Produced by Jari Koivisto and Tapio Riikonen






RUNOJA

Kirj.

Kössi Lindström [Kaatra]




Ammattilaisten Kirjapaino,
Turku, 1905.






      Sensuurin hyväksymä 28 p. Helmikuuta 1905.



SISÄLLYS:

I.

 5. II. 1904.
 Minna Canthin muistolle.
 Viimojen vinkuessa.
 Heikkoa verta.
 Kuulas, kalpee kevät-yö.
 On niinkuin --.
 Koska koitti päivä sees?
 Pois ruikutus!
 Yölepakoiden aikana.

II.

 En tahdo --.
 Tuli kuolema --.
 Mitä olet minulle neiti?
 Kevät-huokaus.
 Aalloilla.
 Kevät ehtii.
 Lainehtii laiho --.
 Nukkuos mieronmies.
 Aikainen vuokko.
 Sonetti I.
 Sonetti II.

III.

 Murrosaikana.
 Remuaville.
 Niin monta --.
 Pajassa.
 Hän.
 Kankurin virsi.
 Kappale eräästä juhlarunosta.
 Milloinka?

IV.

 Katri.






I.




    5. II. 1904.


    Maa, tämä Suomenmaa oli sorrantaa ylen kauvan
    kärsinyt vainoojain, sodan, hallan ja puuttehen inhan,
    vaipunut vaivoihinsa ja sortua uhkasi kohta,
    kun oli uupunehet sen lapset, poiss' oli päivä,
    nouseva aamunkoi, joka toivoa antanut oisi,
    poiss' oli urhokkuus, taka-aikain intosa mieli,
    poiss' oli uskokin tuo, joka siirtää vuoria voipi,
    usko ja luottamus tään tuhatjärvien maan elinvoimaan.
    Kansoa uhkasi näin iki-yö sekä kuolema kylmä:
    haut' oli luotu jo sen, sitä peijaat valmihit vartos.
    Silloin kuulevi maa kevätlaulua sointuavaista,
    laulua kauniimpaa, ihanampaa kuin oli konsaan
    kuullut se lapsiltaan, ilon murheen aikojen vierren.

    Laulupa kertovi kuink' ihanainen ja suuri on Suomi,
    kuinka on kauniit tuon suvipäivät ja talviset illat,
    maa miten kukkivi, kuin salot sillä on suuret ja laajat,
    lintujen laulua täys joka honka ja kukkea koivu,
    kuinka on mahtavat tuon joet, järvet ja vyöryvät virrat,
    peltoa kuinka on tääll' erä viljava kullekin suotu,
    maat' ihan yllin kyliin, honkia pirttejä varten.
    Vierisi virsi ja sen sävelet näin virkkasi vielä:
    Tääll' isät taistelivat vihamiestä ja vainoa vastaan,
    hurmeellaan tämän maan vapahaks', omaks ostivat meille,
    taistelivat petojen: sutten ahnaan, kontion kanssa,
    hautahan astipa myös syyshallojen huuruja kärsein
    soita he kaivoivat, ojat ympäri korpia loivat,
    kyntivät, kylvivät maan "Jumalaltaan kasvua toivoin",
    uskoen siunaukseen käden työn sekä uutteran mielen,
    vaikk olikin petäjää tahi olkea leipänä joskus,
    raunio vaan tupa maan vihamiehien vainojen alla.

    Laulu ja laulaja vaan näin jatkoi sointua tuota:
    Suomi on armain maa, isänmaamme ja siksipä Suomi
    saakohon lapsiltaan sydämet sekä rakkaudenkin,
    jolla se hallaisestaki maaperästään ihanaiset
    nostavi heelmät, kukkia kasvattaa sekä siittää.
    Kenp' olis siis kotimaataan, Suomea suojelematta
    rakkaudellaan? Voisiko kenkään hyljätä, heittää
    syntymämaata ja rantoja rakkahan, kallihin Suomen?

    Suora on Suomen mies; sitä peljätä ei takatalvi,
    ei vihamies, ei vainojen, vastusten suruvuodet.
    Siksipä Suomenmaa ajan aaltojen kuohujen tullen
    hyrskyhyn sortua ei voi, vaikka se vaappuvi joskus.
    Vaivojen vaikeuteen tämä maa on tottunut aina;
    pälkähästään pahemmastaki pääsi ja nous joka kerta,
    suorana, nuorena taas ylös nostaen taivohon päätään,
    kun syvät sillä on juuret ja sitkeä, jäykkä sen runko.

    _Maa karu, pieni ja köyhäki suur', ihanainen on sille,
    ken sitä lempivi vaan sekä kutsua kuulevi hellää!_

    Laulaja lauleli näin. -- Sydämet suli, kuin kevättuuli
    henkäsi Suomenmaan yli, nostihe kukkia tänne.
    Virkosi kansa jo, nous inehmoisien toivo ja usko,
    ett' elonaamu jo taas oli Suomehen valkenemassa,
    poistuu pilvinen sää, takatalvi ja halla jo haipuu.
    Nous isänmaa, kevät koitti ja selkeni seesteä huomen,
    nuoriso valveutui, heräs vanha ja kiirehin kohta
    toimehen tartuttiin sekä hengen toukoja tehtiin.

    Suurtapa työt' teki hän, isänmaan tuki, sankari, urho,
    taikuri taitava, mies ihanteen, tosityön sekä tarmon,
    kyntäjä, kylväjä, tien, uran uurtaja, syttäjä soihdun.
    Kiittävi hänt' tupasen matalan mies, haltija linnan.
    Nuor' sukupolvi ja hautaan horjuva, vaipuva vanha
    kukkia kummulleen ihanaisin tuntehin laskee,
    kiittävi laulajataan sekä kaipuut' itkevi hiljaa,
    painaen pään rukoukseen tän ajan ankean alla,
    uottaen auvoa taas sekä huomenishetkeä Suomen.




    Minna Canth'in muistolle.


    Sa annoit syvän sydämen
    ja poves tunteen totisen
    edestä heikon, horjuvan,
    suruunsa sortuvan.

    Sa tunsit voimat inhan yön
    ja väkevämmän vainotyön
    ja valheen ansat ahtahat,
    ikehet katalat.

    Mut luotit toden taikahan
    ja rakkauden voimahan,
    kun oikeus ne aateloi,
    vapaus ihannoi.

    Ja aattehesi eestä sa
    sait omat voimas uhrata
    ja tuta tulta taistelon,
    mi johti voittohon.

