E-text prepared by Tapio Riikonen



EN PRESTGÅRD I N--D

af

en finsk medborgarinna [Charlotta Falkman]






Wiborg,
Johanna Cederwaller et Son,
1847.



        "Tviflet är första steget
        till förryckthet, det är ej
        något icke-vetande, utan
        ett icke-troende."

                  Tempel förgården.




Prostgården var en ståtlig byggnad frän medlet af förra århundradet;
belägen på en af åldriga ekar och björkar omgifven höjd, hade den
likväl en fri utsigt till kyrkan och den på afstånd liggande kyrkobyn.
Från de öfre rummen såg man rika åkrar och ängar jemte en större insjö,
med tvenne små gräsbevuxne holmar, hvarföre den också fått namn af
Holmsjön, och den herregård, som låg vid den motsatta stranden,
kallades Holmsjö-gård.

Rummen i vår prestgård voro ej många till antalet, men höga och
rymliga. Jordvåningen beboddes af familjen och husfolket, den öfra var
indelad i såkallade gästkamrar, möblerade i den smak, som var rådande
den tiden, då nuvarande prostinnan som nygift fru inflyttade i huset.

Det var den första Maj 182.. Vänner och fränder jemte de förnämsta af
socknens "grädda" voro bjudna att fira denna för alla, men i synnerhet
för prestståndet högtidliga och glädjande dag. Det var utomdes 19:de
årsdagen af prosten Bryllers förening med sin prostinna.

Under det att prostinnan ifrigt rörde sig fram och åter emellan kök,
handkammare och den stora matsalen, ömsom anordnade om festen, ömsom
sjelf lade hand med verket, för att undervisa sina hjelpredor i det
rätta sättet att uppsätta den gödda kalkonen på spettet, eller att
viska sockerkakan, och flera dylika husmoderliga bestyr, finna vi
hennes man, den vördige prosten, sittande på en af de bänkar, som
omgåfvo den höga trappan åt gården, språkande med sin svåger, baron
Y----, ägare till Holmsjögård. Denne hade med afsigt kommit så tidigt,
för att, innan de öfriga gästerna hunnit anlända, prata bort en
förtrolig stund med svågern.

Baronen, en man om femtio år, till utseendet något högdragen, men
alltid munter och språksam, var klädd i mörkblå, civil drägt, prydd med
nordstjerne- och en rysk orden. Han fortfor i det redan påbörjade
samtalet, sålunda:

-- Som jag sagt, den unge mannen äger bestämdt alla erforderliga
egenskaper för att sätta skick på dina pojkar. Du kan icke föreställa
dig, hvilken superb figur han gjorde på Åbobalerna i vintras. -- Han
för sig med ett behag, en ledighet i dansen, som om han tagit lektioner
af Vestris.

-- Det der kan allt vara bra -- men...

-- Och hvilket loford hans lärare gåfvo om hans kunskaper sedan! Han
har vid sina tentamina visat sig som en öfverskärare i filosofin,
astronomin, teologin och hela det lärda krimskramlet för öfrigt.

-- Det var något, -- likväl skulle jag...

-- I de lefvande språken excellerar han, det vet jag med säkerhet,
fortfor baronen. Dessa äro i min tanke långt behöfligare än både latin
och grekiska. Hvad f--n behöfva dina pojkar plugga i sig Homerus,
Ovidius, Herodotus och hvad de respektive herrarne alla må heta. August
har en afgjord fallenhet för krigståndet och Lorenz för sjöväsendet;
lemna dem således ett par år under Walters tillsyn; skicka dem sedan
hvar på sitt håll i tjenst, så få vi säkert heder af dem med tiden.

-- Men, käre bror, skall då ingendera träda i sin fars och farfars
fotspår, ingen af dem bli min efterträdare i sysslan?

-- Pah! dertill äro de alltför unga; "innan gräset gror, dör märrn,"
säger ordspråket. Genom din dotter får du nog en efterträdare. Apropos,
när väntar du hem Lovisa?

-- Närmare hösten. -- Pensionsfrun har nyligen antagit en ritmästare
af utmärkt talang. Lovisa skrifver och ber att ännu en tid få dröja
qvar, för att fullkomna sig i teckning. Jag gaf, ehuru ogerna, mitt
bifall. Efter min tanke vore det bättre att flickan vore hemma och
lärde sig af sin mor att bli en god husmoder, än att i åratal vara
borta från föräldrar o<h hem, endast för att lära sig fåfängeliga
konster och få smak för ett flärdfult lif. Men min högtärade fru
svägerska och hennes fröken syster, du och till och med min hustru,
alla voro ni i komplott mot mig, tills jag måste ge efter. Så är det nu
med gossarna också. Är jag då icke far och man i mitt hus?

-- Hvem har disputerat deremot, käre bror? Men, tiderna äro andra nu,
än förr. Upplysningen stiger -- man afskakar stoftet; -- det nya
slägtet höjer sig som en Phönix utur askan, och summan af saken är den:
att man måste följa med sin tid, och för denne oss på galen väg, så är
det tidens fel, men icke vårt.

Ehuru dessa argumenter icke alldeles gillades af prosten, var han något
tvehogsen cm svar, dessutom blefvo de störda genom ankomsten af husets
adjunkt, Brummerus, som mödosamt stretade uppföre trappan, bärande,
biträdd af en drenggosse, en korg med buteljer. Han hade i källaren
påfyllt några dussin sådana af det vidtberömda marsölet, som bryggdes i
prostgården. Vare sig nu, att magistern af blotta lukten blifvit litet
vimmerkantig, måste vi lemna osagdt, men efter en både ödmjuk och
tölpaktig helsning på baronen, hvarvid han var nära att förlora
balansen, fortsatte han med sina chassé-steg sin gång till prostinnans
handkammare.

-- Behöfves det mer, än att jemföra kaplansadjunkten Marenius med denna
tölp, som det visst icke felas lärdom? -- frågade baronen skrattande,
-- för att finna hvad en bildad uppfostran kan åstadkomma. Huru
välkommen är icke Marenius hos alla! Ja, till och med bönderna visa
honom en synnerlig aktning; redan på afstånd taga de hatten af för
honom, hvaremot de helt kamratlikt skaka handen med magistern på
prostgården...

Denna gång, likasom alltid vid deras öfverläggningar, segrade baronens
mening, icke derföre att svågern alltid medgaf rättvisan af hans
påstående, ty vår prost var en man efter gamla verlden, men disputera
var på sednare tider icke Bryllers sak, isynnerhet sedan makligheten
blifvit hans jordiska godomlighet; dessutom var svågern hans
sockenpatron och baron till på köpet.

Middagstiden nalkades, och prosten gick in till sig för att byta ut den
beqväma nattmössan och schlafrocken mot kaftanen, kragen och den svarta
kalotten. Baronen inträdde i salen, der bordet dukades af en vacker
flicka om 16 eller 17 år, likväl under uppsigt af prostinnan sjelf, som
med egen hand ordnade platåen, hvarpå hon sedan satte en korg,
tillverkad af fint postpapper och fylld med konstgjorda blommor; det
var ett arbete af hennes dotter i pensionen. Ännu hade ingen af de
väntade gästerna skådat denna grannlåt, och mammas hjerta klappade af
fröjd öfver den beundran detta arbete skulle skörda: skada blott, att
den älskade dottren ej nu genom sin närvaro kunde öka den moderliga
triumfen.

Baronen underrättade sin syster, att den unge mannen han utsett till
informator åt hennes gossar, sannolikt skulle anlända i dag.

-- Walter är en charmant pojke, skall du tro, som snart skall förvrida
hufvudet på alla flickor i nejden. -- Ja, ja, kära Lotta, skämtade
baronen och nöp den unga flickan i den rosiga kinden, -- akta du dig
bara, och se icke du för mycket på den unge dansmästarn och hans vackra
ögon!

-- Käre Mauritz, inföll prostinnan något alfvarsam, sätt inga myror i
hufvudet på vår beskedliga Lotta! -- men raljeri apart, -- hvarföre, om
herr Walter är en sådan vagabund, som din beskrifning tyckes förutsätta
-- hvarföre har du valt en sådan lärare för våra gossar?

-- För att denne säkrast skall hyfla af det trädaktiga i deras manér,
så att de föra sig som folk, innan de lemna fädernehuset, svarade han.
Men se der kommer vagnen med min hustru och svägerska -- och baronen
jemte prostinnan gick dem till mötes.

Friherrinnan Y. var ett klent och ännu ungt fruntimmer, ovanligt
blond, med matt och svärmande blick. Hennes syster, fröken Nora Y----
deremot var lång, något mager; hennes breda framtänder, tillika med
deras infattning, blottades när hon talade; det oaktadt var hon lika så
språksam som hennes yngre syster, friherrinnan, var fåordig.

Efterband anlände de öfriga gästerna; man samlades omkring det ståtliga
hästskobordet och -- "välfägnaden feltes ej der."

Måltiden såg sitt slut till mötes, ty kleneter och sockerkakan vandrade
som bäst omkring, ledsagade af punsch och madera, när en vacker, ung
man i modern drägt, med den ledigaste hållning, oförmodadt inträdde,
utan att synas imponerad öfver det stora sällskapet; han ursägtade sig
med några artiga ord, i anledning af sin olägliga ankomst.

-- Ni har visst aldrig kunnat komma lägligare, herr Walter, sade baron
Y., som genast steg upp från bordet och gick, ehuru med något
svigtande steg, sin protegé till mötes, presenterade honom för
värdsfolket och deras gäster och bjöd honom sedan en plats vid sin
sida.

Man bjöd honom af de föregående rätterna; men herr Walter syntes
ingalunda vara hungrig. Med glaset i handen formerade han snart några
bekantskaper. Såsom en, den der nyligen anländt från hufvudstaden,
diskuterade han med presterna om nyligen utkomna teologiske skrifter;
språkade med kännedom om landthushållning, fogeljagt och ridhästar med
baronen och en afskedad ryttmäsrare; regalerade damerna med teater- och
modenyheter; med ett ord: inom få timmar var han allas favorit och
själen i sällskapet. Halfhögt hviskade baron Y. till sin svåger:

-- Har jag icke sagt, att han är en s--ns skicklig karl?

Fröken Nora var alldeles, hvad man kallar uppspelad, samt lemnade den
unge mannen ej ur ögonsigtet, och, hvad som mycket förundrade de yngre
i sällskapet, herr Walter egnade äfven fröken en utmärkt uppmärksamhet.

Deras konversation angick skön konst, literatur, poesi -- och nöjet af
sällskapsteatrar, som fröken ansåg både nyttiga och som det förnämsta
medlet att bilda ett lätt och angenämt sätt att vara, det moraliska
erhöll man ju alldeles på köpet. Sjelf sade hon sig hafva debuterat i
åtskilliga roller, och icke "utan framgång", tillade hon blygsamt.

Walter och Marenius voro universitetsbekanta, och gladdes ömsesidigt
att råkas här. För att ostörde få språkas, gingo de upp i adjunktens
kammare.

-- Ännu förefaller det mig nästan otroligt, att den rika lefnadslustiga
Walter, uppfinnaren af sinom tusende galna presshistorier, nu tagit
kondition i ett presthus på landet, och der genast uppträder som en
ifrig kurtisör till den odrägliga pratmakerskan fröken Nora.

-- Hvilken fröken? frågade Walter, förundrad, utan att låtsa om det
förstsagda.

-- Damen, som du nyss lemnade. Du såg ju så betagen ut, som om du
ämnade bönfalla om första älskarerollen i någon dram, der hon är prima
donna.

-- Var detta en fröken? Då har jag gjort ett förb--t misstag! Jag ansåg
henne positivt för friherrinnan Y. och ville i god tid ställa mig in,
på det hon icke måtte få det infallet att mala sönder mig med sina
förfärliga betar. Du bör veta att baron Y. är min förklarade gynnare.

Marenius skrattade åt misstaget.

-- Det förefaller mig likväl något besynnerligt, huru du kan vara i
behof af en sådan.

-- Hvarföre icke? -- Under mitt sista vistande i Åbo, ville
penningarne icke förslå; sant år det, att jag ibland hade en gemen otur
i spel. Jag är icke spelare af böjelse, men modet ville så ha det, och
sedan hade man hundrade andra utgifter, isynnerhet måste man vara artig
mot damerna och anställa lustpartier för att roa dem. -- Men far min,
till hvilken jag skref om mera mynt, brummade slutligen alldeles
förfärligt; talade om dåliga tider, slöseri, m.m. Då träffade jag
händelsevis baron Y. i ett sällskap, och när han sade sig söka en
skicklig informator för sina systersöner, föll det mig in att, liksom
på skämt, erbjuda mig sjelf. Af skämtet blef alfvar -- och jag är nu
här.

-- Utan att rådfråga din far?

-- Visserligen meddelade jag honom mitt beslut; han insåg genast att
detta var det klokaste jag kunde företa mig, under den tid jag beredde
mig att välja ett visst yrke.

-- Är bu ännu allt lika villrådig i valet, som förr?

-- I det närmaste; flera vägar äga visserligen något inbjudande, men
fördelar och olägenheter stå hvarandra så nära, att jag ännu ej
beslutat mig om valet. Jag har utsatt ett år till besinningstid.

-- Hvad har du emot det andeliga ståndet? Du har ju, som jag hört
säga, flere gånger predikat med bifall.

-- Mycket, men låtom oss afbryta detta ämne. -- Hvem vet hvad jag ännu
gör, det kommer kanske an på huru jag här kommer att trifvas.

Dörren öppnades af den en gång förr omnämnda Lotta, som i prostinnans
namn bad herrarna ned, för att dricka té.

-- Det var en s--ns vacker flicka! anmärkte Walter lifligt, sedan hon
aflägsnat sig. -- Förmodligen en fosterdotter i huset, ty en piga är
hon säkert icke?

-- Du tyckes mig allt vara samma flickjägare som fordom, skämtade
Marenius, -- men jag kan här icke leda dig på spåret; ty, som du vet,
är äfven jag nyligen kommen till orten, och endast några gånger sett
henne i kyrkan.

-- Och har icke gjort dig närmare underrättad om henne? Du är minsann
bra fall för könet!

-- Icke mera än som det egnar och anstår en ordets man, svarade den
andre.

       *       *       *       *       *

I prostens kammare suto de gamla herrarna, dufna och tunga, och
diskuterade; de yngre, och ibland dem baron i salen utanföre, omkring
några spelbord, der äfven några andra, i brist på annan sysselsättning,
flitigt fyllde sina glas utur den massiva silfver ölkannan. De för de
rökandes beqvämlighet brinnande ljusen gjorde, mot det genom fönstret
inströmmande skenet af eftermiddagassolen, rummets töckniga atmosfer
nästan hemskt för den som trädde in från fria luften.

Walter, som icke trifdes der, passade på när baronen för några
ögonblick lemnade spelet, och anhöll att blifva presenterad för hans
fru; de följdes derpå åt till förmaket. Äfven der hade kotterier bildat
sig. Tre äldre fruar intaga soffan; dessa afhandla med prostinnan
vigtiga rön i hushållsväsendet, äfventyr med vårdslösa dejor och
hushållerskor och mera dylikt. Att dömma efter utseendet, hade äfven
förtalet tagit fäste och stämma i ett hörn af rummet, ty hviskningar
och sidoblickar läto förmoda något sådant. De yngre damerna, jemte
fröken Nora, omgåfvo en något bedagad mamsell, -- som på ett litet bord
utlade kort, -- för att ur hennes mun erfara sina kommande öden.
Baronessan satt ensam, skiljd från de öfriga, vid ett fönster, och såg
med svärmande blick på solen, som höll på att sänka sig bakom skogen,
på andra sidan Holmsjön, hvars stränder ännu icke voro fria från is.

De båda herrarnes inträde åstadkom en scenförändring; de språksamma
fruarna tystnade tvärt; prostinnan gick ut att anstalta om té;
kortleken försvann under bordet i Sibyllans utbredda famn; endast
friherrinnan förblef i sin tankfulla ställning, likasom hon icke
blifvit varse de inträdande herrarne. Vid baronens tilltal: "Laura
lilla", spratt hon till, liksom vaknad från en dröm, och melankoliskt
leende spred sig öfver de fint tecknade anletsdragen.

Efter presentationen gick baronen åter ut till salen, för att återtaga
sina kort. Walter sökte att inleda ett samtal med hans fru, men erhöll
blott enstafviga svar. Té kringbars, och gjorde en lycklig biversion;
hvarefter Walter visade sin skicklighet i de sällsyntaste kortkonster.
Sluteligen, uttröttad af fröken Noras enträgenhet, att vilja med honom
uppgöra en plan för bildande af en sällskapsteater, tog han sin plats
vid herrarnes spelbord, tills dess man samlades vid aftonbordet.

Walter hade erhållit många inbjudningar till grannarna, isynnerhet af
ryttmästarn, som var en väldig jägare, och bodde endast en timmes väg
från prostgården.

       *       *       *       *       *

Som vi redan antydt, hade den unge mannen, genom sitt fördelaktiga
yttre, sin lätta och mångsidiga konversation, vunnit det af så olika
individer blandade sällskapets bifall; äfven sedan han blef hemmastadd
på orten, fortfor opinionen att vara till hans fördel; isynnerhet blef
han en favorit hos prostinnan Bryller. Hennes gossar voro väl i början
litet rädda, och förmodade att i Walter få en strängare lärare än
Brummerus varit för dem, men de funno snart sitt misstag. Läsetimmarna
blefvo kortare, men ändamålsenligare, och de lärde sig vida mer än
förr; dessutom eröfrade Walter dem helt och hållet genom nöjet af
gymnastiska öfningar, i hvilka han sjelf äfven deltog.

Likväl delade han menniskors vanliga öde: hvem kan väl vara alla i lag?
Genast vid sitt inträde i huset, erhöll han i Brummerus, om också icke
en fiende, likväl en afundsam tadlare.

