Produced by Jari Koivisto and Tapio Riikonen






KALEWALA (1835) 1. OSA

taikka

Wanhoja Karjalan Runoja Suomen kansan muinosista ajoista


Koonnut

ELIAS LÖNNROT


Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Toimituksia

2. Osa
1. Jako



Helsingissä 1835.

Präntätty J. C. Frenckellin ja Pojan tykönä.






     Imprimatur.

         C. E. Ekelund.






Esipuhe.


Wiimmenkänä nämät runot präntin alaseksi saatua owat ne
walitettawasti wieläki paljoa puuttuwaiset. Ainaki toiwossa, niitä
uusien keruulla lisäytywän, en niitä niin olisikkana keskosena
käsistä työntänet, jos en toisappäinki ajattelewa olisi pelännyt,
että taitaisiwat jäähä iäti minusta waillinaisiksi. Jo monelta
on ennen paremmatki hankkeet ja yritelmät sillä tawalla tyhjään
rauenneet.

Ennen muita piän welwollisuutena selwittää, millä tawalla näitä
runoja on saatu. Usiampia niistä luetaan jo ennestään, ehkä wielä
waillinaisempina, Lencqwisti, Gananderi, Porthani ja Topelius
wainajoitten kirjoissa, waan paljoa suurempi osa on ennen tuntematon.
Nämät olen itse Suomen ja Wenäjän Karjalasta, muutamia Kajaaninki
maasta, aikaa myöten kooskennellut. On myös moniahta minulle
kirjotettuna muualta lähetetty. Paikat, joissa näitä runoja enimmästi
on koottu, owat Suomen Karjalassa Kitteen, Kesälahen, Tohmajärwen,
Ilomantsin ja Pielisen, Wenäjällä Wuokkiniemen, Paanajärwen ja
Repolan pitäjäät, Kajaanin maassa Kuhmon ja Kiannan seurakunnat.
Muilta paikoilta, joita sitä warten olen käynyt, en ole nimitettäwätä
saanut. Wuonna 1828 keräsin näitä esinnä nimitetyiltä paikoilta
Suomen Karjalassa, wuonna 1831 ja wuosina jälestä Kuhmosta ja
Kiannalta, 1832 Repolasta ja sitte itse Kajaaniin muuttautunut olen
neljä kertaa käynyt Wenäjän pitäjissä, usiammat wiikot joka kerralla.

Ehkä senlaisia runoja kun nämät wielä joksiki löytyy kansan
muistossa, niin mahto niitä ennen wanhaan olla paljolta enemmin.
Latwajärwessä Wuokkiniemellä haasto talon ukko Arhippa, joka nyt
oli 80:nen wanha ja jolta yhtäläiseen, mitä ennätin, kirjotin kaksi
päiwää perätysten, tästä asiasta seuraawalla tawalla: "Woi, sano
hän, kun minä lassa taattoni kera Lapukassa nuotalla käwin. Oli
meillä kasakkana eräs mies Lapukasta, sekin oiwa laulaja; ei taattoni
weronen. Kaiket yökauet laulettih he rupiamiseen, eikä että kahetsi
yksiä sanoja. Lähti sitä sillon pakinata. Minä waan piennä poika
hutjukkana istuin wieressä nuotiolla kuunnellen ja oppien mitä tuon
tuostaki alon muistaa. Waan paljo minulta heittihen mielestä. Jos nyt
taattoni eläisi, niin kahtena netelinä et hänen lauluja kirjottaisi.
Senlaisia laulajoita ei enää maahan synny ja kaikki häwiäwät ne
wanhat laulut pois kansasta. Nykynen kansa jo heittää ne wanhat
kaunihit runot ja sommitteloo omiaan enimmiten poikien ja tyttöjen
keskinäisistä ilwehyksistä, joilla en woisi suutanikana häwäistä."