    Oot itse alla multien;
    vaan aattehesi ijäinen
    elää ja heelmät siittävi.
    -- _Sua Suomi kiittävi!_




    Viimojen vinkuessa.


    Käy voimatöiden kohu kautta maiden
    kuin rajun viiman viuhu, myrskysää,
    ja heikot vapisee, kun voimakkaiden,
    päämiesten miekat maassa heläjää.

    Ja sekasorron turmahenki havaa,
    hävittää sovun, rauhan raatelee
    ja syvät, umpeen menneet haavat avaa
    ja hävityksen työlle hymyilee.

    Nyt vanha valittaa ja vaikeroipi,
    vaan uusi uljana kohoaa,
    ja yli kaiken toden torvi soipi
    niin että avaruudet kajahtaa:

    Pois valhenaamarit ja valhevaatteet,
    pois petos, vilppi, aseet alhaiset,
    pois halvan itsekkyyden inhat aatteet!
    Syyt tekojen ja teot ylhäiset!




    Heikkoa verta.


    Niin pimeä nyt ompi laaksoloissa,
    ett' inehmoiset heikot raukat noissa
    ei käydä tohdi eteenpäin, ei taa,
    kun salakuiluja on täynnä maa,
    vain harvat jalallensa pohjaa saa.

    Ja jakseta ei nousta kukkuloille,
    korkeelle ylös valon valkamoille,
    joiss sädehtivä ain on aurinko,
    käy valonlasten leikki, karkelo,
    uljaana astuu aina inehmo.

    Niin korkea on valon valtavuori
    ja jyrkkä sinne vievä polku suorin,
    ett tuota katsoakin kartetaan,
    se liian korkeaksi uskotaan
    ja ennen käydään kuiluun kuolemaan.

    Inehmo pelkää päivää -- pimeätä,
    ja kupeellansa kulkee kauhu, hätä;
    mut on kuin ei hän siitä milloinkaan
    vapaaksi tyyten tahtois päästä, vaan
    kaipaisi kahlettansa ainiaan.

    Miks murskata ei epäuskon kyytä,
    pois heitetä jo heikkouden syytä,
    ylväinä, uhkamielin, pystypäin,
    varmoina viimeinkin jo käydä näin
    kuiluista kukkuloiden valoon päin?




    Kuulas, kalpee kevät yö.



    Kuulas, kalpee kevät yö,
    taivahalla tähtivyö,

    Pohjantähti, Otava,
    Väinämöisen miekka ja

    kaikki, kaikki tähtöset,
    Luojan silmät valoiset

    luovat katseen päälle maan.
    Maassa yötä nukutaan,

    nukkuu vanhat, nuoremmat,
    valveill' on vain virkummat

    ja ne, jotk' ei unta saa,
    joita suru ahdistaa:

    Miksi, miksi nukutaan,
    nukutaan kuin kuolemaan?

    Kuolohan on unta myös,
    unta ikuisessa yöss'.

    Elvy aamu, huomen jo,
    nouse yöstä aurinko,

    ett'ei iki-unta vaan
    nukuttaisi päällä maan!




    On niinkuin --


    On niinkuin ei olis kyllin
    suruss' ympäri Suomenmaan,
    kun murheen siementä inhaa
    sen lapsoset kylvävät vaan.

    Salaparjaus toimii yössä
    ja joustaan jännittää,
    viatonten sieluhun syösten
    vihan vasaman myrkykkään.

    On orjien urhokkuutta
    salavaino ja kettuus tää.
    Monen voimakkaankin miehen
    sen alla on taipunut pää.

    Mitä voikaan ihmislapsi,
    kun uskoa ei hän voi
    lähisempään veljehen taikka
    sisareen parahimpaan, oi?

    Elo kuoloa katkerampaa,
    katalampaa on toki näin,
    kun saa sala-iskuja aina
    odottaa käsist' ystäväin.




    Koska koitti päivä sees?


    Kaikki, kaikk' on harmajaa,
    luonto, taivas, ilma, maa.
    Koska koitti päivä sees,
    pienen pieni pilke ees?

    Monet kerrat noussut on
    arka aatos taivohon:
    Koska pilvi pakenee,
    utu, usva hälvenee?

    Vait on taivas yhä vaan.
    Hämärissä kuljetaan,
    sokkosilmin astutaan,
    langetaan ja langetaan,

    ikävöidään ylöspäin,
    vaan ei käydä käsikkäin,
    kun ei toinen toisehen
    luota seass' sumujen.

    eikä täällä yksikään,
    jaksa, kestä yksinään.
    Heikko henki horjuvi,
    arka sydän sortuvi.

    Mitä voipi voimakkain,
    tahdokkain ja tarmokkain,
    kun sen, min hän rakentaa,
    toinen kohta kukistaa?

    Babeltorni-toivehen
    tappaa pyyde pikkunen,
    kun ei veli veljeään
    eikä edes itseään

    täällä tunne, tajua,
    ei ees' tahdo tajuta.
    Siit' on summa sumujen,
    utujen ja usvien.

    Koska koitti päivä sees,
    pienen pieni pilke ees?




    Pois ruikutus!


    Pois ruikutus! Raukkojen toimintaa
    on oihkia, voihkia aina.
    Ken tääll' yhä itkien vaikertaa,
    sitä elämäntaakka painaa,
    sitä pistää kohtalon ilkeä ies,
    hän on murtunut, mennyt mies.

    Ei löydä hän onnea ollenkaan,
    vaan surren vaipuvi varhain,
    kuin kirottu käypi hän vaivassaan
    ja hälle on hauta parhain:
    elämästä hän tahtovi päästä pois,
    näet mullassa rauha ois.

    Kas, murheen enkeli liihoittaa
    yhä miehestä mieheen lentäin,
    hän uusia sieluja pauloittaa
    luo kunkin kauhuna entäin,
    ja raukkojen lauma se karttuu vaan
    ja kohta jo täyttää maan.

    Sukukunta on sairasta sielultaan
    ja siinä on orjan verta.
    Oi, voimmeko nousta me koskonkaan,
    päät pystyssä käydä kerta
    ja täysin tuntea riemut nuo,
    joit' elämä meille suo?

    Pois ruikutus! Työhön ja toimintaan
    jo käyköhön mies ja nainen,
    kukin lyököön omalla voimallaan
    pois tuska ja vaiva mainen.
    On heikolle apuna yhteistyö,
    kun häntä uhkaa yö.