För att göra läsaren något bekant med vissa förhållanden, rörande
Walters barndom och uppfostran, vill jag meddela tvenne bref, som
vexlades emellan Brummerus o<h hans bror, en handlande i Tavastehus.

    'Käraste Broder!

    Som en hugnelig nyhet får jag underrätta dig, att jag af
    Consistorium är utnämnd till nådårspredikant i L--o socken,
    och jag ämnar med det första resa dit, för att hålla min
    inträdes-predikan. Du finner således, att jag ej, efter ditt
    yttrande i ditt sista bref, "vuxit fast" här.

    Det är sanning, man lefver, äter och dricker ganska väl här i
    huset, men jag börjar tro, att eget bröd skulle smaka bättre,
    och dertill har jag nu god utsigt, då jag kanhända blir herre i
    huset, dit jag kommer.

    Hår skulle jag utomdess också icke mera trifvas, sedan en viss
    herr Walter slagit ned sina bopålar, och nu är allt i allom hos
    oss i prostgården. Han är antagen som informator åt sönerna,
    och för detta ingrepp i min förra befattning, har jag helt och
    hållet att tacka baron Y----s eviga prat om verldsmannabildning.
    Prostgubben sjelf skulle aldrig fallit på denna idé.

    Denna fågel Phönix, som redan varit har en tid, har liksom
    förtrollat dem allesammans. Döden vet huru han så kan ställa sig
    in! Allt tjenstefolket står genast på tå, bara "unga magistern"
    behöfver en handräckning, då jag deremot ofta nödgas ropa, eller
    sjelf hämta mig både rak- och tvättvatten; de skulle väl säga:
    "den vackra magistern", bara de täcktes, det ser man tydligt på
    allt hvad qvinfolk heter, såväl här hemma som i grannskapet. --
    Detta gäller isynnerhet en flicka, Lotta, som då och då biträder
    i huset och äfven passade upp vid det stora majkalaset, samma dag
    han kom hit. Lotta är en rask och vacker tärna, som -- hvarföre
    skulle jag förtiga det -- jag sjelf haft godt öga till, men åt
    mig har hon aldrig behagat ge ett uppmuntrande ögonkast, ehuru
    jag efter prostinnans önskan lärt henne skrifkonsten.

    Denna flicka kunde knappt vända ögonen från honom, under det hon
    passade upp vid det omtalade kalaset. Samma afton hörde jag henne
    svara en af prostgårdflickorna, som brydde henne derföre:

    -- Innan han kom, varnade baron mig för att se på hans vackra
    ögon, och det gjorde mig nyfiken. Jag måste väl se om de
    verkligen voro så vackra som baron hade sagt.

    -- Nå, tycker Lotta att di ä så vackra då?

    -- Det kommer allt derpå an, på hvem han ser, svarade Lotta och
    sprang bort -- och nog har jag sett, att han såg uppå henne med
    ögon som...

    Det skulle förarga mig in i själen om flickan skulle falla för
    den spelevinken! Jag ärnade gifva en vink åt prostinnan, som
    ingalunda ser genom fingrarna med sådant; men då Lotta numera
    sällan synes i prostgården, går der ej gerna an, och man kunde
    fråga, hvad det angår mig, och orätt hade de icke...

    Flickan är vacker, och utmärker sig framför sina leksystrar, men
    hon är fattig och således ingen hustru åt Anders Brummerus, som
    måste söka sig en sådan, genom hvilken han kan komma sig upp i
    verlden. Vore hon prestdotter, ville jag tjena lika länge för
    henne, som Jacob för den sköna Rachel -- nu blir kanhända en
    _Leda_ (icke den Grekiska mythens, menat jag), min framtida lott.

    Walter är hemma från T----s, och du, som varit der i så många år,
    måste veta något närmare om honom och hans slägt. Du gör mig ett
    nöje, om du så snart som möjligt ger mig denna underrättelse.'

Brodrens svar.

    'Din skrifvelse, af den 24 Maj, har jag riktigt bekommit -- --
    Jag önskar dig lycka till din nya befattning, med åtvarning att
    ej köpa "trollet för guldet". Jag kunde sjelf derom sjunga en
    visa, om jag bara ville... Likväl är jag ganska nöjd, att du
    aflägsnar dig från N--d; ty nog finner jag att du är fast för
    denna Lotta, och hon är, som du sjelf ganska förnuftigt medger,
    ingen hustru för dig; men fara kunde det eljest bli... jag
    behöfver ej säga mer. Slå henne således alldeles ur hågen, kära
    Anders.

    Hvad Walter vidkommer, så känner jag både honom och hans
    föräldrar. Fadren är vinhandlare, och bosatt här sedan längre tid
    tillbaka. Mången hade i början ansett honom för en äfventyrare,
    ty utan att man rätt visste hvarifrån han kom, och hvarmed,
    etablerade han en ståtlig vinkällare, lade sig till dyra möbel,
    lefde stort, och höll kalaser; klädde sin hustru i siden, just
    som en adelsdam. Ett sådant öfverdådigt lefnadssätt var då ännu
    icke vanligt och fäste uppmärksamhet. Folket runkade på hufvudet
    och förespådde ett snart fallissement, men ännu håller huset sig
    uppe.

    Walter är deras enda barn, och var ungefär 10 år, när jag först
    kom till T----s. Vacker och qvick, var han föräldrarnas afgud,
    och fick öfva allt möjligt sjelfsvåld. Likväl var han redan då
    en fulländad kavaljer, och alltid klädd efter nyaste modet.
    Han dansade förträffligt, spelade kort med fruarna och skötte
    kurtisen, besökte flitigt konditorer och spektakel; men hvad
    kyrkan angår, följde han pappas och mammas exempel, ty båda
    syntes der ytterst sällan. Vår "storskola" var för simpel för den
    unga herrn, som tog undervisning på timme af en för detta svensk
    militär, som flitigt besökte fadrens källare. Så förflöto några
    år efter min ankomst till staden.

    En gång var jag sjelf närvarande, då Walters far, i ett större
    sällskap hemma hos sig, erhöll ett bref med utrikes stämpel. Han
    aflägsnade sig för att läsa brefvet; när han återkom, såg man
    nog att innehållet varit mindre behagligt, oaktadt han sökte
    hålla god min. Straxt derpå vände han sig till en närvarande
    vetenskapsman med den frågan: hvilken undervisning denna ansåg
    tjenligast, för att bereda hans son för universitetet?

    Ynglingen sändes kort derpå till Borgå Gymnasium. Med godt
    hufvud jemte en god dosis ambition, utmärkte han sig snart, blef
    student, och gjorde af med mycket penningar. Man ha en anekdot
    efter honom, som ej bevisar stor aktning för fadersväldet, om den
    ock innehåller sanning.

    Fadren skulle i ett af sina bref hafva menat, att sonen skålade
    för mycket, och erhöll till svar: "att en vinhandlare i T----s
    icke kunde bedömma hvad en student i Åbo behöfde!"...

    En bekant, som för någon tid sedan frågade hans föräldrar,
    hvilket lefnadsyrke sonen ämnade välja, fick till svar, att det
    berodde på honom sjelf. Huru han nu kommit på den idéen, att ta
    kondition i ett presthus på landet, väcker min förundran. Man
    tro icke junkern spekulerar på dottren, som, efter hvad du sjelf
    skrifvit, är i pension i Åbo, och der de således lärt känna
    hvarandra...'

       *       *       *       *       *

Detta bref torde tillsvidare spridt något ljus öfver Walters ungdom,
och vi återgå till vår berättelse.

Sommaren förflöt, och Walter trifdes ögonskenligt. Sedan Brummerus
lemnat huset, antog prosten ingen annan adjunkt, utan grep sig mera an
med göromålen, än de sist förflutna åren; och ett godt biträde hade
han i Walter, som ofta predikade, med stort bifall af ortens
ståndspersoner. Ehuru han ingalunda försummade sina disciplar, ägde han
dock mycken tid öfrig att sköta sina nöjen, och göra utvandringar i
trakten. Isynnerhet besökte han ryttmästarn ofta, och dröjde då
merendels borta öfver natten, emedan han alltid företog denna promenad
under aftonsvalkan, och återkom till prostgården först den vanliga
frukosttiden.

Det led till slutet af Augusti, och prosten skickade efter sin dotter,
ty man ville med en liten luftbarhet fira både hennes hemkomst och
namndag. Af prostinnan, som numera endast talade om och längtade efter
sin dotter, hade Walter hört omnämnas ett ställe i den nära belägna
parken, som ett af Lovisas favoritställen, der hon alltid lekt som
barn; han beslöt att der öfverraska henne med någon tillställning. En
af drängarna blef, under tysthetslöfte, hans handtlangare. Upptagen af
dessa bestyr, inställde han sina vanliga aftonpromenader, och inneslöt
sig på sitt rum. Alla, isynnerhet gossarna, voro högst nyfikna.

Lovisa hemkom en dag förr, än hon var väntad. Walter var då icke
tillstädes, och i glädjen öfver dottrens ankomst, glömde föräldrarna
att nämna något om honom. Väl hade Lovisa förut blifvit underrättad om
att gossarna fått en ny informator, men hon hade endast tänkt sig en ny
Brummerus; ett föremål för hennes och brödernes skämt.

Intagen af hufvudstadens nöjen och förströelser, hade bortresan
derifrån och skillsmessan från de qvarblifvande ungdomsvännerna kostat
Lovisa många bittra tårar, men nu tog likväl hemmet, med alla dess
barndomsminnen, ut sin rätt, och sedan hon omfamnat sina föräldrar,
vänligt hälsat på tjenstefolket, -- bröderne voro icke hemma --
skyndade hon ned i trädgården, för att der se sig omkring, egnande en
bekant blick åt hvart träd, hvarje buske, tills hon kom till den grind,
som förde åt parken. Hennes förr omnämda favoritställe var en grupp af
träd, som bildade en rundel, platsen inom den hade hon sjelf låtit
rödja. Dagen före sin bortresa till Åbo hade hon på detta ställe
begrafvit en tam grönsiska och planterat en törnrostelning, som hon
ymnigt fuktat både med vatten och tårar öfver sin älsklings död. Vid
åsynen af den i sin högsta flor stående provinse-roshäcken, erinrade
hon sig den lilla telning hon planterat, och gick nu för att se, om den
frodades. Blommor väntade hon ej att få se, ty dertill var platsen för
mycket skuggrik.

Redan på något afstånd såg hon något hvitt skymta fram; nyfiken gick
hon närmare och såg... en slags pelare eller obelisk, hvitmålad, med
ett förgyllt klot i toppen, från hvilket utgick en spira, som betydligt
höjde sig öfver trädens toppar. -- Hvem i all verlden har rest ett
sådant äreminne öfver min lilla Pippi? var flickans första tanke, sedan
besåg hon det närmare, och fann öfverallt inslagna spikar, hvilkas
ändamål hon likväl icke kunde utgrunda. Äfven hängde, ungefär på midten
af obelisken, ett löst fyrkantigt stycke; varsamt lyfte hon upp det och
fann det vara ett sammanklistradt papper, som dolde en öppning, i form
af ett hjerta, ungefär en aln i diameter. Det inre af obelisken tycktes
vara svärtadt med kimrök. En egen, underlig känsla intog den förut så
glada och merendels lättsinniga flickan. Det förekom henne alldeles,
som vore detta en grafvård, hvars enda emblem bestod af ett dystert och
glädjetomt hjerta.

Vid någon lugnare eftertanke insåg hon snart att detta monument var
ämnadt för någon tillställning och ännu endast halffärdigt; men huru
utforma detta. Sina föräldrar ville hon icke fråga, hon beslöt derföre
att gå till Lotta, öfverraska sin fordna lekkamrat, och utforska hvad
denna kunde veta. Lovisa skyndade alts tillbaka genom trädgården,
skickade en tjensteflicka för att säga till hemma hvart hon gått, och
följde sedan med snabba steg den gångstig, som förde till det såkallade
"Dragontorpet".

Lottas mor, som varit amma åt Lovisa, blef utom sig af glädje, vid
åsynen af sitt kära skötebarn. När Lovisa frågade efter Lotta, ropade
hustrun efter sitt yngsta barn, en åttaårig gosse, och bad honom genast
skynda till lillåkern efter sin syster; gossen sprang och modren gjorde
emellertid många frågor om hufvudstaden, och hvad Lovisa tyckte om att
vara der, och om det icke var rätt skönt att nu få komma hem.

-- Så roligt som jag hade der sista vintern, får jag visst aldrig mera,
småsuckade Lovisa, vid hågkomsten af dess balnöjen, -- men nog gladde
det mig att få återse pappa och mamma jemte bröderna; hvad de måtte
vuxit på dessa trenne åren! Ju närmare det led på tiden, desto
otåligare blef jag; man ville påstå att jag magrade sista veckorna.

-- Det har min Lotta äfven gjort; men dertill är hennes förfaseliga
trägenhet skulden, ty hon sitter halfva nätterna uppe, och stiger opp i
daggläntningen, för att sy åt grannflickorna, och som det är för mörkt
i stugan, sitter hon ut på backen med sitt arbete, tills tiden blir att
gå på utarbete. Hon har nu fått göra dagsverken för mig, som varit
sjuklig hela tiden.

Gossen stack nu in sitt linfärgade, lockiga hufvud genom dörren, och
sade Lotta vara i antågande. Lovisa, som redan länge tyckt det vara
qvaft i stugan, gick nu ut, och mötte sin fordna lekkamrat i den af
solen upplysta förstugan. De båda flickorna hade mycket förändrat sig
på dessa trenne åren. Lovisa var, vid sin bortresa till pensionen, en
gänglig, mager flicka, med nästan hvitt hår; det lilla späda ansigtet,
utan att vara fult, var likväl icke behagligt, och de himmelsblå ögonen
hade ett något enfaldigt uttryck; nu förhöll det sig annorlunda: hennes
former, ehuru ännu späda, hade erhållit en behaglig rundning; håret
hade mörknat till det skönaste cendré, och vårdadt af skicklig hand,
låg det en vacker fläta omkring hennes hufvud, och å ömse sidor om den
svanhvita halsen ringlade sig en fyllig, glänsande lock. Glädje
strålade ur de klara förgätmigej ögonen; men de uttryckte äfven någon
förvåning, ja nästan afund, öfver Lottas förändrade utseende och sätt.

Lotta var två är äldre än Lovisa: hon hade, i likhet med många andra,
länge hållit sig liten och knubbig, och sådan hade Lovisa ännu alltid
tänkt sig henne, men hon hade på en gång skjutit i vårten, och kunde nu
kallas lång, utomdess hade skuldrorna sänkt sig, lifvet smalnat, och
vårdad, ehuru ganska tarflig klädsel, visade en vacker vårt. Hennes
mörka hår var flätadt med omsorg och hängde i en lång och bred fläta
utåt ryggen; men de fordom så lifliga mörkblå ögonen, hade nu ett
nästan svårmodigt uttryck. Båda flickorna stodo således förskönade midt
emot hvarandra; men verkningen af denna ömsesidiga upptäckt var olika.

Lovisa slog sina händer tillsammans, och ropade okonstladt:

-- Hvad du har vuxit och blifvit vacker, kära Lotta! Du ser alldeles ut
som en jungfru från staden.

Lotta rodnade först, men bleknade sedan häftigt och kastade, utan att
yttra ett ord till välkomst, en forskande blick genom förstugudörrn,
der hon stod. Förundrad öfver detta oväntade mottagande, lutade sig
Lovisa utom dörrn, för att se hvad som så kunde upptaga Lottas tankar,
och blef då varse en bättre klädd mansperson, som, stödjande sig mot
väggen, syntes vänta på någon. Nu, då han såg sig bemärkt, steg han
ledigt fram, och Lotta, liksom sansad efter en stark sinnesrörelse,
sade i häftig, förebrående ton:

-- Hvarföre sade icke magistern, att mamseln Lovisa var hemkommen?

-- Emedan jag varit okunnig derom, svarade Walter, i det han, efter den
tidens sed att helsa, kysste den rodnande Lovisas hand, och bad henne
vara välkommen till hemmet. -- Hvilket vackert ställe, fortfor han
sedan, -- nu skall prostgården och dess omgifning förekomma mig likt
ett Eden.

Den tonvigt Walter gaf ordet _nu_, undgick icke Lovisa. Med den
sinnighet, som förvärfvas i sällskapslifvet, svarade hon:

-- Det är sannt att belägenheten och nejderna nu äro vackra, men hösten
är i antågande och beröfvar dem snart sin skönhet, och sedan skall
magister Walter nog sakna Åbo.

-- Derpå tviflar jag. För det närvarande skådar jag endast våren i sin
blomstring, sade Walter med uttrycksfull blick, men nästan hviskande,
ty Lotta, inkallad af modren i stugan, nalkades dem åter.

-- Huru länge har prostgården fått fägna sig af magister Walters besök?
frågade Lovisa, och lagade sig till art vandra hemåt.

-- Är det möjligt att mamsell Bryller är okunnig om att jag, sedan
första Maj, är en af dess invånare? frågade han.

-- Derom har man icke nämnt ett ord, det är mig således en verkelig
surprise.

Lotta följde dem hem på Lovisas anmodan. Vandrande utmed gångstigen
genom småskogen, plockade Walter några doftande Linnéer, bjöd dem åt
Lovisa, och sade:

-- Det vill förefalla mig, som om surprisen icke varit mamsell Bryller
synnerlig angenäm...

-- Huru kan herr Walter falla på en sådan förmodan? frågade Lovisa
muntert -- Tvärtom är jag förtjust att här finna en bekant för att
språka med. En bekant, som deltagit i de nöjen man njuter i den stora
verlden. Mig anar det, att det sistförslutna året varit den gladaste
tiden i mitt lif.

-- Huru kan den charmanta, den firade mamsell Bryller tänka så?

-- Emedan pappa och mamma visst icke mera låta mig resa till Åbo, och
här hemma är allt så enformigt.

-- Det kan icke dröja länge innan någon inställer sig, som får större
rättighet att bestämma mamsells nöjen.