Näitä runoja olen kokenut johonkuhun järjestykseenki saatella,
josta siis työstäni lienee tili tehtäwä. Koska tiettyäni kukaan
sitä ei ennen ole yrittänytkään elikkä ees sanalla maininnut, niin
kertonen esiksi millä tawalla minä sihen tuumaan puutuin. Jo ainaki
ajattelin ma ennen koottuja, liiatenki Gananderin, runoja lukiessa,
eikö niitä Wäinämöisestä, Ilmarisesta, Lemminkäisestä ja muista
muisteltawista esiwanhemmistamme olisi mahtanut siksikin löytyä,
että olisi heistä saanut pitempiäki kertoelmia, niinkun näemmä
Greekalaisten, Islandilaisten ja muitten esiwanhempainsa runoja siksi
saaneen. Tämä ajatus waan enämmin wahwistu mielessäni, koska w. 1826
Turussa Historian Adjunktin von Beckerin awulla tulin Wäinämöisestä
erään kirjan kirjottamaan ja sitä laatiessani näin, että hänestä ei
puuttunut tarinoita. Ihmettelinki miksi Gananderi jo ennen ei ollut
sitä tehnyt, waan pian tulin tuntemaanki että hänellä ei siksi ollut
tarpellisia runoja. Parahimmat paikat hänen kootuista runoista on hän
Suomalaisessa Mythologiassansa julistanut, waan niistä tuskin mitään
täyellistä saisi. Warahinen kuollo poisotti Topeliuksen, jos hän
muuten aikaa myöten olisi tainnutki tähän työhön antauta.

Jos nyt tietäisin järjestyksen, johon näitä runoja tästä on
suunniteltu, olewan muillenki mielenmyötäisen, niin heittäisin siitä
mitänä wirkkamatta. Waan olleeki asia siitä laausta, että mitä
toinen luulee täyttäwän, toinen katsoo sopimattomaksi. Juoksewat
kyllä mielestäni runot jotensakki siinä suunnassa, johon heitä tässä
on laaittu, waan ehkä toisessa juoksisiwat paremminki. Kahta olen
järjestäessä nouattanut, ensin mitä parahimpain laulajain hawahtin
järjestyksessä waarin ottawan ja toiseksi, kun siitä ei ollut apua,
olen asian perustusta itte runoissa kysynyt ja sitä myöten niitä
asetellut.

Kysynet lukia jos esiwanhempammeki näitä runoja missään
järjestyksessä laulowat taikka yksitellen? Minusta näyttää näien
runojen sitä myöten, kun asiatki tapahtuwat, yksitellen ilmautuneen.
Erityiset runot Wäinämöisestä, Ilmarisesta, Lemminkäisestä eiwät maha
olla yhen laatimia, waan usiamman. Yksi kerto muistoksi yhen, toinen
toisen asian, mitä mikin itse oli nähnyt eli kuullut. Waan tuskin
taitaan nykyjään yhtänä runoa tawata, joka juuri alkusanoissaan olisi
meihin asti säilynyt. Joka tuntee, kuinka helposti runon teentä käypi
monelta talonpojista, jos ihka ehiätä rupiaisi mistä tahansa tietystä
asiasta laulamaan, keksii kyllä, että paraskana muisti ei woi
säilyttää sana sanalta mitä toiselta pitkissä runoista kuullaan. Waan
asian muistaa itsekukin helpommasti ja paikka paikalta, jos enimmätki
muistawa, kertoo sen runossa toisellenki unohellen muutamia, toisia
parannellen. Wähitellen taitaa itse runoainetki alkulaaustaan
mutkistua, jotta sitä kerrotaan peräti toisin. Tämä lienee osiksi
wähintäkin nimissä jo tapahtunutki. Mitä ennen wanhaan muisteltamista
urohista ja waimoista omilla nimillänsä lienee kerrottu, taisi
Kristin opin maahan lewitessä muuttauta, jotta urosten siaan usein
pantiin Kietus, Santta Pietari, Ruotus (Herodes), Juutas j.m.,
waimojen Neitsy Maaria emonen.

