienevät ulkomaista syntyperää.]

Semmoisella remulla tanssi tuli meille!

           *       *       *       *       *

Kirjavaa vilinää, iloa, surua, taistelua, puuhaa on siis elämä,
monellaista sen varrella etehen ehtii. Waikea on aina osata oikeaa
väylää salakarien välitse: harva pääsee onnella perille, niin ettei
joskus kumminkin alus kiveen karahtaisi ja alkaisi vuotaa. Meneepä
valitettavasti moni upoksiinkin, uupuen puolitiessä. Wiisautta ja
älyä sitä tarvitaan osatakseen oikein elää, tuhma ei tule toimeen
ollenkana. Ja kuka on tuhma?

    Tuosta tunnen tuhman miehen,
    Arvoan uron typerän:
    Wiikon istui vyö sylissä,
    Kauan housut kainalossa,
    Wiikon virsua tekevi,
    Kauan tuohta katselevi -- --
    Tuosta tunnen tuhman naisen,
    Tahi tyttären typerän:
    Tulen tuhkahan puhuvi,
    Lietehen lehettelevi,
    Nousevi tuvalle tupru,
    Paha katku kartanolle.

                I 83.

Waan eipä äly ja toimikaan aina auta, kun monet olot täällä mailmassa
ovat niin nurjanpuoliset, perityt ennakkoluulot vallitsevat
ihmisten kesken, estäen heitä totuutta näkemästä ja oloja sen
mukaan järjestämästä. Onnen antimet ja elon edut on epätasaisesti
jaettu ihmisten kesken; tyhjänpäiväinen, itsekäs ylvästelijä,
jolla on maallista mahtia, riistaa ja tavaraa, joka osaa loistollaan
lumota ihmisten silmiä, nauttii arvoa ja elää mukavasti täällä; mutta
usein tosi kuntoa ei huomatakaan, se kun ei kopeile suurin sanoin,
vaan nöyränä väistyy syrjään. Ja vaikka kaikkien ihmisten pitäisi
olla yhdenvertaisia, niin eipä käytännössä heitä saman kaavan mukaan
arvostella, oikeutta ei tasan jaeta. Jos köyhä raukka hairahtuu,
vaikka vähänkin, kyllä siitä melua nostetaan ja häntä hosutaan, mutta
ylhäisen usein pahempiakin syntejä ei uskalleta moittia. Hän laatii
lain itselleen oman etunsa mukaan. "Pikku varkaat hirtetään, isot
pääsevät". Tämmöisiä oloja kuvaa eräs eläinsatu varsin sattuvasti:


      Lintujen keräjät.

    Köyhä mies ketoa kynti,
    Kylvi kymmenen jyveä.
    Siihen lintuja sikesi,
    Kasvoi paljo peipposia;
    Hakahti harakat siinä,
    Sekä närhit näppäsivät,
    Kävi sirkut sissimässä,
    Warpuset varastamassa.
    Pajulintu palkulainen,
    Äkättihin, keksittihin
    Wievän viimeistä jyveä,
    Reunimmaista reutoavan.
    Nuorittihin, käärittihin,
    Pieksettihin, pyntättihin,
    Lyötihin, lytistettihin,
    Jaloin päällä pyörittihin,
    Wesi silmästä sirusi,
    Weri vaivaisen nokasta,
    Keräjihin käytettihin,
    Laitettihin lain etehen.
    Kurki lintujen kuningas
    Itse istui tuomariksi,
    Laklat lautamiehiksi,
    Walamiehiksi varikset.
    Kurki huuti kulkustansa:
    "Ootko ottanut jyviä
    Köyhän miehen kynnökseltä?"
    Pajulintu palkulainen
    Siihen vastaten sanovi:
    "Söin minä jyveä kaksi,
    Kovin äijä kun on kolme".
    Kurki kulkkunsa kurotti
    Yli pöyän lausumahan:
    "Kosk' oot ottanut jyviä,
    Käynyt kurja sissimässä,
    Köyhän miehen kynnöksellä,
    Kynnöksellä, kylvöksellä;
    Niin ei saa sääliä varasta --
    Tahi korvat karsitahan,
    Tahi kaula katkotahan,
    Pää poikki järitetähän".
    Pääskyläinen, pieni lintu,
    Se lausui laen rajasta:
    "Warastat sinäkin kurki,
    Otat otria oloksi,
    Rukeita mielin määrin,
    Kannat kaurankin jyviä".
    Kurki laski suuren kulkun,
    Parkasi pahan sävelen
    Pääskyselle pienimmälle:
    "Oonko mie varastanunna
    Köyhän miehen kylvöksestä?
    Taian mie ilmanki eleä
    Köyhän miehen kylvöksettä;
    Lennän synkkähän salohon,
    Siellä riivin rikkahia,
    Katkon kaurahalmehia,
    Tahi syön marjoja metsästä,
    Kaivan suolta karpaloita".
    Lausui pääsky pieni lintu:
    "Waan minäpäs en varasta;
    Olen ihmisten ilona,
    Riemu kaiken ristikansan,
    Saattelen suven sanoman,
    Laitan päivän lämpimämmän".