-- Magistern menar säkert onkel och tant, inföll Lovisa med en rodnad,
som nogsamt upplyste den skarpsynte, att hon förstått hans mening --
och Nora till på köpet, som vill engagera mig vid sin så länge påtänkta
sällskapsteater.

-- Hon fortfar således med denna wurm?

-- Ack! jag har ju måst köpa och hämta med mig diverse teaterpjeser;
det skall bli roligt att se hvilken hon väljer.

Under dylikt skämt och prat nalkades de prostgården. Lovisa kunde icke
få Lotta öfvertalad att stanna qvar; hon klagade öfver hufvudvärk och
återvände hem. Lovisa hade genom mötet med Walter glömt ändamålet med
sitt besök, och sedermera, omgifven af sina anhöriga, var det så mycket
annat att fråga, berätta och visa, att synen i parken försvann ur
hennes minne. Likväl kom den för henne om natten, och i drömmen ansåg
hon den äfven för en grafvård.

       *       *       *       *       *

Följande dagen, den 26 Augusti, samlades slägten och de närmare bekanta
hos prosten Bryllers till middagen, för att fira dottrens hemkomst och
dess namnsdag. På eftermiddagen skulle ortens ungdom samlas på ett
utsatt ställe och på bestämdt klockslag öfverraska Lovisa med deras
ankomst, samt sedan tillbringa aftonen med dans. Walter var den som
arrangerade alltsammans.

Lovisa förundrade sig storligen, när hennes mor nödvändigt ville se
henne klädd i hennes vackraste danskostym. Visst tyckte Lovisa att det
var litet löjligt att få styra ut sig hemma, och dertill på landet, men
gjorde likväl sin mor till villjes. I hvit, skir klädning, ljusröd
flors tunik, och en krans af törnrosor på det sköna håret, syntes hon
vid sitt inträde till de redan församlade middagsgästerna, som sjelfva
ungdomens gudinna, kostymerad för en modern bal.

Walter var blott öga. Här, i denna omgifning, utan medtäflarinnor,
tillhörde priset henne odeladt och obestridt. Under det han med vanlig
lätthet och sjelfbelåtenhet underhöll samtalet och klingade med den ena
och den andra vid bordet, egnades dock hans tankar och blickar endast
Lovisa, denna Hebe, som, oaktadt hon ej skänkte uti vinet, likväl genom
sin närvaro förvandlade det i nektar; men i sin förtjusning blef han
icke varse att tvenne mörka ögon följde alla hans rörelser, liksom
spionerande hvarje intryck åsynen af dagens drottning gjorde hos den
uppeldade unge mannen.

Det var Lotta som äfven nu passade upp vid bordet. När Lovisa inträdde
i rummet, hade en nära stående person hört Lotta uppge ett svagt rop af
beundran och öfverraskning, men kort derpå hade hon bleknat så, att
prostinnan med egen hand räckt henne ett glas vatten, och deltagande
frågat om hon var sjuk. "Det är bra nu igen," hade Lotta svarat, men
aflägsnat sig; dock återvände hon snart till sina göromål.

Vid måltidens slut försvann Walter, på mammas manande vink satte sig
Lovisa vid det nya, nyligen inköpta fortepiano. Hon hade genomspelt
några musikstycken, då hennes far jemte baronen och några andra herrar,
sittande vid ett fönster med ut sigt åt trädgården, på en gång blefvo
varse, att en stor mångfärgad flagga höjde sig och svajade öfver träden
i parken.

-- Ha! hvad är detta? Hvad vill det såga? Hvad skall det betyda? Ack,
säkert ett påhitt af den fyndige Walter! Låtom oss alla gå att se! --
hördes från alla håll, och under dylika utrop kom snart hela sällskapet
på fötter, och vandrade truppvist genom trädgården till parken; men med
klappande hjerta nalkades Lovisa ett ställe, som, efter hvad vi redan
veta, så mycket inverkat på hennes fantasi, ehuru hon undvikit att göra
några förfrågningar.

Ehuru skuggrikt stället var denna tid på dagen, var det likväl
tillräckligt ljust för att kunna se de vackra kransar af törnrosor och
blåklint, som i smakfulla sektioner lindade sig omkring obelisken, ända
upp till toppen. Fyra hvitklädda flickor, ibland dem Lotta, afsjöngo,
när sällskapet hunnit samla sig, några verser, tillegnade _Lovisa_. Då
försvann på en gång det förlänge Lovisa förut anmärkt, och nu syntes
hjertat, samt inom detsamma namnet _Lovisa_ i transparent, på dess
mörka botten.

Det hela var vackert och erhöll ett odeladt och äfven högljudt bifall;
men Lovisa syntes tankspridd, och svarade Lotta, som stående henne
närmast sakta frågade, hvad hon tyckte om tillställningen.

-- Det är alltsammans ganska vackert; men när jag, utan att någon
visste af det, i går såg det halffärdigt, förekom det mig som en
grafvård, och jag kan ej göra mig fri frän detta intryck.

-- Ack, den som der finge hvila! suckade Lotta.

-- Är du då redan så trött vid lifvet, kära Lotta? frågade en af de
andra flickorna, som hört dessa ord. -- Hvad skall du icke vara när
allt är förbi. Flickan menade dansen denna afton, hvarvid äfven de
fingo vara närvarande, kanske deltaga, om lyckan gynnade dem; -- men
Lotta såg på henne med en högst besynnerlig uppsyn och skyndade bort.

Hvarje mindre behagligt intryck försvann när hon, som var dagens
drottning, tillika med de öfriga inträdde i salen, der ungdomen redan
var samlad. På ett af Walter gifvet tecken begynte musiken en polska,
och alla flöto en stor ring kring Lovisa, som med Walter dansade inuti
ringen. Men snart svängde man sig i andra danser, och en mängd
konfusioner framlockade ett illa doldt leende på den unga flickans
läppar, då hon inom sig och under prat med Walter gjorde sina
anmärkningar om denna och hufvudstadens danssocieté.

Dansen fortfor, till mångas nöje, till andras obelåtenhet; här, som
annorstädes, var det mera godt om damer än kavaljerer, hvad de dansande
beträffar, icke derföre, att de gifta herrarne ansågo sig vara för
gamla eller styfbenta, tvärtom; baron, ryttmästarn jemte länsmannen och
tvenne för detta svenska militärer, alla män närmare femtiotalet, voro
de ifrigaste, men af de unga syntes några vara för blyga och försagde,
emedan de icke ännu lärt sig dansa, och ortens dandyer: ett par bröder
von U., nyss inskrifne vid ryska militären, ett par ingenörer jemte
Walter och Marenius, fjeskade endast omkring några utvalda, och således
blefvo de andra mindre bemärkta flickorna uran dansörer.

Lotta, med klockarens och kyrkovårdens begge döttrar, innehade den
anspråkslösaste platsen i rummet, det vill säga nära dörrn; hvad Lotta
tänkte, visste ingen, men de andra stötte hvaran i sidan hvarje gång
"unge magistern" med en fulländad dansörs skicklighet och behag, förde
Lovisa i den hvirflande vallsen, eller kadriljens invecklade turer.

Obemärkt af de andra, aflägsnade sig Lotta, och med ett "det är
qväfvande varmt" trängde hon sig genom den i förfstugan gapande
folkhopen, tills hon kom på den folktoma stora trappan, der hon satte
sig så afsides som möjligt, med handen stödd mot den brännande pannan.

Trappan var omgifven af löfrika träd, och hon dold i deras skugga;
hedanföre på gården stod en gungplanka, der tvenne personer suto i
förtroligt samtal och njöto af den vackra Augustinatten. Det var
prosten och hans svåger baron Y. Samtalet fördes halfhögt, och tanklöst
hörde Lotta blott i början ett och annat ord, men snart väcktes hon
genom ett ofta upprepat namn, och nu lyssnade hon med spänd
uppmärksamhet till det som följde.

Det var baronen, nu som alltid förande högsta ordet, hvilken fortfor:

-- Som jag sagt, vi kunna aldrig göra ett bättre val, och du gör rätt
att uppmuntra den unge mannen; med hans praktiska kunskaper och qvicka
hufvud går han långt och kan bli biskop med tiden...

-- Bror vill väl ändå icke, att jag skall bjuda ut min enda dotter
heller! invände den andra.

-- Det skall icke behöfvas, den vore blind, som icke ser att Walter är
pinkär l flickan.

Lotta uppgaf en dof suck.

-- Hvad var det, inföll prosten. -- Mån tro någon kan höra oss?

-- Var icke rädd, folket är upptaget af dansen eller musiken, det var
endast en vindflägt, som rörde löfven.

Prosten sade något som Lotta ej kunde uppfatta och fortfor sedan:

-- Äfven förmodar jag att den unge mannen ej har någon kallelse till
det andeliga ståndet.

-- Bah, den kommer nog. Jag skall tala vid Marenius, han förstår nog
den saken, och kan känna honom på pulsen, och allt skall gå bra. Han
predikar ju så att man med nöje kan höra på honom, och sjelf har du
sagt, att du ej kunde önska dig en skickligare Vikarius, ifall du ville
slå dig på ro. -- Utomdess må du vara säker om, att den gunstig herrn
icke gifvit mig anledning att proponera honom informators-befattningen
här i huset, om icke han spekulerar på Lovisa och survivancen, och
flickan tycks ingalunda vara honom obenägen. Vore han 10 är äldre,
uppgjorde jag en annan plan. Nora är, som...

-- Hör på godt folk, ljöd fröken Noras gälla stämma i förstugan, har
någon af eder sett till Baron? Kort derpå trädde hon ut på trappan med
en annan dam, och fortfor: -- Jag söker min svåger, som haft den
artigheten att engagera mig till nästa dans.

-- Uff! pustade baronen. Nu måste jag åter upp och tröska, och är dock
helt styf i lederna af nattkylan.

Det var långt lidet på natten. Många af gästerna hade redan begifvit
sig bort; men dansen var allt ännu liflig. Då föllo Walters ögon på
Lotta och hennes vänner, som nu fingo sig en och annan dans; Lotta var
ovanligt blek. En känsla af medlidande tycktes röra sig hos Walter, och
synbart förlägen bjöd han upp henne till walls. Hon rodnade starkt och
syntes villrådig; likväl följde hon slutligen med.

Efter tvenne hvarf om salen ville Walter upphöra, men icke så Lotta,
och då hon vallsade ganska bra och musiken fortfor, höllo de ut en
stund. Slutligen fattade prostinnan Lotta i klädningen och ropade:
"Vallsa då icke lifvet ur er begge två!"

Lotta drog djupt efter andan, lade handen på det klappande hjertat och
sade: "förlät, -- det var den sista dansen"...

Lotta försvann, och när de andra flickorna, något derefter, med en kyss
på prostinnans klädningsfoll, ödmjukt tackat för hedern och
välfägnaden, och sedan sågo sig om efter Lotta, sades det, att Lotta
ensam begifvit sig bort en stund förut.

       *       *       *       *       *

Några dagar sednare passerades eftermiddagen hos Baron Y. på
Holmsjögård. Sällskapet var talrikt, och roade sig i den vackra
trädgården. Omkring några krusbärsbuskar stodo fröknarna S. jemte Nora
och några andra ogifta damer och pratade, under det de läto bären smaka
sig. Ett stycke från dem, likväl få långt, att deras temligen högljudda
prat icke kunde höras, var en kastgunga, der en yngre upplaga af båda
könen var samlad. Gungan, med afdelning för två personer, var nu
upptagen af Lovisa, som satt och Walter, som stod och kallade.

Alltid lika intagen af sina teaterprojekter, anmärkte fröken Nora, att
ingen passade bättre än dessa två till de båda älskande i Kotzebue's
"Brodertvist" som nu var på förslag.

-- Hvilken roll ämnar du välja sjelf? frågade den yngre fröken S., --
du må väl inte tänka bli gamla Griponia heller!

-- Hvarföre icke det, det kommer ju blott an på, om man spelar sin roll
väl, menade Nora, -- och gammal blir man nog genom ett och annat streck
i ansigtet.

-- Fy döden! utropade en af de andra damerna, som... sagt i parentes...
säg bäst ut af dem allesammans. -- Just derföre, att man skall smeta
till sig i syna, undanber jag mig alltsammans. Äfven anser jag denna
pjes vara alldeles opassande, med dess många karlroller och att klä ut
sig i karlkläder! Nej, jag tackar, derpå går jag icke in.

-- Få teaterstycken äro så passande som denna, försäkrade Nora, --
ämnet är allvarsamt och moraliskt, och utom den burleska scenen emellan
fru Griponia och advokaten uteslutes allt anstötligt. Hvad kostymen
angår, uppträder en af de gamla herrarna i nattrock, den andra i
syrtut, matrosen spelas af Marenius, och advokaten af August Bryller.

-- Och hvem af oss, menar du väl, vill åtaga sig de gamla gubbarna? Låt
Walter spela den ena och fendrik U---- den andra.

-- Det går icke an, svarade Nora, då skulle väl hela familjen U.
vara närvarande som åskådare och det önskar ju ingen af oss, eller
huru? Och hvem skulle då i Walters ställe bli älskare?

-- Å den rollen kunde jag kanske få lust till, sade den unga damen, som
förut talat om obehagligheten att -- smeta till sig.

-- Men då måste du ju äfven måla dig, anmärkte den äldre fröken S., och
jag tviflar att mamsell Bryller blir nöjd med en sådan älskare, -- det
ser ingalunda så ut, tillade hon litet försmädligt.

Denna anmärkning kom dem alla att se mot kastgungan. Lovisa hade stigit
upp, stödjande sig mot mellanstolpen. Walter höll sin vänstra arm
omkring hennes lif och kastade gungan med en sådan kraft och
skicklighet, att den gick till halfcirkeln. -- Fröken S. fortfor:

-- Den som så låter famna om sig, är visst icke nöjd
 med en utklädd älskare; -- och jag begriper icke huru baron tillåter
ett så eget uppförande af denna Walter; hans far skall, efter hvad jag
hört, vara någon slags källarmästare eller dylikt.

Ingen svarade på denna frökens anmärkning. Walter och Lovisa lemnade
rum åt ett annat par, och Lovisa, som blef varse den nyss omtalade
gruppen, skyndade dit och blef mottagen med stor vänskap och
hjertlighet.

Nora föreslog då på skämt ett ombyte af älskarerollen. Lovisa antog
förslaget med nöje, och ville göra det till alfvare.

-- Ser du, hviskade den yngre fröken S. till sin syster -- nu var
återigen din bitterhet på orätt ställe.

Walter vandrade för att svalka sig i en af sidoallleerna, der genmöttes
han af Marenius, och båda togo vägen till en liten skogspark, för att
ohörde få språka bort en stund; efter ett och annat likgiltigt prat
frågade Marenius:

-- Nå, Walter, får man snart gratulera dig?

-- Hvartill?

-- Till en vacker och rik brud, och survivance l pastoratet efter
svärfar.

-- Oändeligt gerna till det första, om det bara låter göra sig, men
till det sednare har jag ingen lust.

-- Den kommer väl också med tiden, och dig hindrar ingenting. --
Philosophie magister är du, en omtyckt talare på predikstolen, och nu
erbjuder sig ett ypperligt tillfälle, som hundra andra i ditt ställe
skulle taga emot med uppräckta händer, icke kan du vara rädd för hvad
du ännu behöfver lära! Engång för alla, säg mig uppriktigt, hvad har du
emot detta stånd?

-- Mycket, och litet, allt huru man vill taga det, men låtom oss lemna
det derhän, ty närmare hvarken kan eller vill jag ej för dig utreda
mina åsigter af saken. Ett skäl kan jag likväl gifva dig: min förkärlek
till poesi och litteratur.

-- Du skämtar, huru många andeliga män äro icke utmärkta litteratörer.
En Franzén, en Wallin, en Tegnér...

-- Ja, om jag kunde följa deras fotspår...

-- Och bli biskop, menar du? Du syftar högt! men hvem vet, du är ung
och har gynnare...

-- Hvarföre vill du söka öfvertala mig att blifva prest? frågade Walter
med forskande blick.

-- Af vänskap och till din egen fördel. Alla apparencer äre ju äfven
gynnande; du är omtyckt i församlingen, och prosten önskar dig till sin
adjunkt. Hvar och en kan se att du tycker om Lovisa, och att hon snart,
om icke redan, besvarar din kärlek. Detta ser hennes slägt, och tiger,
-- den som tiger, samtycker; hvad önskar du mer? Vore jag icke din vän,
kunde jag nästan afundas dig, om en sådan känsla ägde rum i min själ.
-- Du har rätt, och likväl... Jag vill tänka närmare på saken.

-- Gör så, och låt mig veta ditt beslut, sade Marenius och aflägsnade
sig för att gå baronen till mötes, som syntes på något afstånd.

Walter blef stående några ögonblick, och såg efter den bortgående. --
Du kunde afundas mig! o, visste du huru mycket jag afundas din egen
sinnesfrid och lättro!

       *       *       *       *       *

I en rymlig berså sutto fruarna omkring ett bord, läskande sig med de
utvaldaste bärsorter från trädgården. Talet föll på den för Lovisa
tillställda surprisen i ekparken, och i anledning deraf nämnde
prostinnan, att den såkallade "dragon Lotta," som deltagit i sången, nu
vore ganska illa sjuk. Hon sade, efter att hafva arbetat hela dagen på
åkern, vakat om natten, för att binda kransarna, andra dagen varit till
biträde i köket och uppassningen vid bordet. -- Nog såg jag att flickan
ofta skiftade färg, fortfor den goda frun, -- och varnade henne, att ej
förkyla sig efter dansen. Utan att vänta på de andra flickorna sprang
hon likväl hem, så tunnklädd hon var, men kom icke långt, ty
kyrkovårdens döttrar funno henne sanslös liggande vid gångstigen, som
går genom deras äng. Hon måste bäras hem; nu har hon stark feber och
yrar beständigt, säger modren. Ännu har jag icke velat underrätta
Lovisa om Lottas sjukdom, som kanhända är smittosam.