Että asiat, joista runoissa lauletaan, ei kaikki olleet ilman perää,
ymmärtää itsekukin helposti, waan mikä lienee toen tosi, mikä
jollai toisella tawalla runossa kuwailtu, mikä peräti waleheltu,
sitä nyt lienee waikiampi erottaa. Muutamat asiat waikka esinnä
kummanlaiset kuulla ja wähän toeksi uskottawat, tarkemmin tutkittua
sietäwät jollai lailla selwitettää. Kuka meistä ei pitäisi joutawana
Wäinämöisen ja Ilmarisen huolia kuun ja auringon katoamisesta
ja millä tawalla olisi Pohjan akka ne wuorehen kätkenyt? Mutta
muistellessa, mitä osittain esiwanhempaimme tänne tulosta mainitaan,
heiän eteläisimmillä mailta tänne Pohjan perukoille saaneen, ja
mitä tieämme auringon talwella Pohjaisemmilla mailla katoamisesta,
keksimmä, että, jos he niin pohjaseen asti oliwat kulkeneet, tämä
asia heille äkkinäisnä mahto suurenki pelon nostattaa, päiwän jo
iäksi menneen. Kun heillä myös taisi olla yhtäläiset wainot Suomen
maassa ennestään eläwäin Lappalaisten kera, joilta syy oli kaikkea
pahaa pelätä ja joita piettin ylewinä loihtioina, niin sai siitä
Pohjan akka pian syyn päällensä. Waan mitä esinnä mahto päiwän
katoamisesta kerrottaa, taisi aikaa woittain tulla samati kuusta ja
täheistäki mainituksi.

Pian kaikissa runoissa osotetaan kaksi kansaa, jotka eiwät ylen
hywässä suosiossa wälillänsä eläneet. Toisen näistä nimittäisimme
Pohjan, toisen Kalewan kansaksi. Runoa myöten oli päänä Pohjan
kansassa usiasti mainittawa Louhi, jota myös Pohjan akaksi nimitetään
ja joka heiän töistä näytti parahiten huolen pitäwän. Kalewan
kansassa oli monta sankaria, suurimmat Wäinämöinen, Ilmarinen ja
Lemminkäinen. Olkoon kuitenki wiimme mainitusta jo aikanansa samottu,
että runot eiwät anna tarkkaa tietoa, jos hän waikka olisi Pohjanko
kansaan luettawa. Ne runolaaut, jotka minä tähän olen walinnut,
kyllä näyttäwät hänen usein Wäinämöisen apuna olleen, toisinaan
itsestänsäki sotia Pohjalassa käyneen, Pohjolassa kosjoneen j.n.e.,
waan toisissa kerrotaan hänen Päiwilässä eli Jumalisissa kosjoneen,
joilla nimillä ennemmin Kalewan kansaa luulisimma osotettawan.
Joukahaisen taas pitäisin urohona Pohjan kansasta, ken tiesi
waikka ollee yksi, jota Pohjan pojaksi ja Lappalaiseksi paikottain
nimitetään. Muutamat runot warsin kertowatki hänen Wäinämöiseltä
suosta päästetyn samalla tawalla, kun Lappalaisesta ensimmäisessä
runossa kerrotaan, Wäinämöistä kosken korwalla wahanneen ja ampuneen.
Näyttää myös hänen sisarensa, jonka hän Wäinämöiselle lupasi,
olleen Pohjan akan tytti, sillä tämä jo ennenki (K. XI: 346) toiwo
Wäinämöistä wäwyksensä.