    Käsikädessä käytävä täällä on
    omat voimat jos eivät riitä.
    Ylös heikko ja käykösi taistohon
    ja joukkoon itsesi liitä.
    On tuska ja vaiva sun vainoojas;
    sitä iske sa voimallas!

    Pois ruikutus! Nouskohon kunkin pää
    ja rinta jo tuskan alta!
    Uus päivä jo vastahan kimmeltää.
    Pian lyöty on vaivan valta,
    omat voimat jos ihminen ymmärtää
    ja jos kehnous poies jää.

    On yllin kyllin jo kärsitty
    ja tunnettu tuskaa täällä,
    on liika paljo jo itketty
    ja kuljettu hiilten päällä.
    Tuta kerta jo täytyvi onnekkuus. --
    Ota vastahan aika uus!




    Yölepakoiden aikana.


    Yölepakoiden aika on jo täällä,
    taas luontoamme syksy syleilee
    ja kesän sulon sortaa hyyilä, jäällä
    ja huurrehuulin meille hymyilee.

    Käy korpimailta, soilta häijy halla
    ja pohjan perukoilta pakkanen.
    On elo kaikki kohta niiden alla,
    on armas päivä vanki varjojen.

    Mut oisko täytymys myös ihmisenki,
    tän luomakunnan kruunun kuolta pois?
    Ei hänen, eihän jumalainen henki,
    Jumala itse häness' silloin ois!

    Tuo aate ihanainen; olla suurin,
    se yksin inehmoisen pelastaa
    ja eloon istuttaapi kiini juurin,
    joit' taitetuiks' ei yö, ei talvi saa.






II.




    En tahdo --!


    En tahdo ma pyytää armoa,
    en ryömiä polvin paljain,
    alas tahdo en päätäni taivuttaa,
    en kulkea valhevaljain,
    vaikk' elämä tulta ja tuskaa ois
    ja se ruoskana ylläni sois.

    En tahdo ma templejä saastuttaa
    tekohurskaan kasvoja kantain,
    en pilkata Herraa taivahan
    rovon uhriarkkuunsa antain:
    vaikk' onkin syömeni syntinen,
    ole publikaani en.

    En tahdo ma lampahan lailla vaan
    ain jäljessä toisten juosta,
    en henkeni janoa sammuttaa
    kylä-karjojen laidun suosta,
    vaan yksin etsin ma lähteen tuon,
    joka virkistyksen suo.

    Olen vielä ma heikko ja horjuva,
    mut vielä mun voimani varttuu
    ja tottapa, vaappuva varmuutein
    monin kerroin kasvaa ja karttuu,
    kun tahtoa täytymys kasvattaa,
    työ tarmoa vahvistaa.

    Mitäs siitä, jos jalkani horjahtaa
    ja ma lankean maahan saakka,
    tai lepoa hiukan ma kaivannen,
    kun painava niin on taakka:
    ma jällehen nousen ja uhmaten
    käyn tietäni eellehen.

    Näet, voihan murtua muuritkin
    ja haljeta vuoret vankat,
    voi kosket kuivua uomissaan
    ja kaatua korvet sankat:
    miks ei siis ihminen horjahtaa
    vois varmana kulkeissaan?

    Mut nousta ja seisoa sentään taas
    ja vieläkin kerran koittaa,
    vain itsehen uskoa uudelleen
    ja kaatua taikka voittaa.
    Kas, siinäpä mitta on miehuuden;
    tuta tahdon ma onnen sen!




    Tuli kuolema --


    Tuli kuolema laulajan kammioon
    ja miestä saada pyysi,
    sulotoiveet hältä ja haavehet
    kaikk' ilman armoa hyysi.

    Ja hän, polo laulaja, kärsinyt,
    tuns' ankaran kuolon miehen,
    tuns' onneton, ett' oli täytymys
    hänen taipua Tuonen tiehen.

    Vaan juuri kun kuolema saaliinaan
    runoniekan ryöstää aikoi,
    niin silloin enkeli saapuikin,
    pois kuoleman inhan taikoi.

    Lens' suojelusenkeli ylhäältä;
    lens' siunattu korkeammalta
    ja lemmen voimalla nosti hän
    kovaonnisen kuolon alta.

    Ja elämä jällehen ilmestyi
    ja laulajan mielen täytti,
    hänt' työhön kutsuen, kauneimmat
    elon taistelukentät näytti.

    Mut miehen mielt' ei hurmanneet
    kuvat kaunihit, loistavimmat,
    vaan katse enkelin parhaimman,
    sulosilmät armahimmat.

    Ja pelastajalleen lausui hän:
    Oi, paljo sa annoit mulle!
    Nyt eloni, henkeni lahjoineen
    olen, armas, ma velkaa sulle!

    ja enkeli katsehen kaunoisen
    loi laulajaan ja hymys.
    Mut kelmeä kuolema kauaksi
    pois kaikkosi, kulki ja lymys.




    Mitä olet minulle neiti?


    Mitä olet minulle neiti?

    -- Iltapuhde, hetki hertas,
    pääte päivän vaivalloisen
    miehelle menehtyvälle.
    Olet hiljainen hyminä,
    unen suova yön sävele
    tunnon tuskaisen iloksi.

    Mitäpä minä sinulle?

    -- Lintu myrskyn mylleröivän,
    pilvi päällä poutapäivän,
    kuura kukkasen kupeella.




    Kevät-huokaus.


    Niin pohjattoman kaihon luovat mulle
    nää kevät-illat ihanuuksineen,
    ett tajuta en taida, mitä kaipaan,
    mi huoli hiipii mulle sydämeen.

    Mut jospa saapuisit sa immyt armas,
    sa, josta useasti unta näin,
    ja hellän suudelmasi soisit mulle,
    ja illat istuttais me lähikkäin,

    niin ehkä vaimentuisi vaiva multa
    ja hälveneisi syömen suruisuus.
    -- Oi saavu Kevätär, oi saavu kulta,
    tuo talveheni kevät, aika uus!




    Aalloilla.


    Me keinumme elämän aalloilla
    ja etsimme valkamaamme,
    mut emme tiedä me poloiset
    sen koska kohdata saamme.

    ja virran vyörtehet pauhaavat
    ja lainehet lyövät laivaa
    ja alle aaltojen kohtalo
    salahautoja, kuiluja kaivaa.