Sällskapet ökades genom baronen, som, åtföljd af Walter och några
andra herrar, inträdde medan prostinnan ännu talade. -- Stackars
flicka! yttrade den förstnämnde deltagande, -- redan i afton låter jag
ett bud gå till doktor L. och glöm icke, Laura lilla, att höra efter
Lotta. Hennes far var en bra karl, och tapper soldat, och miste sin arm
i kriget mot ryssarna 1808... med denna underrättelse vände baronen sig
till Walter, men denne hade aflägsnat sig.

-- Vet du, Mauritz, sade friherrinnan till sin man samma afton, när de
voro allena. Jag tror fullt och fast att Lottas sjukdom härrör af en
dold passion för magister Walter.

-- Ack, min lilla Laura, inbilla dig icke att en frisk och rask finsk
landtflickas hufvud är uppfylld af alla dessa ack och o, som spökar i
edra tankar, ni, som läsen "La Fontaines romaner", skämtade baronen och
kysste sin fru, som suckade:

-- Ack, de hårda känslolösa männerna!...

Många hade anmärkt, att Walter mot aftonen varit ur humör; Marenius
förmodade att detta var en följd af deras samtal, ehuru han ej kunde
utgrunda orsaken; Lovisa trodde att Nora redan underrättat honom om
rollernas ombyte, och att hans missnöje härrörde deraf. Hon var smått
harmsen på sig sjelf, som gått in på byte; att hon så snart gillat
detta förslag, var blott en flyktig artighet mot fröken, och på det de
andra flickorna ej måtte tro att Lovisa så oändeligt gerna ville ha
Walter till älskare, hvilket de säkert eljest hade sagt.

Andra dagen var det postdag, det vill säga den dag, då härifrån afgick
ett bud till närmaste postkontor, för att afhämta de bref, som
tillhörde dem bland sockneboerne, hvilka förenat sig om denna
inrättning, äfvensom att aflemna deras egna. Lovisa skref hela morgonen
till en af sina förra pensionskamrater i Åbo, så väl för att uppfylla
ett gifvet löfte, som af ett för unga flickor vanligt behof, att
meddela sig åt någon vän.

Brefvet handlade om resan, festen och de bekantskaper hon förnyat med
grannarna -- allt under liflig saknad af hvad hon lemnat...

Postscriptum innehöll följande:

    "Föreställ dig min öfverraskning, då jag här såg den gentile
    Walter, för hvilken ni alltid brydde mig så snöligt. Han är nu
    här hos oss såsom informator för mina bröder. Han, som alla
    ansågo för så rik och oberoende!... Skratta du, och kalla mig
    egenkär åter, om du så vill, men jag tror att något ligger under
    denna tillställning. Huru många romaner och komedier utveckla ej
    sådana intriger?" ... ... ...

    "Apropos af komedi och spektakler! Jag torde snart komma att
    uppträda som prima donna vid en liten sällskapsteater på
    Holmsjögård. Mera en annan gång, från din vän

                                                  Lovisa."

Samma dag var Walters tid så upptagen af skrifning för egen räkning och
af disciplarnes undervisning, att han blott visade sig under middagen
och som alla anmärkte, synbart förstämd.

På eftermiddagen vandrade han, för att besöka ryttmästaren, som var
opasslig och ej varit med i gårdagens sällskap hos baronen.

Walters väg förde honom förbi Dragontorpet. Villrådig stannade han vid
den gångstig, som förde till stugan. Då såg han Lottas mor komma utför
den väg han lemnat, bärande en kruka med vatten, som hon hemtat från en
aflägsen källa. Han inväntade henne, och frågade huru det nu stod till
med hennes dotter.

-- Dåligt, mycket dåligt, herr magister, svarade hon bedröfvad. -- Hon
yrar allt jemt, och klagar öfver en så brinnande törst, och fastän både
prostinnan och i dag baronessan varit så hederliga och skickat henne så
rara soppor, vill hon blott ha kallt vatten, från källan i Kyrkby
ängen; derifrån kommer jag nu...

-- Hvad säger hon då under sin yrsel? frågade Walter, icke utan att
litet sväfva på målet.

-- Ja, hvem kan få reda på sådant, menat magistern? Ofta ropar hon på
mamsell Lovisa, ja till och med på magistern sjelf. Talar om blommor,
kransar, hjertan och dylikt. Ibland vill hon ha papper, och säger att
hon skall skrifva till mamsell Lovisa...

-- För all del i verlden! låt henne icke få sin vilja fram, varnade
Walter ifrigt. -- Hon kunde under er frånvaro skicka någon med en sådan
billet, uppfylld af galenskaper, till mamsell Lovisa, som ännu är
okunnig om er dotters sjukdom. Man är högst ängslig, för att hon skall
komma hit, då sjukdomen säkert är smittosam... Jag går nu till
ryttmästarbostället, och träffar der, som jag tror, doktor L. I sådant
fall, ber jag honom komma hit...

-- Ack, han var här redan i morse, och skref ett långt recept, som
Post-Ante tog med sig, då han for bort i middags. Doktorn säger det
vara scharlakansfeber.

-- Så mycket mer skall ni akta mamsell Lovisa ifrån att komma till er
dotter, och nu Guds frid! Han gick, men vände snart åter om. -- Ge
ingalunda skrifdon åt Lotta, varnade han ännu en gång -- ty så nyttig
skrifkonsten är för en frisk, så farlig är den för en febersjuk
menniska.

-- Ja, nog har magister Brummerus haft besvär att lära Lotta både räkna
och skrifva, men få nu se hvad nytta hon har af det? Jag tror aldrig
hon kommer sig mer, sade modren och torkade bort tårarne med afvig
hand.

-- Misströsta ej! hon är ung och stark, sade Walter och gick -- hvad
han tänkte och önskade veta vi ej.

Postbudet återkom, och medförde nedanstående bref till Walter:

                                        T----s 182..

    'Min käre son!

    När jag gillade ditt beslut, att på obestämd tid taga kondition
    hos prosten Bryller, var det min tanke, att snart kunna lämna
    dig en ansenlig penningremiss, för att kunna hjelpa dig framåt,
    på den bana du beslutar välja för framtiden. Orolig öfver
    ditt obeslutsamhet, tyckte jag du der kunde hafva tillräcklig
    tid och rådrum att besinna dig på detta val, utan att frestas
    till öfverflödiga utgifter, tills du uppnått den af dig sjelf
    bestämda åldern af 24 år, hvilket snart inträffar; men ett
    gammalt ordspråk säger att "menniskan spår, och Gud rår!" och
    så är det äfven här...

    Jag har väl aldrig med tydliga ord talat med dig om mina
    affairer, men nog måste du, med din skarpsynthet, insett att
    dessa på långt när icke äro så goda, som man i allmänhet trott.
    Min kredit är i aftagande och flere f--bannade konsis... men
    hvarföre berätta dig saker, som du icke förstår? -- Nog af, för
    att icke bli ruinerad, måste jag i det längsta behålla det
    yttre skenet, och alla apparencer äro klena. Jag har alltid
    förmodat, att du icke haft någon böjelse for prestståndet och
    äfven sjelf aldrig tänkt ditåt, men en sådan har dock alltid
    ett säkert brödstycke, och munläder felas dig icke...

    Jag har låtit underrätta mig, att din principal är gammal och
    rik, och har en ung och vacker dotter. Det vore ju en god
    spekulation för dig!

    Din mor ber dig äfven tänka på den saken'...

Detta bref bestämde Walters beslut, och några ord, framkastade till
Marenius, som åter förde dem till baronen, voro tillräckliga att
befordra planens framgång.

Att Lottas sjukdom länge ej kunde blifva någon hemlighet för Lovisa,
inser man lätt; men frånvaron och förströelser hade hos henne afkylt
barnavänskapens värma, och fruktan för smitta kom henne kanhända väl
till pass, då hon under denna tid var intagen af nya tankar och
känslor, likväl lät hon dagligen genom bud underrätta sig om Lottas
tillstånd.

Ung, liflig och oerfaren, intagen af Walters förledande egenskaper, var
hon smickrad af den uppoffring han gjorde för hennes skull; ty Walter
hade med så mycken klokhet låtit påskina, att blott hans innerliga
kärlek till henne var orsaken hvarföre han försakade att välja en annan
bana, der hans kunskaper och relationer kunnat föra till en högre och
utmärktare verkningskrets, så att han i utbyte, för sitt bifall till
prostens önskan, erhöll löfte på dottrens hand, om han kunde vinna
hennes hjerta. Hon egnade honom således nu den hängifvenhet och
uteslutande dyrkan, som föremålet för den första kärleken alltid
erhåller af det unga hjertat, när det finner sin känsla besvarad, och
inbillade både sig sjelf och andra, att han redan i Åbo intresserat
henne mer än någon annan.

Hvarföre och hvarigenom, det frågade ingen; de funno det så naturligt,
att en ung man, med Walters utseende och behagliga verldsmannatakt,
intagit en ung flicka.

Hade Lovisa, mer än andra flickor af hennes ålder och i de förhållanden
hon vuxit upp, kunnat analysera sina bevekelsegrunder och känslor --
med en uppriktig sjelfpröfning, då skulle denna ungefär varit så hår:

"I hemmet gjorde man allt, för att göra mig bortskämd och egenkär.
Ingen var välkommen hos mamma, som icke förstod att fjäsa för mig,
ifrån det jag lemnade vaggan. Onkel skämtade alltid öfver äldre
flickor, sade att jag måste bli brud vid 15 år och talade oupphörligt
om vackra och rika friare; skrattade åt sin frus åsigt om själens
sympati, och att man kan vara förnöjd med litet, blott man njuter det
med den man älskar. Han kallade det för idel romangriller..."

"Jag hade från barndomen lärt mig att högt uppskatta onkels omdömen; ty
pappa, -- det har jag nog blifvit varse -- gör alltid som denne vill.
Väl runkade pappa alltid missbelåtet på hufvudet, när onkel talade om
pensions-resan, men den skedde likväl. Onkel spådde också alltid, att
jag der skulle väcka uppseende, och föra hem en elegant fästman. Nå
väl, det har jag äfven gjort, ty positift kom Walter för min skull
hit."

"Hvem var väl mera omtalad och observerad af alla, än Walter? hvem
klädde sig med mera smak? hvem dansade bättre? hvem arrangerade ett
lustparti bättre, än han? Derföre var han äfven omtyckt af damerna, och
afundad af sina kamrater. Visst var det ock några af de förra, som
ville veta att han var vidlöftig och sjelfkär, men det var säkert
derföre, att han ej brydde sig om dem."

"Ma-bonne hade tyckt så med, men snart blef han en af hennes favoriter
och alltid bjuden på hennes små tillställningar; han gjorde deremellan
visiter, och språkade då om poesi och dramatik, för hvilken hon
svärmade. I början syntes han knappt märka mig, men på en gäng blef han
uppmärksamheten sjelf, och alla, till och med Ma-bonne, brydde mig jemt
för honom."

"Ack, om de nu visste att jag är hans fästmö, huru många af flickorna
skulle lite då afundas mig! Så snart vi bli gifta, måste han föra mig
till Åbo på en liten tid; vi göra då visiter hos våra bekanta."

"Hvilket uppseende jag skall väcka med min vackra man och valda
toalette! Det är väl sant, att på visitkorten endast kommer att stå:
pastor Walter med fru; -- men onkel säger, att han nog går till Biskop,
med tiden! Om han icke blir Biskop, kan han åtminstone bli prost eller
Professor..."

Men Lovisa var icke tillvand att göra sig reda för det förflutne. Hon
lefde i det ljufva närvarande, med ett ungdomligt sinne, med framtiden
och dess nöjen i perspektiv. Ingen hade med allvar upplyst henne om
hennes tillkommande pligter. "Vett och förstånd kommer nog med åren,"
var prostinnans favorit-term.

       *       *       *       *       *

Lotta höll nu på att tillfriskna; hennes ungdom hade segrat öfver den
häftiga sjukdomen, men den hade qvarlemnat bedröfliga spår. Hennes
bröst hade lidit, håret lossnat, och tungsinthet hade lagt sig öfver
hennes själ, som förundrade alla, till och med den erfarna läkaren.

Då all fara var förbi, besökte hon Lovisa, som rördes ända till tårar
öfver att finna henne så förändrad. All den skönhet, som frapperat
Lovisa vid åsynen af Lotta, då hon såg henne första gången efter sin
hemkomst, var nu sin kos.

Gerna hade Lovisa meddelat Lotta nyheten om sin förlofning, men hon
hade gifvit både Walter och sina föräldrar ett löfte att ej yppa det
ännu så tidigt. Föreningen var utsatt till nästkommande första Maj, och
Walter väntade blott på att prestvigas, för att med allvar egna sig åt
de förrättningar som åtfölja lärarekallet. Emellertid hade han
högeligen önskat att deras förbindelse skulle hållas hemlig, och då
äfven föräldrarne tyckte det vara bäst, att den ej så tidigt blef ett
samtalsämne för socknen, förstod Walter, i andras närvaro, så väl spela
den fremmande, att ej engång husets betjening anade rätta förhållandet.

En morgon, i slutet af September, gick Lovisa åter för att se efter
Lotta. Af modren, som hon mött på vägen, hade hon hört att Lotta haft
en orolig och sömnlös natt, hvarföre modren fruktade för ett återfall
af feber.

Då Lovisa inträdde i stugan, höll Lotta ett skrifvet papper i handen;
det var de verser man sjungit på Lovisas namnsdag och som Walter hade
skrifvit.

-- Jag har så många gånger ärnat fråga mamsell, om obelisken ännu står
qvar, sade Lotta.

-- Redan andra dagen togs den bort, svarade Lovisa, -- men kransarna
hängdes på träden, till ett minne.

-- Påminner mamsell Lovisa sig den önskan jag yttrade när vi stodo der?

-- Det gör jag icke. Du måste komma mitt minne till hjelp.

-- När mamsell sade, att tillställningen liknade en grafvård, önskade
jag att få hvila der; vill mamsell, när jag är död, laga så, att jag
får denna önskan uppfyld!

-- Kära min flicka, tala ej så der besynnerligt, inföll modren, som
nyss kommit in och hört dessa ord. -- Nog blir du med Guds hjelp frisk
och rask igen, och när du dör, sä må du väl få ligga i vigd jord, du
som andra, och ej bli begrafven som ett kreatur i skogen.

Lotta teg, men smålog sorgset. Sedan modren gått ut, sade hon:

-- Det är kanhända barnsligt af mig, men jag tycker att jag der skulle
hvila så skönt...

Lovisa ansåg det vara bäst att gå in i den sinnessjuka flickans idéer,
och sade vänligt:

-- Du bör icke oroa din mor med att prata sådant, men om du dör förr än
jag, och jag kan uppfylla din önskan, så gör jag det.

Lotta tog hennes hand, tryckte den hårdt och sade blott:

-- Tack!

På hemvägen mötte Lovisa Walter, som sökte henne, för att med all
försigtighet underrätta henne, att prosten, som om aftonen förut lagt
sig frisk och munter, om natten blifvit rörd af slag. Lovisa hade, för
att njuta af den vackra morgonen, gått ut så tidigt, att hon ej enligt
sin vana helsat på sin far, som alltid låg länge om morgnarna.

Walter satte sig genast till häst, för att i flygande fart rida till
deras läkare. Lovisa ilade till fadrens sjuksäng.

När läkaren kom, närmare afton, tröstade han de sörjande med den
försäkran, att prostens lif denna gång var utan all fara, och att han
hoppades att sjukdomen snart skulle ha en öfvergång, likväl förmodade
han, att en länge vidhållande slapphet och ett häftande på målet blefve
en säker följd af denna attack.

Denna händelse föranledde behofvet af en skicklig medhjelpare, o<h
Walter påskyndade nu sin examen och prestordination så mycket som
möjligt, hvarföre han ock genast reste till ------.

Att Walter, under den tid han beredde sig till denna afgörande resa,
märkbart förlorat sitt förra sällskapliga lynne och sällan lemnade sitt
rum, ansågs för en naturlig följd af hans trägna studier; likväl fällde
Lovisa mången tår af ledsnad, der han satt vid fadrens sida, för att
roa honom med läsning i, för hennes barnsliga sinne, allt för
allvarsamma ämnen, hvilka hon egnade så ringa uppmärksamhet, att hon
äfven mången gång, af den numera af sjukdomen kinkig blifna gubben,
erhöll förebråelser för tankspriddhet och ett för mycket verldsligt
sinne. Lovisa trodde att hela verlden hade förändrat sig.

Hon hade icke varit på länge hos Lotta, som nu äfven var bättre, men,
efter hvad hennes mor, som ofta var i prostgården, sade, ännu var utan
krafter till att arbeta.

-- Hon roar sig emellanåt med sin skriföfning, och syr ibland på några
för länge sedan beställda prestkragar, sade gumman.

Den enda af sina fordna lekkamrater och bekanta Lotta numera gerna såg,
var kyrkovårdens Elsa, som stundom kom till henne.

Ehuru förlofningen emellan Walter och prostmamselln ännu ej blifvit
offentliggjort, kunde dock ingen förbjuda menniskorna att gissa och
prata: här som annorstädes, förlofvade, ja, till och med lät man ofta
ryktet förelysa folk, innan kontrahenterna kanhända ens tänkt på saken.

En inre aning, kanske äfven någon visshet, att Lotta tyckte om Walter,
hade afhållit Elsa ifrån att meddela henne de rykten, som voro gängse,
om en förlofning emellan honom och Lovisa. Elsa var sjelf brud, och
finkänslig nog att finna, det en sådan nyhet skulle vara sårande; hon
hade skickligt nog öfvertalt Lottas mor, att aldrig tala derom med sin
dotter. Lottas mor var också icke någon som pratade i fävitsko. Hon var
en af dessa tystlåtna, reflekterande qvinnor man ofta finner bland
finska allmogen.