Kalewan kansaksi sanoin nimittämäni sitä, johon Wäinämöinen,
Ilmarinen ja Lemminkäinen näissä runoissa luetaan. Waan ettei
moitittaisi minun tässä nimityksessä tuiki erehtyneen, koska moniahat
pitäwät Kalewan nimeä pian Hiien ja Lemmon werosena, niin saanen
ehkä selwemmin sanoa ajatukseni. Minusta näyttää olleen Kalewan
kaikkia wanhemman suomalaisen urohon, josta nykyjään mitänä tieämmä.
Taisipa olla hän, joka ensin pysywämmästi Suomen niemelle asettautu
ja jonka suku sitte maahan lewesi. Paikkoja joissa Wäinämöinen
j.m. eleli kutsutaan usein Kalewalaksi, toisissa mainitaan Kalewan
kankahista, kaskista, kaiwoista, koirista, käkösistä j.n.e., niinkun
e.m. wanhassa Karjalan laulussa tyttö kysyy tulleelta sulholta:
"Käwitkö Kalewalassa." Sulho: "Käwinpä Kalewalassa." Tyttö: "Haukkuko
Kalewan koirat Kalewalan kankahilla?" Sulho: "Haukkupa j.n.e." Tyttö:
"Kukkuko käet Kalewan Kalewalan kaiwotiellä (kaskimailla)?" Sulho:
"Kukkupa j.n.e." Tyttö: "Katsoko Kalewan neiot Kalewalan ikkunoista?"
Sulho: "Katsopa j.n.e." Ja koska senlaisia sulosia asioita, kun
poikain ja tyttöjen keskinäiset kosjopuheet, Kalewalasta mainitaan,
niin häntä en pitäisi Hiitolan eli Lemmon koin wertasena. Sillä
koskas näistä eli Manalasta ja Tuonelasta kuulet senlaisia?

Syy että Kalewata tultiin pahemmalla nimellä tuntemaan lienee tullut
siitä, että hän Pohjolan kansalle oli hirwiä ja pelättäwä, joka häntä
sentähen mainitti pahaksi, samati kun me aina näihin aikoin asti
olemma Turkkia, Koirankuonolaisia ja wähä tätä ennen Punapartaa ei
juuri ihmisinä waan wähän mahtawampina pahoina pitäneet. Waan mitäpä
näistä, -- eikö Paawi esiwanhemmillamme ollut pian Jumalan siasna,
waan miksi on hänen nimensä ja arwonsa nyt muuttunut? Elkääme siis
nykysistä kuulloista, ilman asian tutkimatta, paljo wanhoin asioin
päättäkö. Aiwan, kun sanoimma, mahto Pohjan kansassa Kalewan nimi
olla pelätty, waan koska aikaa woittain Lappalaiset sitte osittain
sekautuwat Suomalaisiin, osittain pakkolaisina ja kasakkoina
kiersiwät maata, niin saatti heiän kauttansa Kalewan nimi tulla
alkuarwostaan Suomessaki muutetuksi, koska Kalewata ei enää paremmin
muistettu. Ja mitä se ei lie waikuttanut, waikutti uuen uskon
maahan lewiäminen. Kumma että Wäinämöisenkään ja Ilmarisen nimet
owat sikseen alkuarwossaan pysyneet. Kuinka sukkelasti toisinaan
senlainen muutos tapahtuu, taitaisin toisessakin asiassa mainita.
Eikö nyt yhteinen luulo asu kanssassa, ensimmäisten kirkkojen
Suomessa jättiläisiltä raketuksi? Minä matkoillani olen tuskin
yhtään wanhanaikuista kiwikirkkoa tawannut, josta paikalla ei jotaan
senlaista olisi tarinoittu. Waan mikäpä syy sihen? Minusta näyttää
tällä lailla: Kristin opin Suomessa leweten oliwat wielä metsissä ja
erämaissa Lappalaiset pakanoita, jotka tätä oppia kowasti wihasiwat.
Sillä Suomalaisten ylewämmäksi päästyä he ei tarkemmin tainneet
asiata tunnustella, waan luulit heiltä otetun uuen opinki jotai
waikuttawan, josta sitä oli syy aina enemmin wihata. Kirkkoja tehessä
mahto heiän mieleensä johtua, olla heille itselle hywäksi, saaha
nämät rakennukset häwitetyksi ja lienewät usein öillä repineetki
ja kukistaneet, mitä päiwällä toisilta tehtiin. Waan koska tämä
kuitenkana tuskin taisi menestyä ja ollen Suomalaisten ruumiinsa
koolta suurempia, päättiwät he rakentajia jättiläisiksi ja aikaa
myöten lewittiwät uskonsa Suomeenki, jotta nykyjään Suomalaiset
pitäwät ensimmäisiä kirkon rakentajia jättiläisinä, ei tieten, että
he itse taisiwat olla mainittuina jättiläisinä. Ja koska taasen
heiänki luonansa yötisten häwitysten tähen nousi huuoksi jättiläisten
yöllä rakennukset kukistaneen, niin synty siitä senlaisia kansan
keskinäisiä tarinoita, joita nyt siellä täällä kuulemma.