    Mut nousta noista ja uskaltaa
    yhä uhmata kohtaloansa,
    on miehen määrä ja miehen työ,
    hänen onnensa, ainoansa.

    Ei taipua, vaikk' olis valkeana
    joka puolella merten tyrskyt,
    jyly pilvien sois salamoinensa,
    yli purren löisi jo hyrskyt.

    ja tyyninä hetkinä huoahtaa,
    vaan myrskyhyn valmis olla.
    On sankari vaan se, mi taistellen
    lyö leikkiä kohtalolla.




    Kevät ehtii.


    Kevät ehtii.
    Niin korkean kaaren kiertää jo
    meren takaa nouseva aurinko,
    mi sätehin selkein hohtaa.
    Väriloistossa kylpevät kinokset,
    kun sätehet niitä kohtaa,
    ja puissa on jäiset kukkaset,
    niin kauniit, ihanat, ihmeiset.
    Kevätviesti nyt ilmoja kiitää
    ja se auringon siivillä liitää
    avaruuden halki ja saapuu se
    kuin laupeus-enkeli kaikille
    ilotuntehen suuren tuoden,
    joka rintaan riemua luoden.


    Kevät koittaa.
    Nyt taantuvi talvinen murhe taas,
    nyt voima, min heikkous maahan kaas'
    taas uhmaten henkiin herää.
    Polo, raukkakin toimeen ryhtyvi nyt
    ja tarmoa tahtoon kerää.
    Tien oudon polkija eksynyt,
    mi kaikkea täällä on epäillyt,
    maan varman tuntien allaan,
    epäuskon murtaa, tallaa
    ja nostavi päätään taivohon
    sulotuntehin huomaten auringon,
    joka hälle vastahan loistaa.
    -- Kevät kauhujen kammon poistaa!


    Kevät saapuu.
    Valon-kaipuu syttyvi sieluihin
    ja raskautettuin rintoihin
    kevät vapauslaulua soittaa.
    Tosi valheen valtoja vastaan käy
    ja pimeän peikot voittaa
    sekä sinne, miss' ei valoa näy,
    nyt soihtujen kanssa se ennättäy
    tulet syttäen kaikkialla.
    Ken nyt olis murheen alla,
    kun toivoa laulaa taivas, maa,
    kevät-riemua riutunut rinta saa?
    Ylös ihminen, murhees murra!
    Nyt ei saa kenkään surra!




    Lainehtii laiho --


    Lainehtii laiho eessä ikkunani
    uljaana uottain aikaa kukinnan,
    etäältä hiveleepi katsettani
    lahdelta vaahto laineen valkean.

    Ja havumetsä tumma tuoksuansa
    siivillä suvituulen mulle tuo,
    rannalta lehto riemulaulujansa
    ääntänsä säästämättä mulle suo.

    Ja luonnon lauluhun ja riemuhunki
    ja Suomen kauneuteen korkeaan
    murtuupi murhe, karvas kaiho munki,
    rintaani riemun, levon, lohdun saan.




    Nukkuos mieronmies!


    Onnenkerjuri taivaltaan
    asteli alla mielin --
    Lintupa lehdossa oksallaan
    lauleli hellin kielin,
    viserti riemuin tuo.

    Kulkuri saapui luo.
    Sairas sielu ja sairas pää
    painavat miehen mieltä,
    kun ei onnea, auvoa tää
    löytäne mieron tieltä.

    Lehdon lintunen kuiskuttaa:
    Lepäjä, laulua kuule;
    laulelen riemua taivaan, maan,
    riemua ilman tuulen,
    lempeä, lohtuakin.

    Kerjurin korvihin
    entävät lintusen laulelmat.
    Istuvi mieronmiesi.
    Hukkuvat orpous aatelmat,
    tuntokin tyyntyä tiesi.

    Linnun lauluhun mieronmies
    nukkuvi lapsen lailla.
    Poissa on tuska ja tunnon ies,
    nälkäkin unten mailla.
    Nukkuos mieronmies!




    Aikainen vuokko.

    (Vainajalle)


    Valkovuokko hangen alta
    nosti nuorteana pään,
    luuli, että kevään valta
    pohjolasta vei jo jään.

    Erehtyipä kevätkukka,
    valju valkovuokkonen,
    pettyi pieni kukka-rukka:
    takatalvi sorti sen!

    Häijy, harmaa halla hiipi
    pimeiköistä pohjasen,
    runteli ja repi, riipi
    vienon valkovuokkosen.

    Kesken kevät-toivojansa,
    kesken utu-uniaan,
    kesken elon-onneansa
    vaipui kukka kuolemaan.




    Sonetti I.


    Soi leivon laulu kylmän kalseasti
    ja viluisesti käki kukahtaa,
    pohjoisen viima vinkuu ankarasti,
    jääkukkasissa nurmi nukahtaa.

    Viel' etelä ei jaksa tänne asti
    suloista suvisäätä sirottaa,
    ei kevätpäivä paista paahtavasti,
    aurinko piilee pilven tumman taa.

    On niinkuin kevät toisi tummaa turmaa
    ja takatalven lunta, hyytä vaan,
    mi kylmää, kuihduttaa ja tyyten surmaa,

    mit' elonalussa on hiukankaan;
    ei sytä sydämiin nyt kevät hurmaa,
    ei nosta inehmoista ihallaan!




    Sonetti II.


    Suruisna silmäilee nyt sarkojansa
    ja huokaa huolissansa peltomies,
    mi säästänyt ei suinkaan vaivojansa,
    kun kynnöt, kylvöt taiten tehdä ties.

    Oi, mist on musta murhe muodossansa
    ja mistä miehen tunnon tuskan ies?
    -- Ei armas päivä paista peltoansa,
    piilossa pysyy taivon taikalies.

    Ja joka päivä lankee ylähältä
    raskaasti vettä päälle laihojen,
    vie viljakullan kalliin kylväjältä.

    auringon puute, pillat pilvien,
    ruis runneltuu ja maahan maatuu hältä,
    ei jyvin täyty tähkät olkien.






III.




    Murros-aikana,


    Nyt herätys käy kautta maailmoiden,
    soi syntysanat valkeen huomenen,
    mi vielä yössä uinuu unelmoiden,
    mut' tuntee, ett' on täys jo aika sen.
    Soi kaikkialla kohta sotatorvet
    ja joukot täyttää aukeat ja korvet,
    laps, nainenkin nyt yhtyy joukkohon,
    kun hengen ritarit käy taistohon.