En afton efter Walters bortresa titt ------ gick Elsa åter till torpet;
hon fann der före sig en grannqvinna, hvilken som en afgjord sak
omtalade prostmamsellns förlofning och snara bröllop med magistern.
Lotta satt blek och tyst, men hennes frågande blick sökte i vännens
ansigte bekräftelse på hvad hon hörde. Elsa sade då, att detta endast
var ett löst rykte, som förmodligen härrörde deraf, att herr Walter
rest bort för att ta examen och låta prestviga sig, för att under
prostens sjuklighet kunna sköta dennes syssla.

Lotta skrattade nästan hemskt, tyckte Elsa, men sade blott de orden:
"vacker prest!"...

-- Då blir säkert Elsa den första brud, som den nya presten kommer att
läsa vigselorden öfver, menade grannqvinnan, som icke hört Lottas ord.

Lotta satt sedan tigande och dyster, tills Elsa skulle gå; då slog hon
armarna om hennes hals och hviskade:

-- Hans välsignelse ger ingen lycka! -- Men jag skall be Gud för dig,
att du blir en lycklig brud; bed du Honom också för mig, det kan
behöfvas!...

Elsa gick, utan att veta hvad hon skulle tänka; det sannolikaste var
att Lotta åter yrade, men tyvärr erhöll både hon och andra snart en
förfärlig upplysning om Lottas ord.

Detta passerade om Thorsdags afton. Tidigt om Lördags morgonen kom
Lottas mor till prostgården och frågade om hennes dotter var der, men
fick ett nekande svar. Gråtande berättade hon då, att sedan hon och
Lotta lagt sig om aftonen förut, hade den sednare åter stigit upp, och
modren hade äfven i sömnyran hört att hon öppnat och tillslutit
stugudörrn, men fäste sig icke vid detta, ty Lotta hade, den sednare
tiden, ofta vankat orolig omkring i rummet. Men när hon sjelf helt
bittida steg upp, för att börja baka och sätta eld i ugnen, då var
Lottas bädd tom, och den yttre dörrn ostängd. Nu hade hon och lilla
Janne fåfängt sökt henne ikring hemmet och hos de närmaste grannarna,
men ingen hade sett henne. Modrens sista hopp hade varit att finna
henne här, och hon vred nu sina händer i stum förtviflan.

Det blef en allmän uppståndelse. Prostinnan skickade ut folk, för att
söka den saknade, men alla kommo med oförrättadt ärende tillbaka. Man
måste beväpna sig med tålamod och afvakta tiden, menade alla.

Oaktadt sin kärlek för systern, och den ångest, hvari han såg modren
vara, glömde lilla Janne bort icke sitt nya flarnskepp, som han lät
segla i en liten grund vid af Holmsjön. Snart blef han varse något som
stöt på vattnet och af vinden sakta fördes till stranden. Det var en
vissnad krans af törnrosor och blåklint, och gossen igenkände den
genast för densamma Lotta burit, då det stora kalaset var i
prostgården. Häpen öfver att finna den här, tog han både krans och båt,
för att skynda till modren, men upphanns på förvägen af vagnen från
herrgården. Deruti satt baron och hans fru, som ämnade sig till
prostgården; äfven de hade redan hört om Lottas försvinnande. Gossen,
som de genast igenkände, tillfrågades om man fått reda på henne.

-- Icke som jag vet, svarade han, -- men här har jag hittat Lottas
blomkrans i vattnet vid sjöstranden; nog har hon sjelf burit dit den,
ty i aftons hängde den ännu på stuguväggen.

-- Milde Gud, förbarma Dig! ropade baronessan och vred sina händer.
-- Då har hon säkert gått och dränkt sig!...

Gossen började gråta. Kusken fick befallning att taga honom upp vid sin
sida, och man skyndade till prostgården.

Der utbredde deras sannolika förmodan en allmän förskräckelse.

Folket sändes ut med båtar och ekstockar, för att eftersöka med noten;
de funno ock mot afton den olyckliga flickans lik. Hon var klädd i
samma hvita klädning, som hon burit den så ofta omtalta dagen, hvilken
syntes hafva varit en vändpunkt i hennes lif.

Sedan man förgäfves försökt alla medel att återkalla Lotta till lifvet,
fördes hon hem till torpet. Ännu en gång skulle hennes hvilosäng bäddas
i modershemmet.

       *       *       *       *       *

Holmsjögårds herrskapet intog som vanligt sin söndagsmiddag i
prostgården, äfvenså Marenius, som predikat högmässan och dervid hållit
ett varmt och uppbyggligt tal öfver den olyckliga händelsen.

Man beklagade modren, undrade hvad som kom åt flickan och talade
slutligen om hennes begrafning. Enligt gammal sed borde hon i all
tysthet få sitt hvilorum i det hörn af kyrkogården, som är bestämd för
sjelfspillingar.

Icke utan en rysning erinrade Lovisa sig Lottas sista bön till henne,
och sitt eget löfte, men framställde det likväl som sin egen önskan för
de närvarande, sägande, att om det vore enligt med hvad kyrkolagen
tillät, skulle det säkert vara långt mindre smärtande för modren, och
äfven för Lottas bekanta, om hon begrafdes på ett ställe som icke
ansågs för nesligt.

Prostinnan satte sig i början mycket emot förslaget, men då Lovisa tog
henne afsides och förtrodde henne, att det varit Lottas allvarliga
önskan, så verkade vidskepelsen mer än Lovisas böner och hennes
svägerskas öfvertalande. Mången tror ännu i dag, att om ej den döende
erhåller det hvilorum den önskat sig, finner den ingen ro i en annan
graf.

Dagen derefter hemväntades Walter från sin resa. Lovisa, åtföljd af
sina bröder, for honom en half mil till mötes med vagnen. När det
första glada återseendet var förbi, och han intagit fjerde platsen i
vagnen, underrättades han om hvad som händt under hans frånvaro. Den
blekhet, som dervid betäckte hans ansigte, tillskref Lovisa hans
deltagande öfver ett sådant olycksfall i allmänhet, och uppbjöd hela
sin förmåga att muntra och förströ honom; hon lyckades omsider, i det
hon talade om den högtidlighet, hvarifrån han nu kom.

De voro redan hemma, och modren närvarande, när Lovisa frågade, om han
ville uppfylla en bön af henne. "Hvilken önskan skulle väl min dyrkade
Lovisa kunna hafva, som jag icke ville uppfylla, om det står i mensklig
förmåga," försäkrade han. Hon bad honom då inviga det omtalta stället i
parken till graf åt Lotta, och jordsätta henne der.

Han studsade, -- detta hade han icke förmodat. Hans löfte var likväl
redan gifvet, och han bekräftade det med ett hastigt "Ja", men
aflägsnade sig.

När Walter om afton som upp i sitt rum, såg han ett ljussken glimma
mellan träden i den aflägsna parken. Det var dödgräfvarens lykta.

-- Med denna förrättning skall jag således tillträda mitt ämbete, sade
han för sig sjelf, med en ovillkorlig rysning. -- Skall detta vara ett
omen? Det är bara vidskepelse och inrotade fördomar, som den upplyste
sätter sig öfver. Likväl är det lyckligt, att ingen synes ha någon
aning om att jag är en omedelbar orsak till flickans död, -- men hvad
rår jag för det att den tokan tog allt för allvar, hvad jag sade henne,
och hvad jag sagt så många andra förut. -- Nå, vacker var hon, och
älskade mig uppriktigt, som jag tror, och skulle icke Lovisa varit,
så... hvem hvet huru allt nu varit. -- Jag vore icke prest nu, icke
bunden vid... Jag vore fri, och Lotta hade nog följt mig, ty hennes
hjerta var för blodigt att trifvas här, och fåfäng var hon, som hvarje
annan qvinna. I en stad hade hon icke fallit på den dårskapen att
dränka sig. Hon skulle nog tröstat sig, -- om jag blifvit henne
otrogen, -- och betalt lika med lika.

Så sökte han genom sophisterier att tysta ner den röst, som anklagade
honom, när han var allena; men åsynen af Lovisa skingrade genast alla
mindre behagliga känslor, och på fullt allvar fattade han den
föresatsen, att vara henne trogen och i hennes kärlek finna sin lycka.

Hela familjen, Lottas mor och tjenstefolket i prostgården voro
närvarande vid ceremonien. Walters yttre var högtidligt och -- lugnt;
det inre skådade blott den, som utgrundar själens djupa gömmor.

Baronessan var den enda bland familjen, som misstänkte att en hemlig
kärlek varit i fråga emellan honom och den döde. Hon betraktade derföre
Walter med forskande blick; men ingen mine, intet ord förrådde något
närmare deltagande, hvarföre hon trodde sin misstanke vara ogrundad, så
vida den rörde honom, men behöll sin öfvertygelse om Lottas böjelse för
honom.

Jorden hade inneslutit den olyckliga Lottas stoft i sitt moderliga
sköte. Först hvirflade de gula löfven, upprörde af November-stormen, i
vilda danser öfver den ensliga grafven, sedan kom vintern med sitt
hvita täckelse och söfde dem till ro. -- Så är det äfven med sorgen i
menniskans hjerta; den utbryter först i klagan och jämmer: då kommer
tiden, som lugnar och betäcker allt med sitt välgörande hölje... men
äfven goda menniskor bidraga med sin omsorg till det försonande
varfvet...

Så var det äfven nu, i anseende till Lottas mor; Marenius föreslog en
insamling, på det art gumman kunde göra en resa till sina slägtingar i
Österbotten, ... och ingen deltog ifrigare i detta förslag än Walter.

Baron tog gossen till sig, till dess han kom till den ålder att han
kunde komma i någon handtverkslära. Sålunda tröstad, öfver sin och
lilla James framtid, hade hon rest bort, sedan hon bedt prostinnan om
rum för en kista på vinden i prostgården; den innehöll allehanda saker,
som hon icke nu kunde eller ville ta med sig, sade hon gråtande. Man
förmodade att de tillhört Lotta.

Hennes bortresa från orten var en lättnad för alla, hvilka gerna ville
glömma en så sorglig händelse, om hvilken hennes åsyn länge varit dem
en påminnelse.

Som läkaren förutsagt, tillfrisknade prosten efter hand såvida, att han
gick uppe, ät och drack som förr, men sjukdomen hade qvarlemnat en
slöhet i tanken och minnet, som tillika med ert svårt häftande på målet
satte honom ur stånd art sköta sin syssla. Allt berodde således på
Walters skicklighet och verksamhet, och han visade sig äfven bördan
vuxen. Han tog sockneskolan under sin synnerliga vård, vann
församlingens bifall till ett förslag om en ändamålsenligare
fattigvård, m.m. Oaktadt alla dessa göromål, fortfor han att vara den
omtyckte sällskapsmannen, den uppmärksamma förtjusta älskaren, med ett
ord, den fulländade verldsmannen.

Vintern förgick fort nog. Prostinnan var ifrigt sysselsatt att rusta
med sådant, som anses nödigt för en ung och rik bruds utstyrsel, men
saknade mycket Lotta, som hon just låtit lära sy fina och granna
linne- och hålsömnader, på det att hon skulle ha nytta af henne vid ett
sådant tillfälle, sade hon, -- nu måste hon anlita fremmande dyrlejda
personer...

För Lovisa försvann tiden under skämt, smek och omvexlande
förströelser, ty för att göra fröken Nora till viljes instuderade hon
den ena rollen efter den andra, utan att någon pjes likväl någonsin
fördes upp, ty teatersällskapet blef aldrig rätt ense om saken,
emellertid var man jemt sysselsatt med declamation, sångöfningar,
rollers inöfvande, omsorgen för garderoben och dylikt, och innan man
visste ordet af hade man den första Maj i händer.

Under Julhelgen hade kyrkovården hållit ett, hvad man på landet
kallar, "dundrande" bröllop åt sin dotter. Baron Y----s och
prostgårds-herrskapet, jemte nästan alla ståndspersoner deromkring samt
alla närmare och aflägsnare slägtingar och vänner till brudparet voro
bjudna. Marenius förrättade på Elsas uttryckliga önskan vigseln; denna
önskan föranleddes af Lottas sista ord till henne. Ehuru mörka och
obegripliga, ingåfvo de flickan en oförklarlig motvilja att låta viga
sig af Walter.

Vi ärna ingalunda besvära någon med en beskrifning öfver något så
trivialt som ett landtmannabröllop i vårt eget land. -- Vår afsigt är
endast att låta våra läsare lyssna till tvenne -- gummors prat.

Den ena är enka efter en hemmansbrukare i grannskapet; den andra en
treflig och allvarsam borgarhustru från Helsingfors, faster till bruden
och barnfödd i denna by.

Sedan dansen kommit väl i gång, satte sig de båda qvinnorna, som icke
råkats på flere år, i ett hörn af rummet, och språkade om gammalt och
nytt samt gjorde sina små anmärkningar öfver brudparet och gästerna.

Brudsvennerne, eller som de här kallades marschalkarne, skulle efter
gammal sed se gästerna till godo, med att passa upp och deremellan
dansa med bygdens tärnor; men en af dem, en ung man med ett hyggligt
utseende och klädd i sjömansdrägt, syntes vara antingen trött eller
likgiltig för nöjet, ty så snart han tjenstaktighet icke togs i
anspråk, höll han sig aflägsen från det glada hvimlet. Detta anmärktes
snart af borgarmadamen, och hon frågade hvad del var för en.

-- Drar ni intet känsel mera till er egen gudson Erik? frågade den
andra. Det är ju min yngsta gosse; men det är sant... ni har ju inte
sett honom på flere år. Han var munter och rask då, men nu är han en
sådan hufvudhängare, som hvarken bryr sin om dans eller lekstuga; det
var göra nog med att få honom hit.

-- När bror min i fjol vintras var hos oss i Helsingfors, sade han att
Erik var så vigilant och arbetade på att kunna lösa ut den äldre
brodren från hemmanet, efter dennes håg står till stadslifvet, anmärkte
den första.

-- Ja det var då, det, svarade Eriks moder. -- Ni minnes välan
dragonenkan, hon, österbottningskan, som baron lätte bo qvar i torpet,
sen man hennes blef död?

-- Jo, jo, nog minnes jag dem begge två; ryssen högg ju armen af honom
i kriget. Det var ju deras dotter, som gick och dränkte sig i somras?

-- Det var i höstas. Den flickan gjorde både sin och andra mödrar sorg,
sade hon, och stötte den hoprullade hvita lärftsnäsduken mot ögonen,
och fortfor sedan: -- Det var just för den flickans skull min Erik
stretade och arbetade dag ut och dag in, ty han var liksom förtrollad i
henne. Men Gud styrde nu, som alltid, till det bästa, ty Lotta var
ingen flicka som passade för Erik. Nog såg hon fager ut, men
högfärdsandan regerade inombords! Hennes tanke stod bara till
stadslifvet också, allt sen prostinnan kostat på henne och satte henne
i stan för att lära sy ut; sen var allt annat arbete för tungt och
simpelt, kan tänka.

-- Jo, jo, så går det, anmärkte den andra. -- Jag kunde berätta er
hundra sådana exempel ifrån vår stad. Alla sämremansbarn, som nu växer
upp, bli bara sjuklingar eller utsväfvande stackare, ty de lära sig nu
då att sy fint och grant, och ingen hålls mera till spinnrocken och
väfstolen, eller några sysslor; de som icke ha lust för sitt arbete,
löpa först omkring med försäljningsbröd, och passa sedan upp
sikterarna. Herrskaperna få antingen skaffa sig pigor från landet,
eller hålla till godo med sådana der som polisen nödgas drifva i
tjenst; -- men huru var det med Lotta? Tyckte hon om Erik, hade hon väl
blifvit bättre med tiden; hon var ju ung ännu?

-- Nog trodde gossen så, och för att snarare få pengar åt brodren, for
han bort i våras med en skeppare, som förde hans plankor och annat
virke till... jag mins icke nu hvad stället heter. Under tiden förde
olyckan hit den der presten ni nu ser dansa der med fröken Nora, och
som i vår skall gifta sig med prostens dotter. Nå väl, i honom blef
Lotta lika förtrollad, som Erik var i henne; och aldrig går det ur mig,
att icke det var för hans skull hon gjorde af med sig.

-- Han tyckte då således om Lotta?

-- Ja, hvem förstår sig nu på sådana herrar, och hvad de tycka och inte
tycka? Han, som talar så grant på predikstolen, att en stackare inte
förstår fjerndelen, kan nog prata öronen fulla på flickorna, utan att
just mena någonting. Lotta, som trodde sig vara klokare än vi andra,
blef väl också narrad...

-- Han skall ju vara fasligt omtyckt i församlingen, och blir säkert
prostens efterträdare, sade svägerskan för en stund se'n, invände
madamen.

-- Jo, jo, nog lär det så gå. Herrskaperna häromkring strömma till
kyrkan när han predikar, men vi enfaldiga menniskor, tycka ej att det
är det rätta Gudsordet! Tacka vill jag Marenius, se det är en prest,
det, både för fattiga och rika! men han skall bort härifrån, säges det.

-- Hvad sa' Erik, när han som hem?

-- Lotta var då illa sjuk, och han sörjde så förfaseligt, och ville gå
till henne, men hennes mor släppte honom icke in; ty doktorn hade
strängt nekat det, sa' hon. Då for han ut igen till sjös, ty han
trifdes icke hemma, och när han då kom tillbakas, var hon redan död. Nu
går han der och hänger hufvudet, och vantrifs, men det blir väl bättre,
ty han är en bra gosse, som fruktar Gud och hedrar fjerde budet ... ...

Vi hafva troget anfört detta samtal, och lemna åt läsaren att sjelf
deraf draga sina slutsatser.