Olkoon tämä sanottu ajattelemiseksi, miten Kalewan nimi taisi tulla
alkuarwostaan toiseen muutetuksi. Muuten luulisin itse nimityksen
Kalewa merkittewän jotai _hirwiätä, surmaawaista_, ollen yhtä rotua
kun sanat _kalpa, kalma, kallo, kalu (ensis), kuolen_.

Kansan tarinassa nykyjään on Kalewan pojista kahtalainenki huuto.
Toiset pitäwät heitä pahoina jättiläisinä, toiset nimittämät
heitä Wäinämöiseksi, Ilmariseksi, Lemminkäiseksi, Joukahaiseksi,
Kihawanskoiseksi, Liekkiöksi, Kullerwoksi j.n.e., joista juuri ei
erittäin pahaa mainita, jos ei wiimme nimitetystä, Kullerwosta, joka
sentähen kotoa erotettiinki. Eilliseen huutoon on jo syy mielestämme
mainittu, waan jälkimmäisellä, näitä olleen, lienee parempi perustus,
waikka wähän enää heiän nimiänsä taitaan oikein tuta. Ainaki
sanotaan heitä olleen 12. Jos nyt Wäinämöinen ensi polwessa eli
muussa seuraawassa oli Kalewan poika, sitä emme woi arwata. Kuitenki
luulisin hänen olleen jotai jälkimmäistä polwea, sillä ensi polwessa
poikia hän ja Ilmarinen olisiwat olleet weljekset, joka ei näytä
tapaukseksi, jos heti Wäinämöinen Ilmarista paikoin weljeksensä ja
emonsa lapseksi nimittää. Samoin olisi Lemminkäinenki saama weljeksi
Wäinämöiselle, waan tämä häntä siksi ei millonkana kutsu, mainiten
häntä waan paikoin ylimmäiseksi ystäwäksensä. Jälkimmäistäki polwea
olewat heitä kyllä sen wuoksi taitaan Kalewan pojiksi kutsua; wieläpä
Juutalaisia nytkin Abrahamin ja Israelin lapsiksi nimitetään. Tästä
olisi myös ymmärrettäwä, kuinka Kullerwo, jota nimeltä kutsutaan
Kalewan pojaksi (s.o. jälkeentulewaiseksi) taisi Ilmariselle,
toiselle Kalewan pojalle, myötyä. Saanen wielä nimittää että olen
muutamien kuullut Antero Wipuista Kalewan kanssa yhtenä pitäwän,
niinkuu runossaki kerta sanotaan.

Waikka näistä ei enää mitään selwää saane, olen kuitenki uskowa
Kalewasta, hänen Wäinämöistä, Ilmarista ja muita nimellisiä uroita
paljon wanhemmaksi, ehkä, kun sanoinki, siksi, joka ensimmäiset
Suomalaiset näille maille saatatti. Ja koska paikkoja, joissa
hänen jälkeentulewaisensa asukseliwat, näyttää Kalewalan nimellä
kutsutuksi, joka mahto olla yhteinen niille erityisille Wäinölän,
Ilman, Utuniemen, Terhensaaren, Suomelan, Kaukoniemen, Päiwilän,
Wuojelan, Luotolan, Jumalisten j.n.e. nimityksille; niin olen tämän
runokokouksenki Kalewalaksi nimittänyt. Nimi sillen piti antaa, ja
enimmät työt näissä runoissa owat tätä selitystä myöten Kalewalassa
tapahtuneet.