    Ja hengen aseet välkkyy kirkkahina
    valaisten tuliterin hämärää,
    on valon valkoratsut valmihina
    odottain johtajaa ja käskijää,
    ja sotalippu liehuu ylpeästi,
    niin korkealla ja niin käskevästi;
    yön halki loistaa lipun kirjotus
    kuin tulikirjaimilla: Vapaus!

    Mut vielä puuttuu miestä, naista, lasta
    niin monta, monta valon riveistä;
    kun kaikk' on yhtynehet, silloin vasta
    nopeesti parvet voivat edetä.
    Niin voimakas ja vahv' on vainolainen;
    sit' ei voi voittaa joukko pienokainen,
    vaikk' ois se kuinka uljas, urhokas;
    on vihamiesi liika voimakas.

    On valikoitu lauma vihamiehen
    ja sillä tuhatvuotten kokemus,
    on tottunut se sodan sortotiehen
    ja puutu silt' ei tarmo, urheus.
    Vaan uskon perustukset sillä horjuu,
    levottomuuttansa se turhaan torjuu;
    se pelkää uuden ajan armeijaa,
    mi kuulee kutsumusta korkeaa.

    Mut pelkää ei se mahtiansa näyttää
    ja olla ylpee epätoivossaan.
    Se halvimmatkin keinot kaikki käyttää,
    ett' ois se vahva valhe-voimassaan.
    Ja lipustansa, veriin tahratusta,
    jok' on kuin eteläinen yöhyt musta,
    se tahtoo luoda lumivalkean,
    ett' tenhon sais se lailla puhtahan.

    Niin: vahva, voimakas on vainolainen,
    mut voimakkaampi hengen joukko on,
    jos soturit sen, joka ainukainen
    lujasti luottaa valon voittohon.
    -- Ken auringon voi estää nousemasta,
    yön aamun tullen valoon vaipumasta?
    Ken kehitystä kahlehtia vois
    ja kaiteen elonaattehelle lois?




    Remuaville.


    Voiko naiset naljaella,
    miehet hulluna meluta,
    inehmot ilossa olla,
    kansa kaikki karkeloida
    surkeassa Suomenmaassa,
    maassa peikkojen pahojen?

    Kansa on kohtalon käsissä,
    kohtalon kovan ja kylmän!

    Ellei siinä syytä kyllin
    eikä aihetta asian,
    niin lie syytä selvempääkin,
    kyllälti muretta muuta,
    monta huolta huutavaista,
    sylentäydeltä surua.

    Eikö kuulu kellareista,
    alakerrasta elämän
    vaimojen valitushuuto,
    karjunta ylen kamala,
    leipähuolen hurja huuto,
    kuoleman-ikävän itku?

    Ettekö älyä, kuule
    sekä selvästi eroita
    lävitse remun ja riemun,
    seasta sorean soiton
    nälkäkuoleman kiroja,
    vaivoja vähäväkisten?
    Ettekö tajua tuota
    edes aivujen avulla?

    Eikö kuulu korvihinne,
    sydänten sisimpihinkin
    sylilasten sairas ääni,
    nyyhkytys nälän-alaisten,
    itku ja ikävä parku,
    parku päivistä pahoista?

    Arvata osaisitteko,
    kuinka monta kehtolasta,
    rintalasta laihtunutta
    saa ei sidettä elohon,
    vatsantäytettä vähäistä
    rinnasta emonsa, äidin,
    kun on tällä tyhjät rinnat,
    leivästä pahasti puute?

    Ilman täyttää lasten itku,
    parku, voivotus poloisten,
    joita ei elämä suosi,
    ei edes osoa anna,
    joille Tuoni tuutilaulut,
    kuolinlaulut laulelevi
    ennen alkua elämän,
    syntymistä syksyn lasten.

    Ja jos teill' on korvat kuulla
    taikka taito silmin nähdä,
    niin te taiten tarkatkaatte
    katulaumojen kohua.
    Tääll' on työtönnä väkeä,
    osatonna ansiosta
    miestä vaikka minkälaista,
    urosta joka alalta,
    jotka kulkevat kujia
    elatusta etsimässä,
    jotka kuihtuvat, kuluvat,
    painuvat pahoin peräti,
    ovat opissa pahassa,
    koulussa kirojen käyvät,
    kasvavat väeksi valheen,
    petoksen ja pahan kaiken,
    kulkevat perikatohon,
    myyvät kaiken kunniansa,
    polkevat pyhänsä maahan
    vuoksi vaivansa väkevän.
    Nähkää te katujen karjat,
    mustan elon mustat sarjat!

    Kuulkaa te keijuvat kanaset
    sekä kukot kiekuvaiset,
    kansa karkelo-haluinen,
    iloiten elävä joukko:
    Eikö tässä tarpeheksi,
    riittämähän asti aivan
    ole jo suruhun syytä,
    aihetta ajan vakavan?

    _Kalmistossa karkelemme,
    hautakummulla hypimme_.




    Niin monta --


    Niin monta sortuu avutonna siellä,
    joss' apu ompi armo-niukka vaan
    ja jossa täytyy jokahisen niellä
    suolainen surun kyynel vaivassaan

    ja osto-orjan lailla murhemiellä
    köyristää selkä valhekumaraan
    edessä herran, joka elon tiellä
    hält' elinvoiman imee kokonaan

    ja sitte jättää raukan nääntymähän
    tiepuoleen lailla luontokappaleen,
    vilussaan, vaivassansa värjymähän

    ruumiin ja sielun, syömen haavoineen.
    Okainen orjataival taittuu tähän;
    turtuupi tuska raukan raataneen!




    Pajassa.


    Kilkkaa, kalkkaa,
    moukarit mäikyvät,
    vasarat iskevät
    alasimeen.
    Paljetta painaa orja,
    terve ja nuori ja sorja.
    Orjia alasimellakin on.
    Tunnoton
    isäntä teettävi työtä
    päiveä, yötä.

    Rauta ja teräs
    ahjossa kiehuen,
    räiskyen, riehuen,
    paukkina,
    helle ja hiilten hiuke,
    sysien synkkä tuike,
    raskas, rauhaton raataminen
    myötäinen
    orjien voimia kalvaa,
    turtaa ja halvaa.

    Vieras rauta ja vieras työ.
    nälkä ja murhe ja kuolon yö
    elämänonnea onko?