       *       *       *       *       *

Med glada förhoppningar på framtiden, gåfvo föräldrarne, på deras
adertonde bröllopsdag, sin dotter åt den af dem så firade mannen. Baron
Y., som skröt af att vara upphofven till denna förbindelse, gnuggade
händerna af fröjd. Alla voro således nöjda och lyckliga. Vi gjorde
kanhända bäst att sluta vår lilla novell under så goda auspicier...
men, "så många hufvuden, så många sinnen", säger ett gammalt ordspråk;
detta gäller äfven om läsare och läsarinnor.

Derföre bedja vi dem, som endast och allenast läsa för sitt nöje, och
alltid önska ett godt och muntert slut på hvad de läsa, det vill säga:
med ett eller par bröllop, och der de unga paren försvinna från
skådeplatsen under smekmånadens sälla period, -- att nu anse
berättelsen vara slutad.

De åter, som läsa för nyttan, i det de reflektera öfver menniskorna och
lifvet, och som vilja betrakta huru skörden beror på utsädets godhet,
hännvisa vi till följande blad.

       *       *       *       *       *

Vi förflytta läsaren tre år framåt i tiden.

Prosten Bryller är nu död, ett nytt slaganfall slutade hans dagar, året
efter hans dotters bröllop. Sönerna ha gått in vid militären och äro
borta hemifrån. Prostinnan, rask och kry efter sin hushållning med
samma drift och omtanka som förut. Som mor är hon allt lika svag och
fåfäng, och anser sin dotter för det mest älskvärda fruntimmer. Väl
medger hon att Lovisa alls ingen fallenhet har för husets inre trefnad
och vård, men lugnar sig dermed, att det vore nog orättvist att fordra,
det hon, ung och firad, en prydnad för sällskapslifvet, genom sina
behag och talanger, skulle tråka med "Märtas bekymmer." -- En annan sak
hade det varit med henne sjelf; en ringa bemedlad fröken, var hon en
äldre halfsyster till Baron Y. och berodde af hans godhet, tills hon
inträdde som matmor i prostgården. Hon hade således alltid fått
gripa sig an; hon hade äfven gjort det med nöje och haft den
tillfredsställelsen, att äfven derigenom se husets förmögenhet förkofra
sig. -- Men för hvem hade hon stretat, om icke för sina barn. Gossarna
hjelpte baron nog fram i verlden; han var ju barnlös sjelf, -- men
hennes dotter skulle nu bara glädja sig åt lifvet, menade gumman. Under
det Lovisa var i pensionen hade hon äfven, sin man ovetande, skickat
mången nätt summa för detta ändamål.

Lovisa njuter äfven nu i fullt mån af sin frihet, är upptagen af besök
och återbesök, leker med sin lilla flicka emellanåt, syr tapisteri och
virkar med perlor och gör blommor, för sig sjelf och till presenter åt
sina vänner. Deremellan spelar och sjunger hon, samt läser romaner
långt in på nätterna, med ett ord: sysselsätter sig som det egnar ett
barn af goda tonen.

Walter är omtyckt och firad af den högre klassen, aktad, ehuru mindre
älskad, af den lägre. Han för sig med det allvar och den värdighet, som
det egnar prosten Bryllers efterträdare.

Till sitt utseende har han betydligt förändrat sig, ty han har magrat
och fått en gulaktig anletsfärg. Stundom synes ett dystert moln på hans
panna, hvilket försvinner så snart han visar sig bland främmande, men
hemma är det numera en hvardagsgäst. De första åren, då dess moln ännu
voro sällsynta, sökte Lovisa genom smek och muntra upptåg jaga dem på
flykten, och lyckades äfven alltid; men allting blir enformigt med
tiden och unga frun ledsnade sluteligen.

Under den nu förstförflutna sommaren hade ett utländskt fruntimmer, --
en af de många, som nu af nyfikenhet besöka vårt fosterland, -- hyrt
ett ställe i kyrkbyn och bodde der några månader, under den vackra
tiden. Hon var en infödd fransyska, likväl af polskt ursprung, och gift
med en ryss. Förtjust att här på landet finna dem som talade hennes
modersmål, blef hon en daglig gäst i prostgården, och sällan förgick
någon dag utan lustpartier och nöjen, som landet och den närmaste
staden kunde erbjuda.

Med lif och själ upptagen af dessa förströelser, försummade Lovisa
alldeles sin man, och allt djupare fårades hans panna. Dock, i sällskap
och utomhus, var han ännu alltid den underhållande sällskapsmannen.
Lovisa insåg att detta var förställning, likväl borde icke hon, som så
mycket vårdslösat honom, ansett sig vara försummad af honom, och till
och med låtit denna tanke någon gång iklädas ord.

Han svarade ej, men en blixt framljungade då ur hans mörka ögon, som
skulle bragt hvarje annan mindre lättsinnig qvitum till besinning.

Lovisa var för mycket fjäsad, för att tro sig vara förbunden att
uppoffra sina nöjen åt en pedantisk och knarrig man, som Walter nu
syntes henne vara. Det sista året hon tillbragt i Åbo, hade lärt henne
att för högt uppskatta den yttre glansen och det chimäriska af
sällskapslifvet. Der hade Walter förekommit henne som ett lysande
fenomen bland de fjärilar, som fladdrade omkring henne. Huru lycklig
trodde hon sig icke bli med en man, som uti kunskaper och behag vida
öfverträffade alla dem, med hvilka hon i hemorten skulle umgås, och
under den korta förlofningstiden syntes ju äfven han vara lika så
intagen som hon af nöjen och förströelser, så snart han icke var
hindrad af några göromål.

Förlofningstiden borde egenteligen vara egnad att förbereda den
tillkommande trefnaden, i det att de förlofvade lärde känna hvarandras
sätt att tänka och uppfatta lifvets ändamål och ömsesidiga pligter. Få
äro likväl de, som göra detta. Hvem ville väl förbittra den glada och
lyckliga fästmötiden med dylika tråkiga ämnen och reflexiouer? dem
hinner man nog med efteråt, om de nödvändigt höra till saken...

Efter Lovisas tanke skulle smekmånaden vara beständigt, men hon
betänkte icke att verlden och samhället taga mannens verksamhet och
själsförmögenheter i anspråk, och Walter var icke den, som ville bli
obemärkt, snarare sökte han att tränga sig fram.

Uttröttad af trägna studier och litterära arbeten, samt ansträngningar
i och för sitt embete, sökte han förgäfves tröst och uppmuntran hos den
qvinna, som, efter hvad han en gång trodde, skulle bidraga till
ernående af den inre frid han saknade, och försona honom med den
tanken, att han valt en bana, der _han_, mera än någon annan, behöfde
ett kärleksrikt hjerta att luta sig till, en mild ledstjerna, som
ledsagade den skeppsbrutna till hamnen... ty skeppsbruten kunde man
kalla Walter. Ingen rotfästad vördnad för ett högre väsende medförde
han från fädernehuset, der fadren endast hade ränkfull vinning till
hufvudsyfte, och i hvars sedolära, i likhet med hans viner, endast
färgen och bouqueten utgjorde dygden: stor sak i grumlet på bottnen,
det såg ingen af hans kunder. Modrens öfvermod och fåfänga skulle
enligt deras tanke uppehålla husets kredit. Ingendera meddelade således
gossen och ynglingen något begrepp om det Högsta, det goda, den
Allestädes närvarande, den de sjelfva, med sitt husliga lif, nästan
förnekade. Sådan kom han hemifrån, sådan inträdde han, välförsedd med
mynt, i studentlifvet. Att han der intog menniskorna genom sitt
utseende, sin redan förvärfvade sällskapston och äfven genom sitt goda
hufvud, kanna vi redan.

Då anlände en resande till Åbo. Denne mans uppträdande i societén
väckte furore. Han var Stockholmare och hade rest utomlands. Hvad
behöfdes väl mera! Att Walter snart blef ett bihang till denna komet,
inser man lätt. Ett sådant fenomen vore ej hälften så lysande, eller
ådroge sig hopens uppmärksamhet, om det ej förstode att skaffa sig ett
släp.

En lika åsigt förenade dem närmare, och snart voro de insepareble, ty
den utländske fashionabla herrn höll till godo med att dela Walters rum
och bord, och slutligen hans börs.

I ersättning derför, frånstal han Walter de fördomar denne ännu kunde
äga, och lärde honom att ej sätta tro till annat än sitt eget omdöme.
Denna lära smickrade Walters redan dessutom stegrade stolthet. Denna
fasta tro på egen ofelbarhet, skulle vara ett surrogat för andras
inbillningar om Gudom, uppenbarelse och hopp om odödlighet, ... ämnen
för deras qvicka sarkasmer! Den vördnadsvärde X., en af universitetets
lärare, hade fattat misstankar till det utländska fenomenets sedo- och
troslära, och varnade Walter för denna farliga man. Detta hade tjenat
till intet, om icke denne, genom utsigten till ett stort arf, återvändt
till Sverige.

Walter hade så gerna gjort honom sällskap dit, men hindrades genom
uteblifna remisser från fadren, som, trött vid sonens öfverdådiga
fordringar, gjorde honom skarpa föreställningar; det var då Walter gaf
honom det redan bekanta svaret. Hans resa måste således inställas, och
den notable herrn lät sedermera aldrig höra af sig.

Marenius, med hvilken han under de första åren af sin studenttid varit
bekant, återkom nu, efter ett års frånvaro, till akademien, för att
promoveras, vid hvilket tillfälle lagern äfven tillföll Walter.

Den förres redliga och vänfasta karakter ådrog sig den andres
högaktning, i synnerhet som denne, utan att göra anspråk på hedern af
namnet kavaljer, ägde ett bildadt umgängessätt och goda studier. Samma
känsla, som afhåller en svärjare af profession att i den persons
närvaro, som afskyr denna oskickliga vana, framkalla afgrundens
legioner till sitt vittne och biträde vid den lumpnaste sak, samma
känsla afhöll äfven Walter att upptäcka för Marenius sina tvifvelsmål
och fria åsigter om hvad denne ansåg såsom sitt högsta goda, såsom den
sol, som skulle upplysa honom sjelf och belysa den väg, hvarpå de åt
hans ledning anförtrodda medmenniskor skulle vandra.

Deras formade bekantskap varade endast några månader; dessutom var
denna tid upptagen af trägna studier. Marenius, redan prestvigd,
skyndade att emottaga sin syssla. Det var här de ånyo träffades.

Walters kärlek till Lotta var enligt hans åsigt endast ett tidsfördrif;
det roade honom att se huru långt kärlek och högmod kunde drifva en
landtflicka. Det var högmodet som hindrade Lotta att falla, och detta
retade honom. Hvem vet huru det gått, om icke Lovisa, som redan förut
gjort ett flygtigt intryck på hans hjerta, kommit emellan, och
omständigheterna förenat sig att göra hennes ägande till hans enda
tanke.

Walter var ingen bof; det gjorde honom ondt om Lotta... hennes dödssätt
grep honom djupt, men han tröstade sig snart med sitt vanliga
sophisteri och med den föresatsen, att väl uppfylla det kall han åtagit
sig.

Det gjorde han äfven till det yttre; men själen och anden felades; det
var det som folket, ehuru obildadt, saknade, och han sjelf ännu mera.
Fåfängt sökte han hvad han engång förlorat...

När han, uttröttad af sina grubblerier, sökte upp Lovisa, var hon
merendels upptagen att inöfva sig i det musikstycket, eller den sång,
som skulle exeqveras i det och det sällskapet; eller räknade hon ut
rutorna i ett symönster; eller också träffade han henne läsande i en af
Walter Scotts romaner, som hon, oaktadt all dess tråkighet, nödvändigt
ville sluta...

Nu kom den af oss i förbigående omnämnda utländska damen att bo i deras
grannskap. Lovisa fann sig utomordentligt smickrad af den utmärkelse
den eleganta frun egnade henne framför alla ortens fruntimmer. Med en
fransyskas liflighet och obetänksamhet förebrådde hon Lovisa, både på
skämt och allvar, att hon med sitt intagande utseende, sina här
ovanliga sällskapstalanger, sin fina takt, att hon, som just var skapad
för den stora verlden, låtit gräfva ned sig som en liten prestfru här
på landet, då hon kunnat briljera i en helt annan omgifnlng; hennes man
var visst utmärkt artig och underhållande, när han ville, men... detta
sades under en skämtande ton... syntes, efter hennes tanka, mera älska
sina dammiga böcker, än sin unga charmanta fru...

Lovisa, ehuru förtjust af hennes smickrande omdömen öfver henne sjelf,
ville dock aldrig ge henne rätt, vis à vis Walter. Det stred för mycket
mot hennes egenkärlek, det någon skulle tro, eller ens förmoda, att hon
vore mindre älskad af sin man; men udden af skämtet sårade likväl, och
det var vid denna tidpunkt hon första gången förebrådde honom sin brist
på ömhet och uppmärksamhet.

Nu var det höst; den qvicka fransyskan var bortrest, och hade
efterlemnat en tomhet, desto mera oangenäm for Lovisa, som en
missgynnande väderlek och ett miserabelt vägföre hindrade henne från
att söka förströelser utomhus. Det är nu vi göra anspråk på läsarens
tålamod, vid skildringen af händelsernas gång i vår fordom så lugna
prostgård; det är ju derom man i allmänhet brukar tala och dömma, ty få
äro de, som intränga i själens djupa schackter.

En dag hade Walter icke varit synlig för sin familj, utan begärt
frukosten upp till sitt rum. Då middagsbordet var dukadt, föll det
Lovisa in, för första gången på mycket lång tid, att sjelf gå upp, för
att de sin man komma ned att äta, men dörren var tillreglad innanföre,
hvarföre hon knackade på, och sade att maten var färdig.

Fördjupad i sina tankar och göromål, gaf Walter ej akt på ropen, utan
trodde förmodligen att det var huspigan, och svarade tvärt: -- Jag vill
vara ostörd ännu en stund, sedan kommer jag. Den som är hungrig kan
äta, utan att vänta på mig.

Denna i sig sjelf obetydliga och i alla hus vanliga tilldragelse
förtretade Lovisa, som i dag var vid retligt lynne och utan ny lektyr;
den som fanns, var genomläst, och hon, som många andra, läste icke en
och samma bok tvenne gånger. Prostinnan, som hyste aktning för sin måg,
föreställde också Lovisa denna gång hennes orättvisa, och väntade med
maten; efter en half timma kom också Walter.

Lovisa, ännu mera retad af modrens tilltal, satt på en soffa, med sin
lilla flicka i knät, och låtsade alldeles icke blifva sin man varse.

Fru Bryller underrättade honom då skämtande, huru hans fru velat göra
honom ett besök och huru snöpligt hon blifvit affärdad.

Walter närmade sig då Lovisa, som ännu allt icke såg upp; barnet
sträckte armarna mot fadren, som tog flickan, och kysste henne
hjertligt. Lovisa steg upp, utan att säga något.

-- Jag tror du blef ond, Lovisa, sade han allvarsamt, och tillade
sedan, med tonvigt: -- Också jag hat göromål, som ej få hindras eller
försummas.

Denna ursäkt, om den var en sådan, var ingalunda lämplig att återställa
hennes humör, likväl svarade hon ingenting, kanske emedan modren var
närvarande.

Prostinnan, som önskade förströ sin måg, berättade alla de nyheter hon
visste. Bland annat, att dragontorpsenkan, Lottas mor, kommit på
förmiddagen, för att afhemta de saker hon qvarlemnat på vinden. Hon
ärnade sedan lefva och dö hos sin bror, som var målare i Uleåborg, dit
hennes gosse äfven skulle komma i lära; han skulle nu åtfölja modren
dit. Orsaken, hvarföre hon kommit i ett sådant menföre den långa vägen,
var, att hon fått fri resa med en slägtinge, som personligen måste
infinna sig vid höstetinget här i socken.

Walter syntes ej fästa mera afseende på denna, än på de andra
nyheterna, men påskyndade måltiden, under klagan på hopade göromål, och
sade sig ännu ha det protokoll oskrifvet, hvilket gällde de punkter som
blifvit beslutna vid sista socknestämman, och som skulle granskas och
undertecknas dagen derpå, efter högmässans slut. Vanligtvis drack han
sitt eftermiddagskaffe der nere, nu begärde han det upp till sig.

-- Han tar lifvet af sig med det fasliga studerandet och skriblerandet,
yttrade svärmodren, sedan han lemnat dem. -- Jag förstår mig visst icke
på hvartill det tjenar, ty salig Bryller tog sysslan helt annorlunda
och lättare; när han skrifvit ut sin predikan ur andra äldre postillor,
och studerat in den -- som i sednare tider var honom en lätt sak, ty
han kunde dessa böcker nästan utantill -- hade han nog tid öfrig både
att äta och sofva. Men, nya tider och nya seder. Du borde likväl icke
vara så tvär emot Walter, såsom du ofta är.

-- Så der tar mamma alltid hans parti emot mig, anmärkte Lovisa, och
satte sig vid sitt piano, för att genom musikens trollkraft bortjaga
sin inbillade olycka, utan aning om att den verkliga stod för dörren.

Sedan fruarna druckit kaffe och huspigan fört upp "Kyrkherrns stora
koppar", sade fru Bryller till sin dotter:

-- Hör på, kära Lovisa, folket har ett göromål för sig i bagarstugan,
som fordrar min eftersyn. Jag skall skicka hit din gamla amma, ge henne
kaffe och prata vänligt med gumman en stund, tills jag kommer
tillbakas.

Denna gång behöfdes ej modrens uppmaning till vänlighet. Oaktadt sin
flyktighet och nyckfullhet, hade Lovisa ett lättrördt hjerta,
isynnerhet höll hon af dem hon känt sedan sin barndom. Med deltagande
frågade hon efter gummans omständigheter.

Hon var, enligt gummans egna ord, undergifven och nöjd med sitt öde,
och tackade Gud och hederliga menniskor, som i en så svår och pröfvande
tid kommit henne till hjelp. Väl hade det nu varit henne bra
påkostande; då hon återkommit hit, der allt påminte henne om Lotta, men
hon visste att ta förnuftet till fånga, och tro, som den plågade Job,
att allt hvad Gud gör, är godt.