Jos Suomen Mythologialla olisi näistä runoista mitään apua, joka
juuri ei taia ilmankana olla, niin on yksi toiwoni täytetty,
waan wielä olisi toisiakin: toiwoisin näistä jotain selwitystä
esiwanhempain wanhasta elämästä, Suomen kielelle ja runo-opille jotai
hyötyä saawan. Saanen näistä asioista, jos ittekustaki, moniaan sanan
lisätä, koska ne ainaki näitä runoja toimittaessa owat mielessäni
olleet.

Suomen Mythologia kyllä jo tätä ennen on tullut ilman muita
Lencqwistiltä, Gananderilta ja Porthanilta joksiki tutkituksi, waan
epäilemättä on se wieläki suurten wirhetten alanen, monessa paikassa
erehtywäinen. Ilman mitä jo Kalewasta ja hänen pojistansa olemma
wähin sanoneet, niin kysymmä, mistä on Ilmarista tuulen, ilman ja
walkianki jumalana ruwettu pitämään? Tuskin taiat runoissa yhtään
paikkaa tawata, josta tälle luulolle olisi pienintänä perustusta
saawa. Näyttää kun olisi nimestänsä häntä tuulen ja ilman jumalaksi
tehty, ja takomisistaan walkianki, wai siitäkö tämä wiimmeinen, että
hän Wäinämöisen towerina kerran taiwaalla walkiata iski. Niin hän ei
kuitenkana runoissa ole. Tuulta rukoiltiin aina Ukolta, joka tuulenki
ynnä muien oli hallitsia, ja tuulen käsissä Ilmarinen ennen muita
Pohjolasta palatessa hätäyty. Mitä sihen, että hän sampoa takoissa
sai tuulet tuulemahan, niin se asia kyllä sietää toisenlaisen
selwityksen, ettei siitä häntä tarwitse tuulten jumalaksi tehä. Waan
jos hän olisi ilman jumala ollut, niin Wäinämöinen tuskin olisi häntä
wastoin mielin saanut ilmassa Pohjolaan työnnetyksi ja Wäinämöinenpä
sitä loihti, eikä Ilmarinen, Pohjan akkaa wastaan, kun tämä sateet,
rakehet ja wiluilmat uhkasi panna sammon kaswuja turmelemaan.
Ilmarinen runoja myöten ei ollut kun mainio rauan, wasken, hopion ja
kullan seppä, muuten yksiwakainen, totinen ja rehellinen mies, ainaki
kun häntä piti tawata, ahkera työstänsä, harwoin muihin puuttuwa.
Ja siinä on hänellä kyllä kunniaksi, ettei häntä enään tarwinne
tuulijumalaksi korottaa.

Wäinämöisestä nyt taitaan laulettaa, mitä muien nimellä ennen
wanhaan on laulettu, waan kukapa sen taisi estää. Mitä maailman,
kuun, auringon ja tähtien luomisesta hänelle annetaan, on wanhastaan
tainnut jostaan jumalasta kerrottaa, ja sitte nimienki unohettua
Wäinämöiselle mennä. Minkä tähen on Antero Wipuinen, minkä tähen
Kalewa, minkä tähen ylijumala Ukko niin pian kokonansa runoamatta
jääneet, waikka wieläki puhettarinassa Antero Wipusesta e.m.
mainitaan, että "lapsi Wäinämöinen häntä wasten oli."