    Hän.


    Niin tuskan kalvas hän on kasvoiltansa,
    ver-ruusut paenneet on poskiltansa,
    katseensakin on arka, levoton,
    äänensä ontto, sairas, soinnuton.

    Myös hän on onneton, on niistä yksi,
    jotk' käyvät surun kanssa käsityksin,
    ett' toinen onnellinen olla saa,
    vaikk' onnettuutta kantaa päällään maa.

    Niin nuorna hän jo taakan alle pantiin
    ja tyytyä sai tylyn elon antiin,
    mi aina vain ol' liika vähäinen
    ja turmelema orja-kyynelten.

    Hän päivät, viikot, vuodet työssä raataa,
    orjuutta huokain oman kunnon kaataa
    ja orjalaumaan hukkuu kokonaan,
    itsensä heikko varjo ollen vaan.

    Ja mieti ei hän enää pelastusta,
    ei etsi onnen eikä auvon usta,
    vaan elon-vankilassaan vaipuvi
    ja hiljaa niinkuin hiilos haipuvi.

    Ei yksin hän! vaan tuhansia muita.
    Elämä vapahtaa vain joitakuita,
    joit' ei se surun alle sortaa voi.
    Miks niitä täällä niin on vähän, oi?!




    Kankurin virsi.


    Kelle kangasta kutonen,
    kelle pirtoja pitelen?

    Päivät pitkät pirta lyöpi,
    suihkaa sukkula somasti,
    lanka lentää, kangas kasvaa,
    vieras verka valmistuvi.
    Kelle? Kenpä sen sanoisi
    taikka arvata osaisi?

    Kangas, kyynel-kiilto-pinta,
    orjaraukan tuskan tuote,
    ei ole ilona orjan
    eikä raatajan eränä,
    vaan sen viepi vieras vaikka
    orja oisikin osaton.

    Eik ole itkusta iloa,
    huvitusta huolestani,
    kun on itkua isosti,
    huolta joka huomeneksi,
    vieras sukkula suruna,
    vieras pirta pintehenä,
    kätösissä vieras verka,
    elo orjana aloa.




    Kappale eräästä juhlarunosta.


    Täällä on siskoa,
    veikkoa monta
    leipäänsä vailla
    ja niin osatonta,
    että he tahtois
    kaatua, kuolta,
    kun ei he jaksa
    kärsiä huolta

    nähdessä toisten
    kulkevan täällä
    perhojen lailla
    kukkien päällä
    huolia paitsi
    ja vaivoja vailla
    nälän ja puutteen
    ja valheen mailla.

    Missä on onni
    köyhän ja kurjan,
    raatajan, kärsijän
    kohtalon nurjan?
    Kussa on vaikeus
    pimeän lasten,
    vuosien rauha
    harmaja-hasten?

    Elämän-onnea
    ei ole meillä.
    Kielletty meiltä
    se on elonteillä.
    Kuolema kulkee
    ja laihoa niittää.
    Kylläpä orjien
    sieluja riittää!?

    Meidän on onnemme
    onnena muiden,
    leipämme leipänä
    vieraiden suiden.
    Voiman ja kunnon
    me kullaksi luomme,
    mutta sen sentään
    muille me suomme.

    Miehet ja naisemme
    orjiksi myödään:
    hintana kyynel-
    leipiä syödään.
    Kasvavi itkun
    ja parkujen pauhu,
    kuolemankaipuu,
    kosto ja kauhu.

    Missä on heikon
    voima ja mahti,
    kussapa kurjan
    onnen on vahti?
    Millä me voitamme
    kauhujen kammon?
    Kuinka me laadimme
    onnemme Sammon?

    Tuonpa me tunnemme:
    Veljeytemme,
    luottamus, usko
    ja rakkautemme
    taitavat takoa
    Sampoa onnen;
    uhraus antavi
    työllemme ponnen!




    Milloinka?


    Luku eikö jo täys' ole orpojen,
    isätönten ja äiditönten,
    kovan kohtalon orjien kurjien,
    laps' raukkojen leivätönten,
    joilt' elämä epäsi aarteistaan
    joka murusen, antaen murheen
    ja yöhyen tumman ja tuskaisen
    ja tiehyen okaisen?

    Ja vieläkö enemmän kaivataan
    maan päälle äitiä niitä,
    joill' elämänosana ollenkaan
    elon mahdollisuutt' ei riita,
    joill' ei ole leivän kannikkaa
    ja tyhjillä rinnoilla kantaa saa
    sylilastaan nälkähän nääntyvää,
    ravintoansa pyytävää?

    Maa miehiä vieläkö kaivannee
    kujajuoksuhun kuolon kurjan
    ja vieläkö niitä se tarvinnee
    elontaistelon alle hurjan
    vain siksi, että se hurmetta
    sais yltäkylläisnä ahmata
    ja kylpeä veressä viattomain,
    elon vainohon vaipuvain?

    Ja vieläkö sieluja myymättä
    rahan hintaan on maan päällä
    sekä särkymätöntä sydäntä
    kuin monta on vielä täällä?
    Kenen kuntous vielä on tahraton,
    omatuntoko jollakin ehkä on
    ja vieläkö johonkin uskotaan
    ja jotakin toivotaan?

    Helvetti jos vielä nyt hehkuineen
    maan päällä on jotakin vajaa,
    niin tulkohon tänne se täydelleen
    ja älköhön olko rajaa
    sen kirouksessa ja kauhussa,
    sen pallojen henkien pauhussa,
    sen uhrien tuskahuudoissa
    ja epätoivossa. --

    Kun ennen ei uurtajat, orjat maan,
    elontaakan kantaja-kansa
    ylös nouse ja vaatine milloinkaan
    esikoisuusoikeuttansa
    elononnehen sekä sen antimiin
    ja oikean elämän aarteisiin:
    vapautehen sielujen, sydänten
    ja omientuntojen.

    Näet tuhannet sekä taas tuhannet
    yhä "Grottemyllyä" jauhaa,
    veri vuotaa, vailla on ihmiset
    yön lepoa, päivän rauhaa
    ja leipää ja ihmisarvoaan;
    mut nouse he eivät kumminkaan,
    ei katko he orjakahleitaan,
    ota leipää, oikeuttaan.