                   I 91.

Siis: rakkaus, joka itseään muistamatta toimii toisten iloksi, se
luo elämää, onnea, suvea ja lämpöä. Kunpa rakkauden henki pääsisikin
voitolle, kylmä itsekkäisyys pakenisi, silloin oltaisiin onnelliset.
Mutta se on mahdotonta, niin kauan kun synnin kirous painaa ihmistä
ja luomakuntaa. Niin ollen, kun pahasta ei koskaan täydelleen päästä,
on se tehtävä mikäli suinki siedettäväksi. Kuultakoon Jumalan ääntä
omassa rinnassamme, noudatettakoon omaatuntoa ja järjen valoa. Eri
elämänkohtiin sopivia hyviä neuvoja lausuu eräs runo Wäinämöisen,
viisaan laulajan, sanoilla, m.m. näin:

    Kielsi vanha Wäinämöinen,
    Epäsi suvannon sulho,
    Kielsi kolmesta pahasta:
    Wesillä viheltämästä,
    Lainehilla laulamasta,
    Purressa parahtamasta. -- --
    Yksin öillä kulkemasta,
    Humalassa huutamasta,
    Maantiellä makaamasta,
    Sydänyöllä soutamasta. -- --
    Kielsi vanha Wäinämöinen
    Kukkaroa paikattua,
    Wyöltä miehen naimattoman;
    Kielsi työtöntä taloa,
    Toukoa tekemätöntä. -- --
    Kielsi maata miehetöntä,
    Koiratonta kartanoa. -- --
    Wielä kielsi vanha Wäinämöinen
    Kullalle kumartamasta,
    Hopealle horjumasta,
    Wanhan nuorta tahtomasta,
    Kaunista käkeämästä.
    Sanoi vanha Wäinämöinen
    Nuoremmalle veiollensa:
    Kaunis on kattila tulella,
    Waikka vettä kiehukohon;
    Hyvä mieli miehen päässä,
    Waikka ilman istukohon. --
    Säre ei mieli miehen päätä,
    Wäki ei väännä hartioita. -- --
    Hoia hongaista venettä,
    Hoia hongan veistäjätä;
    Paha on orja palkatonna,
    Paha paljon palkan kanssa;
    Osallahan mies elävi,
    Koira tosen kohtalolla. -- --
    Suo vilja vihattavalle!
    Wiha viepi viljan maasta,
    Kateus kalan ve'estä. -- -- --
    Sanoi vanha Wäinämöinen:
    Aina auttavi Jumala,
    Ajan kunki katkasevi;
    Wiipyen erät paremmat,
    Kauan ollen kaunihimmat. -- --
    Jumalass' on juoksun määrä,
    Ei miehen ripeyessä;
    Juokseva johonkin saapi,
    Käypä kauas kerkiävi --
    Usein käypi käypä härkä,
    Kun jo hengästyi hevonen.

                   I 90.

Turvaa siis Jumalaan ja tee tehtäväsi kärsivällisesti niin apu tulee,
jos myöhänkin. Se keino ei petä koskaan.








End of Project Gutenberg's Kukkia Kantelettaren kaskilta, by Kaarlo Forsman