-- Likväl, fortfor hon efter en paus, -- då jag genomsåg de saker jag
hade i kistan deruppe, och såg hennes skrin, och derifrån tog fram
hennes granna märkduk, hälsomsprofver och hennes skrifbok, då knotade
jag åter att min snälla flicka skulle få ett sådant slut -- sådan är
menniskan!... Jag tog allt detta ned med mig, för att visa det för
kyrkherdskan.

Icke utan en viss triumferande uppsyn tog hon nu fram dessa bevis på
dottrens skicklighet. Hon hade hört prostinnan klaga, att i den dyra,
förnäma pensionen Lovisa icke fick lära sig sådana nyttiga arbeten.

Lovisa såg med likgiltighet derpå, men rördes af den tanken, att den
som tillverkat detta, nu hvilade i den kalla jorden.

-- Vill inte min lilla goda fru också se hennes skrifbok? frågade
gumman, och framräckte den.

Den innehöll blott några blad, men dessa voro fullskrifna.

Vid bokens öppnande föll något på golfvet; det var ett sammanviket
papper med något inuti.

-- Ack se, det der kom jag alls icke ihåg, sade gumman, sedan hon tagit
upp det. -- Här är ett par prestkragor, på hvilka den stackars flickan
arbetade innan -- olyckan skedde. Aldrig vet jag om de voro beställda
eller ej. Något står der utanpå, men jag kan icke läsa skrifvit.

-- Låt mig få se. De tillhöra Walter. För upp dem sjelf, så får du dem
säkert väl betalta, och Lovisa öppnade sjelf falsdörrn och visade henne
till det rum i öfra våningen, som Walter valt till sitt arbetsrum, uran
att ens tänka på att han önskat vara ostörd, ty ett ögonkast på de
qvarlemnade papperen hade väckt hennes nyfikenhet. Hon återvände
skyndsamt och läste med stigande förvåning följande:

"Hvad den tiden är odrägligt lång. Doktorn säger att jag skall förströ
mig genom arbete och glam med grannflickorna. Arbete har jag nog, man
har in hemtat hit linnesöm åt _henne_; -- hvad gör hon? Hör på hans
kärleksprat. Speglar sig i hans ögon! Akta dig Lovisa! dessa ögon äro
trollspeglar. Jag har skådat i dem och blifvit helt förvandlad; ha,
huru jag nu ser ut, måntro Erik skulle känna igen mig?! ... ... ..."

"Mor tror jag håller på med mina skriföfningar, eller skrifver de visor
hon hemtade från byn, för att roa mig. Visor och famnsagor äro icke
mera tid för mig. Jag skulle eljest nog ha en underlig saga att
förtälja."

"När de möttes vid vår stugudörr, och jag såg deras blickar, -- hörde
af deras ord, att de voro gamla bekanta, redan då for ett svärd genom
min själ!"

"Hvarföre hade han dolt detta för mig? Hvarföre en gång till och med
försäkra mig om motsatsen? -- Hvarföre? Jo för att insöfva den arma
landtflickan i den tro, att hon ensamt ägde hans hjerta!"

"O, huru många lustslott byggde jag icke på hans försäkran, att han
endast vore här en liten tid, för att sedan i en stor stad skaffa sig
en syssla -- prest svor han på att han aldrig skulle bli. -- Han ville
då ditföra mig som sin brud, men till dess skulle vår kärlek vara en
hemlighet för alla, äfven för min mor, sade han. Att detta icke var
rätt, insåg jag nog; men han hade två goda förespråkare i mitt hjerta:
min kärlek och mitt högmod, -- ty högmodig säga de ju alla att jag är.
-- Kärleken trodde på hans ord, som om de varit Guds egen röst, och
högmodet sade mig jemt, huru roligt det vore att öfverraska alla, genom
att en dag uppträda såsom hans hustru."

"I den stora staden kunde ingen veta att jag varit den fattiga Lotta
från dragontorpet, ett mellanting -- öfversedd af de rika, dömd att
slafva och arbeta för dem, med afund betraktad af fattiga och okunniga,
för det företräde jag egde framför dem, och hvaröfver de säga mig vara
högmodig..."

"Svartsjukans första gnistor föllö i min själ, när jag fann att han, på
hvilken jag trodde mera än mig sjelf, bedragit mig, när han sagt att
han icke kände, icke brydde sig om mamsell Bryller, som väntades hem.
-- Detta sade jag honom om natten, när jag band de kransar, hvarmed han
ville fira hennes namnsdag, ty vi voro en stund allena, medan de andra
flickorna gingo för alt plocka mera rosor. Huru insöfde han mig icke då
med sitt söta tal, sina falska ord, han sade, det han väl ofta sett,
äfven dansat med Lovisa, men att hon varit honom så likgiltig, att han
ej engång efterfrågat hennes namn. Det var således öfverraskning och
vanlig höflighet som förefallit mig så misstänkt. Ack, jag trodde honom
åter, och berusade mig med försoningskyssen! Det var och blir den
sista!!"

"Huru beskrifva den dag som följde på denna natt: en dag full af
bitterhet och qval! Jag såg _henne_ lik en engel insväfva i rummet,
beundrad och hyllad af alla för sin skönhet och granna klädsel. Jag
kastade ovillkorligt en blick i den stora spegeln midt emot kakelugnen,
bredvid hvilken jag stod. Jag såg mig stå der blek och glömd af alla, i
min snäfva urtvättade kattunsklädning -- en gåfva af medlidande! Glömd
af alla, ty _hans_ blickar bott på _henne_ ... ... ..."

"Lotta, den arma Lotta, som han så ofta kallat sin söta, fin älskade
flicka, erhöll under den långa, eviga middagsmåltiden ej ett
ögonkast ... ... ..."

"När alla lemnat bordet, gaf han mig en vink, det var för att bereda
henne ett nöje. Förbittrad och nästan utan medvetande som jag var,
måste de andra flickorna hjelpa på mig den hvita klädningen och
kransen, och jag ställde mig att sjunga jemte dem."

"Jag hörde en gång fröken Nora omtala en slags bilder, som kallas
automater, månne jag nu ej liknade en sådan? ty jag rörde mig endast
efter befalning. Jag kände ej hela hans tlllställning, ty jag trodde
att allt bestod i det granna med blommor utfirade tornet och vår sång,
men då flög ett förhänge upp, och en röst -- var den från höjden, eller
från djupet? -- ropade i mitt inre öra: 'Detta är en bild af honom!
Detta vackra med blomster utfirade yttre hyser ett svart hjerta, der
hennes namn brinner med glödande drag' ... ... ..."

"Alla sade: det är vackert och kanske sade jag det också, ty hon,
Lovisa, som stod nära mig, hviskade till mig: -- Vet du Lotta, jag såg
detta redan i går, och då föreföll det mig, som en grafvård. Då for det
som en blixt genom mitt hjerta, och jag önskade att det vore
min graf ... ... ..."

"För mig voro dagens plågor icke ännu slut: jag måste se deras
förtrolighet i dansen, hans eldiga blickar, hennes triumferande leende;
höra de omkring ståendes anmärkningar om det vackra paret. Jag utstod
icke längre att stå der. Jag smög mig ut på förstugutrappan och lutade
mitt heta hufvud mot en pelare, redan fuktig af nattkylan; der hörde
jag planer uppgöras af högmodet och egennyttan ... ... ..."

"Huru långe jag låg der, vet jag icke. Jag kom mig åter före, när en
del af gästerna foro bort. När jag åter kom i salen, sade jag åt de
andra flickorna att jag sofvit; man skrattade åt mig. Då kom _han_ och
bjöd mig upp till dans, jag tvekade först, men gick sedan; det var den
sista! Hur olik den vi dansade tillsammans på Barske Gretas bröllop,
johannisqvälln ... ... ..."

"Prostinnans röst bad oss sluta, hon varnade mig för förkylning... Ha,
tänkte jag, det skulle kanske bli min död! Och jag gick, så varm jag
var, ensam hemåt. Det brusade för mina öron, natten var mörk, och dimma
betäckte jorden. Den natten var en bild af mitt inre."

"När jag återkom till mig sjelf, låg jag i min säng. Min mor gret och
sade att man funnit mig på kyrkby ängen, att jag sedan haft feber och
yrat; man hade länge tviflat om mitt lif... Hvarföre fick jag icke
dö?!"

"_Hon_ har varit här, hon, den lyckliga, som han älskar!... men
hvarföre talar hon aldrig om honom! Månne hon anar något, och tror att
hon derigenom skulle såra mig? Ack, så långt tänker icke den rika; de
tro icke att den ringares hjerta äfven kan vara känsligt för ett ömmare
vidrörande ... ... ..."

"Ännu synes ingen misstänka den rätta orsaken till min sjukdom, men
skall det alltid kunna bli en hemlighet? Nej! -- och då ett åtlöje
för... nej, nej, jag måste härifrån!... men hvarthän? ... ... ..."

"Hon lofvade uppfylla min önskan, att få hvila _der_... Ett framkastadt
ord af min mor upplyfte mig, att detta endast kunde ske genom --
sjelfmord... Sjelfmord!... tanken är ryslig; men han sade ju, att
memmiskorna vore lyckligare om de ej stretade under fördomar. En annan
gång hörde jag honom såga till ryttmästarn: -- Hvarföre skall man icke
kunna bortfalla lifvet som en skädning, om der är oss till besvär. --
Ansvaret må således blifva hans ... ... ..."

"Hvad är detta! Bryter han då alla löften, äfven dem han gjort sig
sjelf? Sade han icke så många gånger, att han hvarken ville, skulle
eller borde bli prest. Jag förstod väl icke rätt hvad han menade, men
trodde. Nu äro äfven dessa hans ord -- såpbubblor ... ... ..."

"Mor bannade mig i dag; sade att jag var lat. Hädanefter får hon vara
mig förutan... Sedan onda makter strida inom mig, är all trefnad borta
oss emellan; ... bandet är slitet mellan mig och verlden, jag trifs
icke här. Walter, Walter! du har sjelf låtit mig tvifla om återseendet
i en annan verld... måtte likväl samvetet en gång straffa dig i
denna!!"

"Hvad tröst, hvad välsignelse skall han, som prest, kunna meddela
andra? -- 'Nog kan han tala granna ord', sade Eriks mor, 'men kärna ha
de icke!' Erik! -- honom vill jag icke återse... således bort,
bort! ... ... ..."

Med rysning läste Lovisa igenom dessa orediga och svårlästa
anteckningar. Det blir likväl kinkigt nog att troget analysera de
känslor, hvarmed hon slutade dem. Lovisa var icke elak; hur skulle hon
blifvit det? hon, som egde allt och varit älskad och firad af alla, --
och likväl förblef hon, som så ofta varit djupt gripen af blktade
händelser, hon, som gråtit vid den olyckliga utgången af en roman,
eller det tragiska på skådebanan, hon förblef nu nästan kall, och detta
var likväl verklighet. O, huru ofta är icke menniskan sådan!... Vi
ville ej derföre säga att hon var känslolös vid denna oförmodade
utveckling af en händelse, som hon beklagat, men sedan lättsinnigt
glömt. Nu var visst äfven medlidande med Lotta den öfvervägande
känslan, men det fanns äfven andra underordnade, som uppstego jemte
denna. Det var en hemlig glädje att vara befriad från en medtäflerska,
som kunnat bli farlig med tiden. Det var en liten förtrytsamhet, att
den finska soldatdottren sträckt sina tankar så högt, att hon inbillat
sig bli Walters maka.

Hans uppförande bedömde hon långt mildare än det förtjente; sådana
exempel voro väl mera sällsynta på landet, den tiden; men Lovisa hade
varit i staden... Äfven var ju hon _sjelf_ det föremål, som förmått
honom att lemna sina fattade föresatser; egenkärlekens fernissa
betäckte således hans förhållande. Resultatet af hennes betraktelser
var slutligen detta: "visserligen var det ömkligt med Lotta, men likväl
bäst att det gick som det gick." ...

-- Här sitter du och läser lappri, och bryr dig om ingenting! med dessa
ord inträdde hastigt prostinnan Bryller i rummet, åtföljd af Lottas
mor, som såg helt förskräckt ut. Den förstnämnda skyndade till ett
skåp, lemnade en butelj och en droppflaska åt gumman, bad henne gå
förut, sjelf tog hon en matsked från skänken och skyndade efter.

-- Hvad är på färde, mamma? frågade Lovisa, och stack papperen
skyndsamt mellan noterna på pianot, framför hvilket hon satt.

-- Din man har hastigt blifvit sjuk; tag _eau de cologne_ med dig och
kom med, svarade modren, och skyndade förut med en ättiks-karafin i
handen.

Walter satt bakåt lutad i sin länstol, blek och orörlig, med båda
händerna sammantryckte mot bröstet, likasom felades honom luft. Framför
honom, på skrifbordet, låg det påbegynta protokollet, nedanför, på
golfvet, det papper, hvari det af Lotta förfärdigade arbetet varit
inlagdt; kragorna lågo på hans knä. Det syntes tydligt att han, i samma
ögonblick han öppnat detta papper, överfallits af någon häftig plåga,
som beröfvat honom förmågan att röra sig.

Prostinnan var utom sig, gned hans tinningar och pulsar med ättika och
slagvatten, under det att Lovisa höll _eau de cologne_ under hans näsa;
först hade hon, likväl obemärkt af modren, tillegnat sig det på golfvet
liggande papperet. Hon dömde ganska rätt, att detta gifvit anledning
till katastrofen. Småningom kom Walter sig före. Oaktadt hans motvilja,
förmådde prostinnan honom dock att ta in en god dosis Hoffmansdroppar;
de gjorde snart god verkan, ty djupa andedrag arbetade sig fram utur
det beklämda bröstet.

Emellertid hade Lovisa förstulet öppnat papperet och funnit dessa ord:

_"Håll till godo detta sista arbete af Lotta, och håll edra presterliga
eder bättre, än ni hållit edra andra löften!"_

Lovisa hade just smygt papperet på sitt förra ställe, då Walter såg sig
omkring med rediga blickar, tackade både sin fru och svärmor för deras
omsorg, sade att han nu vore bra, och bad dem lemna honom. Lovisa, som
verkeligen älskade sin man, och nu trodde sig hafva stora skäl att
bevisa honom sin ömhet, önskade blifva qvar, emedan han lätt kunde få
ett förnyadt anfall. En tår glänste i hennes öga, vid denna bön. Walter
drog henne sakta till sig, kysste bort tåren, och sade rörd:

-- Icke nu, bästa Lovisa, jag beböfver ensamhet, så snart jag slutat
detta arbete, kommer jag ned till dig. Skulle jag dröja för länge,
tillade han leende, -- kan du ju höra efter mig.

Lovisa lemnade honom således allena; men drifven både af ömhet och
nyfikenhet, lyssnade hon ofta vid hans kammardörr. Hon hörde honom
länge gå med starka steg fram och åter, stundom trodde hon sig höra
afbrutna ord, hvilka hon likväl icke kunde fatta, sedan hörde hon att
han satte sig för att skrifva.

Öfvertygad att all fara var förbi, kallade hon till sig Lottas mor, på
sitt eget rum, för att nogare få reda på hvad som passerat deruppe.

Varsamt och tyst hade gumman inträdt i hans rum. Kyrkoherden hade varit
så fördjupad i sitt skrifarbete, art han ej hörde henne komma. Hon hade
länge stått vid dörrn, utan att han såg upp. Förlägen, och villrådig
huru hon skulle göra sig bemärkt af honom, steg hon ett steg närmare
och helsade smått. Nu vände han sig hastigt om, såg henne, och bleknade
som ett lärft, sade hon. Derefter rodnade han, och frågade med sträng
ton hvad hon ville, i det att han reste sig till hälften i stolen. Rädd
att ha väckt hans missnöje, framräckte hon med darrande hand det lilla
pakettet.

Han kastade en hastig blick på stilen, som säkert var honom bekant från
förra tider, och nedsjönk åter i sin stol, likväl egde han nog
sinnesnärvaro att med konstlad likgiltighet öppna papperet och se på
arbetet. Då såg han de oss redan bekanta orden. Säkert förekommo de
honom som ett "mene, mene, tekel upharsin", ty han föll tillbaka mot
stolkarmen, och den förskräckta hustrun skyndade ned efter hjelp.

För Lovisa, som nyss fått nyckeln till gåtan, stod saken tydlig och
klar. En viss instinkt, som oftast mer än förståndet leder den unga
qvinnan, hindrade henne ifrån att till och med för sin mor blotta
mannens fordna svagheter. Således teg hon och hörde blott på när modren
en stund sednare kom in till henne, sedan hon blifvit allena, och
bråkade sitt hufvud med hundrade gissningar om Walters hastiga åkomma.
Hon stadnade sedan vid den sannolikaste: att han redan förut
illamående, som han likväl dolt af kärlek för dem, och nerfsvag
blefven, af sitt trägna och _onödiga hufvudbråk_, blifvit skrämd att
finna någon i rummet, som han ej hört komma in.

-- Också var det ingalunda någon behaglig surpris, att få der apropos
sä ett pakett från en sjelfmörderska, tillade hon.

Under tiden de voro i Lovisas rum, hade Walter lemnat sitt arbete och
gått ned i salen, men som ingen var der, beslöt han vänta på Lovisa,
och ville under tiden förströ sig genom musik. Fiol spelade Walter
utmärkt väl, men blott mindre stycken på detta instrument, som han
äfven ej vidrört på länge. Han bläddrade derföre genom noterna, för att
finna något bekant stycke, då föllo i hans ögon de olyckliga papperen
som Lovisa der undangömt och qvarlemnat. Utan att med visshet förmoda
att de rörde honom, stoppade han dem hastigt hos sig, ty han igenkände
stilen, och ville undvika all anledning att tala om Lotta.

Lovisa kom nu in med lilla Valentina; fadren tog barnet på sitt knä och
bad mamma spela något muntrande. Lovisa gladdes åt hans lugna
sinnesstäming. Denna afton förflöt emellan de begge makarna
förtroligare än på länge varit fallet.