    Vaan orjina syntyvät, kuolemaan
    myös käyvät he orjain lailla.
    On välillä helvetin tuskat vaan.
    Elononnea ovat he vailla
    ja sentään tyytyvät! Milloinka
    koko kärsivä suku on nouseva?
    Verivelkaa koskahan vaaditaan
    ja milloin se maksetaan?






IV.




    Katri.


    I.

    Katri, kaunis ja korea,
    varrekas, verevä tyttö,
    valkeus emonsa vanhan,
    huvi taatolle talossa,
    siskojen sulo ja riemu,
    veikkosien päiväpaiste,
    läksi leipänsä hakuhun,
    työnhaulle, työnteolle
    tuonne kaupunki-kylähän,
    kauppapaikkahan kovahan,
    kun oli kodissa köyhyys,
    ortten alla puute, nälkä,
    suuri perhe, pieni leipä,
    särvin sitäkin vähempi.

    Vanhemmat varotti häntä,
    opetti isä ja äiti:
    Karttaos korea tyttö,
    vältä kaupungin kohua,
    sen iloja, sen suruja,
    ole viisas ja varova,
    taidokas, teräväsilmä,
    huomataksesi humussa,
    suuressa elon olossa,
    kuss' on pilla piileväinen,
    pahansuovan ansa ahdas,
    surma syyttömän sydämen,
    että ehjänä pysyisit,
    oisit aina puhtahana
    syömeltäsi, sielultasi,
    tunnolta pyhä peräti.
    Karta pyörrettä pahinta,
    älä etsi ystäviä!

    Läksi tyttö tietä myöten,
    kulkihe kovaosainen
    noita kaupungin katuja,
    toista poikin, toista pitkin
    allapäin, apeamielin,
    ilona koti-ikävä.
    Uteli inehmoisilta,
    kyseli kylän väeltä:
    Oisiko talossa tässä
    palvelusta palkkapiian?
    Ollut ei taloissa työtä
    eikä leivän ansiota.

    Siitä läksihe lopuksi,
    viime tingassa vaelsi
    tehdas-herran haastelulle,
    rahamahtavan majahan.
    Kysäsihe kynnykseltä,
    ovensuusta suin saneli:
    Työn olen haussa täällä.
    Tokko naista tarvitahan?

    Kelpasi korea tyttö
    kiviseinien sisähän.

    Katri kaunonen olento,
    terve ja roteva tyttö
    rautarukkihin rupesi,
    teräspirtoja piteli.

    Rukki rautanen rupatti,
    teräspirta noin puheli:
    Pahoin teit sa tyttöparka,
    kovin kehnosti osasit,
    kun tulitkin, kehno, tänne,
    tänne kuoleman kitahan.
    Täällä vartesi väsyvi,
    katsantosi kalpenevi,
    liha luissasi lahovi,
    tuska päällesi tulevi.
    Näiden seinien sisässä,
    alla katon kaariholvin
    ei elä inehmo kauvan,
    kun jo kuolohon nukahti.
    Lähde, kiirehdi kotihin
    emosi, isäsi luokse!

    Katri kangasta kutovi,
    väänsi rautavärttinätä
    päivät pitkät pääksytysten,
    väsymättä viikkokaudet,
    eikä astele kotihin
    luokse valta vanhempainsa,
    kun oli kotona nälkä,
    puute pirtissä pahasti.

    Näin oleli, näin eleli
    vuotta kaksi, kolmattakin.

    Alkoi vartalo väsyä,
    poskilta veret vähetä,
    sini silmien sumeta,
    kultakutriset huveta,
    pään sisähän silmät painui,
    jalan astunta aleni.

    Kun tuli koti-ikävä,
    kaiho polttava povehen,
    kylältä haki huvia,
    huojennusta huolihinsa
    seurasta pahasisuisten,
    kumppanien karkeloista.
    Oli illat istumassa,
    öitä pitkin öitsimässä
    elämän pahan polulla,
    synnintiellä surkealla.
    Myi ja hukkasi hyvänsä,
    syömen puhtahan pilasi
    raa'assa remun pidossa.
    Päivisin tanasi työssä,
    yöt on valvoi ja iloitsi.

    Katri, kukkanen korea,
    sydän sees ja tunto puhdas,
    unohti vanhemmat vakaiset,
    siskot, veikkoset verevät,
    upposi elämän suohon,
    kovan kohtalon norohon,
    sinne, kunne on kadonnut,
    mennyt monta nuorta neittä
    näissä päivissä pahoissa,
    ajan katkeran kulussa.


    II.

    Kolkosti kohisi koski,
    virta vierivä vihelsi,
    lunta tuiski tuuli jäinen
    pitkin kaupungin kaduille,
    pihamaille, porraspuille,
    päälle kattojen kasasi,
    kinos kasvoi ja kohosi,
    tukki tiet ja kujat kaikki,
    kuura puussa, kuura maassa,
    pakkanen tulen pureva.

    Yö on. Äsken puoli-yötä
    takoi taiten tornikello,
    rautakolmio rämisi.
    Järjestyksen jäykkä miesi,
    vahti kaupungin katujen
    yössä yksin astelevi
    tuulen vinkuvan vihassa,
    pahan pakkasen käsissä.
    Kaikki kaupungin inehmot,
    herra, orja ja osaton,
    uinuvat unen hyväisen,
    lepohetkensä lepäävät
    kukin voimia keräten
    päivän vastaisen varaksi.

    Toki yksi ihmislapsi,
    sykysyinen, synkkä henki
    valvovi väsähtymättä,
    aivan unta ottamatta
    hatarassa hökkelissä
    laitakaupungin kujalla.
    Tuolta tuikkivi tulonen,
    valopilkku pilkahtavi
    pienestä akkuna-pahasta,
    riepu-uudinten raosta
    talvi-yöhön, tuiskusäähän,
    pahan ilman illatsuhun.

    Siellä sisällä tuvassa
    valvovi vakainen nainen,
    Katri, kuihtunut olento,
    surun sortama inehmo,
    tuuditellen, tyynnytellen
    heelmää hekkuma-elämän,
    isätöntä itkusuuta,
    joka värjyvi vilussa,
    nälän alla, angervoinen,
    tietämättä tuntematta
    vaivoja viluisen äidin,
    tuskaa itkevän emonsa,
    jolt' on mennyt, mennyt kaikki
    halu, hartaus elohon,
    kuollut usko, kuollut kunto,
    sydän särkynyt jälellä.