Jos näissä runoissa paikoin Wäinämöistä entisestä jumala-arwostaan
alennetaan, niin tiettäwästi minä siihen en woi mitänä. Näitä on
minun pitänyt toimittaa, kun heitä itse olen saanut, katsomatta,
jos Wäinämöistä pietään jumalana eli ei. Jo ammon olemma tottuneet
häntä esiwanhempaimme jumalana pitämään, jossa arwossa hän heillä ei
kuitenkana näytä olleen, waan muuten woimallisna, paljo tietäwänä,
sankarina. Usiasti rukoilee hän itse ylijumala Ukolta apua, ja
tunnustaa näin omalla suullaan, ken jumala oli. On myös Wäinämöisellä
kyllä ilman jumaluuettaki nimeä ja kunniata ja parempi lienee olla
itsekunki ylewinnä talonpoikana, kun huonona herrana, parempi
wiisahinna ihmisenä kun puujumalana. Jos wielä nyt rahwaalta niillä
seuwuin, joissa muisto Wäinämöisestä parahite elää, kysymmä ku
Wäinämöinen oli, niin wastaawat he pian näin: "Olipa hän muistettawa
uros ensimmäisiä esiisiämme ja kuuluisa runoja"; waan jos heiltä
kysynet, ketä he jumalinaan pitiwät, niin usiammasti wastataan,
Ukkoa, joka oli taiwaan ja maan luonut, heiän rukoilleen. Enkä
epäilekkänä jo ennen Kristinki oppia esiisillämme olleen tieon yhestä
ainoasta jumalasta, jota millon nykysellä, millon ukon eli luojan
nimellä palweltiin, enkä myös lue sitä heille suureksi tuhmuueksi,
jos he ei warsin olleekkana niin nerokkaat suurta jumalajoukkoa
itselleen hankkimaan, kun moni muu wanhanaikuinen kansa.

Wäinämöinen näissä runoista enimmiten mainitaan totiseksi, wiisaaksi,
eteensä ajattelewaiseksi, jälkeentulewaisille hyöwytystä hankkiwaksi,
suuritietäwäksi, laulussa ja soitannossa ylen mahtawaksi, Suomen
sankariksi. Ilman sitä nimitetään häntä ainaki wanhaksi, ehk'ei hänen
wanhuus yksin häntä niin suuresti liene kosjotuumissaan haitannut.

Toista laatua oli Lemminkäinen, kewytmielinen, nuori, ylpiä,
mahistaan ja tieostaan kerskaelewa, wähän eteensä ajattelewa, jos
urhoollinenki, sankari. Töistä, joita kosjona ollessa hänelle
Pohjolassa määrättiin, ei taia oikein selwää saaha, sillä pian yksiä
töitä määrättiin toisella kerralla Ilmarisellenki. Minä olen walinnut
runoja, joissa wähänkänä erotaksen.

Monta muuta nimeä jätän tällä kerralla mainitsematta, joita näissä
runoissa taitaan Mythologialle entisistä erehyksistä oikasemiseksi
tahi muuksi euksi löytää. Näien erehysten seassa lienee seki
kummanlainen, kun kapeesta on sinne erityinen olento saatu, waikka
kapeella ei missään ymmärretä kun luotua olentoa, ihmistä eli muuta
olentoa; samati myös se kun Ukkoa ja Wäinämöistä toisilta on yhtenä
pietty.

Enkä paljo aio wiipyä osotuksessa, mitä näistä mahtaisi
wanhanaikusten tapojen selwittämiseksi lähteä. Taitaisin kyllä
muutamia esimerkkiä siinä saaha, jos olisi aikaa miettiä. XIII.
116. näyttää, kun olisiwat wanhat kuumilla kiwillä ja ween sillä
waristamisella keitoksiaan laatineet. Monesta muusta paikasta
löytäisimmä, että wanhempia piettiin kunniassa, jos kohta miehuutensa
innossa Lemminkäinen wähän äitinsä tahostaki poikkesi. Samati näemmä,
että sillon oli tapana kosioille ehtotöitä asetella. Taitaa waan moni
luulla ylen paljon näissä heiän kosioasioistaan puhetta olewan, jotta
sillä koko kirja pian miksi ei olisi uuenlaatuisten tekokertomusten
eli tarujen (Romanien) muotoseksi muuttuwa. Jos niin olleeki,
niin olko, waan muistakaammeki, että esiwanhemmissamme, joilla ei
ollut nykysiä monikoskewia liikutuksia ja asioita kerrottawana,
yksinäisessä elämässään kosiotuumat, sotakäynti, metsän ja kalan
pyynti oliwat muisteltawimmia keinoja. Siitä se, että näistä asioista
pian yhtäläiseen runossa kerrotaan.