Först om söndagsmorgonen, sedan Lovisa hunnit kläda sig och kom in i
salen, -- då Walter redan länge varit uppe, för att, som han sagt,
sluta det i går ofulländade arbetet och se genom uppsatsen till sin
predikan -- föll Lottas papper henne i minnet. Hon ville i all tysthet
förstöra dem, men de voro borta.

För att undvika uppseende, ville hon ej fråga någon efter dem, och
osäker om icke Walter tagit dem, var hon en stund orolig, men lugnade
sig snart, och beslöt att icke låtsa om någonting.

På vanlig tid begaf Walter sig till kyrkan. Först inträdde han i salen,
gick till skänken och slog i en sup åt klockaren, som följde honom,
bärande handboken, protokollet jemte andra papper. Sjelf smakade Walter
aldrig bränvin, men han tog sig ett glas madera, ty luften var töknig
och osund.

Till afsked kysste han sin fru och lilla dotter. Prostinnan, som ärnade
sig i kyrkan, klädde sig och var derföre icke närvarande.

Walter reste som vanligt i en ensittsig chäs och körde sjelf; klockaren
satt bakom. Menföret gjorde att det var litet folk i kyrkan;
församlingen utgjordes nästan endast af dem som skulle underteckna
sockenstämmans beslut. Predikan var kort, och ansågs uppbygglig, som
vanligt. Lysningar och publikationer voro förbi, och gudstjensten slut.
Då inbjöd presten sockneledamöterna till sakristian, för att
underteckna documentet, som genast skulle skickas till vederbörlig ort,
och erbjöd sig att genomläsa punkterna. "Hvartill är det nödigt, vi
känna ju dess innehåll och lita på vår värde kyrkoherde," sade alla och
skrefvo under, hvarefter det förseglades.

Prostinnan, jemte sin bror baron väntade att Walter skulle följa hem
med dem. Då kom denne med ovanlig skyndsamhet, det låg till och med
något sjelkaktigt i hela hans väsende, hvilket de efteråt anmärkte. Han
bad dem fara allena, ty han vore kallad på sjukbesök till en adlig fru,
som han namngaf. Detta förundrade både baronen och hans svärmor, som
icke hört det minsta om hennes sjukdom. Prostinnan bad sin måg köra
försigtigt, och de reste hvar sin väg.

Helt ensam tillryggalade Walter den mer än half mils långa vägen till
den omnämnda fruns egendom. Frun, som alldeles icke varit sjuk, var
sedan ett par veckor hemifrån, hos sin gifta dotter i ------. Walter,
som snart syntes ha glömt ändamålet för sitt besök, begärde af
hushållerskan något mat, och sade sig vara mycket hungrig. Ehuru hon
hade hört att han aldrig nyttjade bränvin, satte hon likväl, efter
gammal sed, fram sådant, tillika med smör, bröd och ost, och skyndade
sig sedan i köket, för att anrätta något passande.

Bordet var dukadt, förrätten och soppan införd; hushållsmamseln bad
honom servera sig sjelf efter behag och aflägsnade sig, för att sjelf
grädda några goda pankakor.

När hon bar in dem, stog en stark bränvinsånga emot henne. Hon kastade
en blick på den nyss fyllda flaskan: den var tom. -- Soppskålen deremot
full ända till brädden. Det står här aldrig rätt till, tänkte hon, men
sökte att hålla god min, och förde ut skålen med dess starka innehåll.
Under det att hennes gäst grep sig an med sista rätten, hade hon
rådighet nog att skicka ett ridande bud till prostgården, för att
underrätta dem der om detta besynnerliga uppträde.

Numera rädd att gå in, såg hon försigtigt genom nyckelhålet; han hade
kastat sig på en soffa och insomnat.

När folk efter några timmar kom från prostgården för att hemta honom
hem, sofde han ännu. När bordet sedermera röjdes af, voro alla
silfverskedar, som varit framme, borta; man återfann dem sedan i den
vansinniges rockficka.

Han måste redan aftonen förut eller om morgonen haft ett anfall af
galenskap, derom vittnade sedan de punkter, församlingens gode män
underskrifvit på god tro, varföre de ock sedan måste betala plikt
för sin efterlåtenhet.

Hvem önskar en skildring af de anhörigas sorg? Alla de hjelpkällor
läkarekonsten deromkring kunde erbjuda, användes förgäfves. I början
rasade han så, att man nödgades sätta jerngaller för fönstret och
stufva in maten genom en lucka på väggen. Sedermera blef han likväl
bättre, och då utöfvade en tolfårig gosse ett märkvärdigt välde öfver
honom; endast han kunde öfvertala honom att ömsa kläder, tvätta, till
och med att raka sig, hvilket han ganska försigtigt gjorde sjelf,
emedan han påstod att andra ville skära halsen af honom.

Denna gosse hade han sjelf fört hem, året förut, från T------s, när han
var ditrest för att begrafva sin far. Modren hade dött några månader
förut. Gossen ansågs som en nära slågtinge till Walter, men var endast
känd under namnet Ville.

Ingen annan än Lovisa misstänkte orsaken till denna olyckliga
sinnesrubbning. Man genomsökte hans arbetsrum i tanka att der upptäcka
något, men förgäfves. Lovisa teg; hvarföre? Det var henne ännu icke
klart, men snart lärde olyckan och smärtan henne tänka öfver sig sjelf
och andra, och då erkände bon inom sig att hon felat. "Hade jag varit
annorlunda," tänkte hon då, "ej låtit fåfängan och behagsjukan bortföra
mig i förströelsernas hvirfvel, lefvat mera i och för den husliga
kretsen, ej retat honom genom min barnsliga nyckfullhet, utan med
kärlek gått hans önskningar till mötes, då hade hans lynne ej blifvit
så dystert, att blott en tillfällighet kunnat hafva makt att rubba hans
klara förstånd."

"Nu deremot, förmodade hon, har han ofta tänkt på Lotta, som så högt
älskade honom, och som äfven han kanhända älskat, ehuru stoltheten och
den lockande utsigten att komma i en oberoende ställning, föranlät
honom att lemna henne. Kanhända har han ofta i sednare tider tänkt, att
den fattiga flickan, ehuru utan talanger och yttre bildning, törhända
blifvit för honom en ömmare maka, än jag... Men hvem lärde, hvem sade
mig detta? o hvilket ansvarsfullt kall hafva icke föräldrar, och
isynnerhet mödrar!!..."

Så tänkte Lovisa likväl icke genast, blott småningom. År förgingo, år
tillbragta under en långsam tärande sjukdom; en sådan förtär kroppen,
men mognar själen!...

       *       *       *       *       *

Åter göra vi ett stort steg framåt i tiden. Det är nu åtta år sedan vi
gjort bekantskap med denna prestgård och dess invånare. Hvad allt
blifvit förändrat sedan den tiden. Det är i slutet af April vi åter
göra en påhelsning, och vi skola anställa en jemförelse mellan _förr_
och _nu_.

Walter var då i lifvets skönaste ålder, med nyligen utvecklad
mannakraft och odlade förståndsgåfvor, samt firad af alla. Kärleken och
lyckan syntes gemensamt bana honom vägen till ett angenämt, verksamt
och nyttigt lif.

Men kasta vi nu en blick genom de väggar som innesluta den olycklige,
så se vi honom lutad och afmagrad, med tofvigt hår och skägg, med
ögonen stirrande på en fläck af väggen, likasom ville hon genomborra
den med sina blickar. Detta är likväl ett tecken att han snart öfvergår
från rasande tillståndet till ett mera stilla och sansadt.

Prostinnan Bryller, då en fru om 60 år, rask, fyllig, med friskt och
trefligt utseende, har under de sednare åren krympt ansenligt
tillsamman. Hon ser väl ännu om sitt hus, men man ser tydligt att hon
tröttnar till själ och kropp, Hennes blick på den lilla Valentina
uttalar lifligt den önskan: "Måtte himlen för din skull uppehålla mina
dagar."

Och Lovisa, som då var den vackra, lefnadsglada rosen, nyligen omgifven
af vår fordna hufvudstads fjärilar och hemkommen till föräldrahemmet,
der sjelfva luften för henne tycktes vara uppfylld af kärlekens
ambradoft, ... hvar finna vi henne nu?...

I ett rum, med tillskrufvade fönsterluckor, står en snöhvit bädd; der
ligger den bleka blomman härjad af lifvets stormar. Ett mildt leende
kring de blåhvita läpparna visar oss att själen, under sin flykt till
andra regioner, sett skymten af en högre sällhet, och lämnat ett
uttryck deraf öfver den jordiska hyddan, som utmagrad af plågor knappt
visar en lemning af hvad hon fordom varit.

Liket skall svepas samma afton, och begrafvas den sista Maj.

I salen, nu med lakan för alla fönster, sitter numera vice pastor
Marenius, som nyss blifvit utnämnd till curam gerens, och skrifver
bjudningskorten till begrafningen. Baronen, jemte prostinnan, gör sina
anmärkningar öfver förteckningen på gästerna. Hon ser bekymrad och
bedröfvad ut; men äfven på vår stolta, lefnadsglada baron hafva åren
och händelserna inverkat; han har blifvit gammal sedan vi sist sågo
honom, och har nu antagit som valspråk; "menniskan spår, och var Herre
rår!"

Nu inträdde med raska steg en yngling; på hans sorgdrägt och hans
omisskänneliga likhet med Walter, i dennes yngre år, kunde en fremmande
tro honom vara en son i huset; det var samma gosse vi redan omnämnt.

-- Nå, kära Ville, huru är det med morbror i dag? frågade fru Bryller.

-- Mycket bättre än i går. Jag kommer just för att begära lof att få
föra honom i rummet der moster ligger, svarade denne.

-- Hvad i Herrans namn tänker du på, kära barn, ropade prostinnan
förvånad. Hvem vet hvad det kunde bli för en olycka af!

Äfven baronen skakade på hufvudet, och frågade hvarföre ynglingen ville
föra honom dit.

-- Emedan morbror i dag är så ovanligt redig, svarade Ville. Han påstår
väl, allt ännu som förr, att hans hustru drunknat för tjugu år sedan i
holmsjön, hvarföre han äfven ej äter fisk från denna sjö. Likväl vill
han se detta lik, säger han, för att öfvertyga alla menniskor att detta
är en bedragerska, som har gifvit sig ut för hans hustru. "Min hustru",
försäkrade han nyss, "känner jag nog igen på en brun fläck på halsen,
den är stor som en hasselnöt."

-- Verkeligen har icke Lovisa ett sådant tecken, ropade prostinnan, och
slog ihop sina händer, -- och det kan han nu påminna sig!...

-- Låtom oss då föra honom dit, bad Marenius enträget, -- hvem vet
hvartill det är nyttigt.

-- Men laga änteligen så att folk är till hands, kära Ville, varnade
baronen.

-- Jo, men ingen själ får visa sig, ty då går han icke ur sitt rum. Med
dessa ord aflägsnade sig ynglingen och gick in till Walter.

Han fann honom stående framför sin lilla spegel, antagande en något
behagsjuk min, som hos dåren alltid blir en grimace, och han sade:

-- Min hustru är det icke, det vet jag bestämt, likväl vill jag göra
dig till viljes, min gosse, och se henne; törhända är det någon annan
af mina bekanta.

En klar dager upplyste nu den dödas milda anlete. Länge stod Walter
försänkt i hennes åskådande, undersökte sedan det omtalta födelsemärket
på halsen och vidrörde det, liksom han fruktat ett bedrägeri.

-- Det är likväl hon, min hustru! min Lovisa! sade han gråtande, -- och
jag dåre, som låtit onda andar inbilla mig, att det var Lovisa som blef
halft uppäten af fiskarna i holmsjön. Är det då ingen som kan väcka upp
henne? ropade han och vred förtviflad sina händer. -- Men nej, nej, den
som är död, blir död för evigt!...

-- Nej, goda Walter, det är icke så, ty hon vaknar till ett bättre lif
efter detta, der vi en gång få återse henne! sade en mild manlig stämma
bakom honom. Det var Marenius, som djupt deltagande iakttagit sin
olyckliga vän.

Walter studsade och såg sig om.

-- Sådant der är idel barnsagor och bikt, mumlade han, under det han
betraktade den talande med skarpa blickar, hans minne tycktes allt mera
ordna sig, och slutligen, när vännen nämnde sitt namn, störtade han om
dess hals och gret.

Marenius talade då om Lovisa, huru tålig och god hon varit, huru hon
bedt Gud för sin man och deras lilla dotter. Gerna hade han fört barnet
till honom, men han vågade det ännu icke, ty Walters panna mörknade,
och snart inneslöt han sig åter och lemnade ingen den dagen mera
tillträde.

Dagen derpå var han åter tillgänglig och ville återse Lovisa. Han
igenkände då också sin svärmor, och påminte Marenius flere händelser
från studentåren. Hvad som låg deremellan, syntes vara omgifvet af ett
töcken; stundom skingrades väl detta mörker för ögonblicket, men
emellanåt talade han förvirradt om demoner och gaftar; påstod sig hafva
kämpat och öfvervunnit en trollkarl, samt beröfvat denne sin talisman.
"Denna talisman, som lätt kunde göra folk olyckliga", påstod han sig
hafva gömt i sin förra kammare så väl, att ingen kunde få reda på den,
m.m. dylikt.

Då ingen motsade honom, återvände han snart till ett redigare
tillstånd.

Begrafnlngsdagen inföll, och Walter ville nödvändigt ledsaga sin maka
till dess hvilorum: man motsatte sig icke hans önskan. Stilla och
allvarsam inträdde han i kyrkan, der Marenius höll ett vackert tal
öfver den aflidnes tålamod och undergifvenhet under alla plågor och
olyckor. Alla gåfvo derunder akt på den olycklige enklingen, hvars
anletsdrag, mot slutet af ceremonien, antogo ett nästan gäckande
uttryck. Förfärad af dess tecken till nytt vansinne, lemnade man
kyrkan; men under hemvägen var han stilla och sluten inom sig sjelf.

Till allas förundran bar han sig ganska förnuftigt åt vid gästernas
ankomst till begrafningsgården, och talade redigt i flere ämnen under
några timmar; men på en gång försvann han, stängde sig in i sitt rum
och larmade långt in på natten. Mången trodde då att allt hopp om
bättring var förbi.

Begrafninsgästerna voro skingrade. Marenius, som bebodde den kammare
som varit Walters arbetsrum, gick der fram och åter under sorgliga
tankar. Lovisa hade på sin dödssäng gifvit honom förtroende om sin mans
och Lottas förhållande, såvida hon kände det sjelf. Hon trodde att
Lottas hårda ord ingifvit honom ånger öfver sitt brott mot ett kanhända
högtidligt löfte, som han för en eller annan orsak gjort, att ej ingå i
prestaståndet, och att detta rubbat hans förstånd. Marenius hyste väl
inom sig en annan tanke, motsade henne dock icke och tröstade henne med
den försäkran, att en ändamålsenligare behandling samt ombyte af
vistelseort skulle verka välgörande. Han lofvade att vara en broderlig
vän för Ville, en faderlig uppfostrare för hennes dotter, en son för
den gamla modren.

Det var med tanken på de dyra pligter han åtagit sig, som Marenius nu
vandrade i sitt rum. Hvarje gång han kom till öfra ändan, varseblef han
på väggen nära fönstret en upphöjning, likasom om något varit doldt
bakom tapeten; slutligen beslöt han göra en undersökning, och fann ....
det af Lotta skrifna omslaget kring prestkragorna, som äfven voro der,
tillika med de öfriga papperen. Det var således den "onda talisman",
som Walter sagt sig undangömt för allas blickar...

       *       *       *       *       *

Vi slute berättelsen med ett utdrag af ett bref, skrifvet af Marenius
till sin vän doktor X, mot slutet af sommaren.

"Som en nyhet meddelar jag dig den glädjande underrättelsen, att Walter
förbättras ögonskenligt. Han öfvertalades lätt att i barons och Villes
sällskap göra en resa till Lovisa hälsokälla och gvarstadna der några
veckor; under tiden gjordes här några förändringar med rum och möbler,
på det ingenting skulle påminna honom om det gamla eller den
sistförflutna tiden. Sitt förhållande som kyrkoherde tyckes han helt
och hållet hafva glömt, och är glad att jag tjenstgör; han synes fägna
sig öfver att få njuta af mitt umgänge. Sjelf anser han sig vara en rik
egendomsherre, och gör många och stundom kloka förslager till ändringar
och förbättrande af arbetsfolkets vilkor. Han låter kalla sig
brukspatron..."

"Stundom äro väl hans tankat mera fövvirrade, men skingras lätt genom
åsynen af haus lilla flicka, som han mycket älskar. Jag hoppas allt
godt af tiden och nyttiga förströelser vid jordbruket, som han med
ifver omfattar. Men först och sist af det evigt bcestående ordet."

"Jag bekänner att hans öde legat blytungt på min själ, emedan jag på
sätt och vis anfcr mig som en orsak till hans lidande. Hvarföre skulle
jag öfvertala honom att ingå i ett kall, som är så ansvarsfullt, när
han ej egde sann kallelse?... Men himlen vare mitt vittne att jag
menade väl. Jag trodde att det fritänkeri han fordom affekterade i
vissa sällskaper, var tillgjordt -- ty med mig gjorde han det aldrig --
och om det till äfventyrs skulle qvarlemnat något frö i hans själ,
skulle det snart fövqväfvas af det allt upplysande ordets kraft, samt
han förädlas genom helgad kärlek till ett godt och ädelt qvinnohjerta;
men ack, det var icke så väl... hans känsla för könet var endast
beräknad sinlighet..."

"Hvilken skada, att ett sådant förstånd skulle samla i mörkret öfver de
eviga sanningarna!"

"Med skäl sjunger den tyske skalden Eduard Krause:

    "Der Herr des Haufes heist Verstand,
    Und Zveifel der wüste Geselle!"