    Eipä itke äitirukka,
    valittele valju nainen
    pahan pakkasen viluja
    eikä nälkää naukuvaista,
    itkevi inehmosien
    vihan viimojen viluja,
    tuomiota tunnotonta,
    auvotonta, armotonta,
    joka polkevi poloisen
    ihan astinlaudaksensa,
    tuhaksi, tomuksi, maaksi,
    armahdusta antamatta
    elon kestävän kulussa.

    Parkuvi poloinen äiti,
    sydän synkkä sylkyttävi,
    vuoksi lapsosen vähäisen,
    synnintiellä syntynehen,
    jolla on elämä eessä,
    elo katkera alussa,
    syytönnäkin syitä täysi,
    viatonnakin viassa.

    Katri, kuihtunut olento,
    surkastunut syksyn kukka,
    näki lapsen nukkuvaksi,
    unen armahan ilossa,
    pyyhki poies kyyneleensä
    silmistä ja poskipäistä,
    nousi, kasvonsa kohotti,
    katsoi ulos ikkunasta
    talvi-yöhön: tuuli, tuisku,
    lumi lentävä lepäsi,
    Pohjantähti tuolla tuikki,
    paukkui pakkanen pahasti,
    kuului kinahmain kohina,
    kosken kutsuva sohina.
    Syttyi silmät naisen nuoren,
    lieska katseessa kumotti,
    nousi, laski naisen rinta,
    povi vaipunut värisi,
    tutjutti tulinen tuska
    äitiraukan rintaluita.

    Äiti onneton, osaton,
    särkynyt, sekavapäinen,
    vaateriepuja repäisi,
    otti palan palttinata.
    joihin kääri kantamansa,
    taiten saamansa sitaisi
    sekä sen keralla kulki,
    juoksi kosken kaltakalle
    koprua kovinta kohti.
    Sinne saamansa hukutti,
    kadottihe kantamansa
    paukkuvassa pakkas-yössä,
    yössä suurien surujen,
    jolloin Hornan henget käyvät
    inehmon ihalan luokse,
    virittävät verkkojansa,
    asettavat ansojansa
    heikon, horjuvan etehen,
    kurjan miekkosen menoksi,
    kuiskuttavat korvihinsa,
    laulavat lipeäkielin
    valhesointuja, suruja,
    kauhistusten kauhistusta,
    rinnan raastavat, repivät,
    särkevät sydämen, sielun,
    ilkkuen, ivaten vievät,
    voimattoman viime voimat.

    Katri, vaipunut, vajonnut,
    eksynyt inehmoparka
    hoiperteli hökkeliinsä,
    katon alle astelihe,
    tunnotonna, tajutonna
    uottaen tilintekoa,
    palkkoa pahasta työstä.


    III.

    Kodissa isä ja äiti,
    siskot, veikkoset verevät
    vartosivat, vuottelivat
    kuulumisia kaupungista,
    tietoja tytär-rukasta,
    joka joukosta erosi,
    muille maille matkasihe
    elon ankaran pakosta,
    vaivojen väkäisten vuoksi.

    Vaan ei saapune sanomat,
    tule tiedot tyttärestä.

    Talvet tuulena menevät,
    haihtuvat kesäiset hetket,
    päivät kiirettä pitävät,
    kuluu kuut ja vuosikaudet.

    Tauti tappoi taattokullan,
    kodin pylvähän kukisti,
    heitti kalman kartanolle,
    mustien mutujen alle.
    Nähnyt ei tytärtä taatto,
    silmiensä sammuessa.

    Loppui leipä lasten suusta,
    elanto emo hyvältä,
    tuli huoli huutavainen
    kotihin kova-osaisten,
    siirsi tyttäret tuvasta,
    mökistä verevät veikot,
    sen sikäli, tuon täkäli,
    pitäjätä pitkin laitti,
    vanhemmat talojen töihin,
    nuoret työnsi mierontielle.

    Kunne kulkevi emonen,
    astelevi äiti vanha,
    kun on kylmillä kotinsa,
    poissa mies ja poissa lapset,
    itse voimaton, varaton,
    tarmoton elon olohon?
    Kulkisiko Katrin luokse?
    Eipä tiedä, tokko tuolla
    erä riittäisi emolle,
    vanhalle, vapisevalle,
    kun ei kuulu kuulumiset,
    eivätkä sanomat saavu
    tyttären elosta tuolla
    pahan maailman pyörtehessä.

    Äiti, sortunut suruhun,
    kompastunut kohtaloonsa,
    kylän raittia ravasi,
    tanhuata tallusteli
    kohti köyhien kotia,
    vaivaishuonetta vähäistä,
    sinis siellä ollaksensa,
    viikot vierivät venyä,
    kunis kuolema tulevi,
    kalmanmiesi korjannevi.

    Elävi erätön äiti,
    vaimo vaappuva olevi
    armo-antimen nojassa,
    hoivassa hyvä-osaisten,
    kysellen kyläiset tiedot,
    kuulumiset kauvempaakin.

    Kului tuosta kuuta kolme,
    neljä, viisi vierähteli,
    niin jo saapuvat sanomat,
    kuulumiset kaupungista
    saamansa tytön tyköä,
    luota kanan kantamansa,
    tulevat tuliset tiedot,
    sanomat ylen ikävät:

    Tytär vankina viruvi,
    asustavi armahainen
    umpilukkojen lomassa,
    paasiseinien sisässä,
    kun on tehnynnä tekoset,
    kamalat ja kauhistavat,
    tappanut tahallisesti
    synnin siittämän sikiön.

    Kuuli viestin vanha vaimo,
    sanomat suruinen äiti,
    murtui: parkasi pahasti,
    huusi suulla surkealla,
    taittui tuosta vuotehelle,
    peräpankolle paneikse,
    houri yöt ja houri päivät,
    näki kauhujen näkyjä,
    kuuli kummat kuiskutukset,
    näki naisen kahlehissa,
    vaivassa oman verensä,
    kuuli rautojen räminän,
    rauta-usten ulvahdukset --
    tunsi loppunsa tulevan,
    viime hetken valkenevan.

    Tuo on kurja kaikertaja,
    vaimo vaivojen alainen,
    nukkui kuoleman unehen,
    Manalan majoille kulki,
    onneksi inehmosille,
    itsellensäkin iloksi.

    Katri kurja ja katala,
    ruoko tuulen runtelema,
    suurta syytänsä sovitti,
    tihutyötänsä avitti,
    kahlehia kantamalla
    rautatelkien takana.