Suomen kieli ja runo näissä ehkä tawataan selwempänä, kun missänä
muussa kirjassa. Monet sanat ja sananparret tulewat tuo tuostaki
ilmi alkuluonnossaan eli samalla kannalla, kun niitä rahwaan suusta
kuullaan. Muien kielten oppineilla, waikka kyllä Suomeaki taitawilla,
on usiasti waikia estää kieltä omaluonnostaan toisten mukaseksi
wääntymästä, mutta talonpoikasella kansalla, joka muuta ei ymmärrä
kun yhtä äitinsä kieltä, siitä ei ole pelkoa.

Sanojen kirjottamisessa olen wälistä poikennut niien ennen
tawallisesta tawuusta, waan koska se kuitenki harwassa tapahtuu, niin
siitä en pelkää suurta moitintoa, liiatenki jos syyt sihen löytäisi
otollisiksi. Muuten on koko asia minusta joutawa, siitä kellenkään
suuttua, jos hän eritawuutaan seuraapi. Tawuu ja kirjotus kielessämme
wielä eiwät ole siksi wakautuneet, jotta yksi ainoa laatu taitaisi
oikiaksi luettaa. Waan elköön kukaan sitä pahaksi panko, jos minä
tässä asiassa näytämme muita huolettomammaksi. Lapselliseksi olen
aina lukenut senlaisia kinaamisia, kun wälistä kuullaan esimerkiksi
siitä, jos pitäisi kirjottaa _meiän, naia, luoa, wieä_ eli _meijän,
naija, luuwa, wiijä_. Kumpanenkana näistä ei taia tarkoin puhe-ääntä
wastata, joka taitaisi tulla tällä tawalla kirjotetuksi: _mejjän,
najja, luwwa, wijjä_. Waan koska kaksiäänikkeitä _ai, ei, oi, ui_,
ja _au, eu, iu, ou_, j.n.e. kerran olemma tottuneet lukemaan kun
_aj, ej, oj, uj ... aw, ew, iw, ow_, j.n.e., niin miksi emme sanassa
_naia_ e.m. taia lukea ensimmäisiä kolme kirjainta _nai_ kun _naj_,
josta a:n päätteeksi saatua helposti tulee sana _naia_ (najja).
Kuinkas, jos sitä _naija_ kirjottanet, erotat sanoa erisioissa,
joihin se on saawa, e.m. jos sanot: _tulee sille tytölle naija_ (l.
na-i-ja) ja jos sanot _en huoli naia_ (l. najja) Toisia _luoa, wieä,
myöä_ j.n.e. mahan sitä ennemmin sillä tawalla kirjottaa, kun niitä
meiän puheessa niin paraasta päästä äänelläänki. Myös saanet sanasta
_wuosi_ ennemmin _wuoen_ kun _wuuen_, eli _wuuwen, wuwwen_, samalla
tawalla kun sanasta _paasi_ saat _paaen_. Toisissa tapauksissa olen
kirjottanut _wenehesen, tarpehesen, kankahasen_ (eli _weneesen,
tarpeesen, kankaasen_) j.n.e. joita muut kirjottanewat _weneheseen,
tarpeheseen, kankahaseen_, (eli _weneesehen, tarpeesehen,
kankaasehen; weneeseen, tarpeeseen, kankaaseen_). Näitä sanoja
toisten samanlaatuisten kanssa rinnatellen näyttää kun e.m. wanhasta
pääsanasta _wenehi_ (nyt: _weneh, wenet, wene_) samassa siassa
kun sanoista _pursi, reki, kolmansi, tulewat purtehen, rekehen,
kolmantehen_ tulisi _wenehehen_, joista sitte h on s:ksi muutettu,
jotta sanotaan _wenehesen_ eli _wenesehen_. Eikä, mitä minä olen
luullut tajuawani, näillä seuwuin senlaisissa sanoista molempia e:itä
niin wenytetäkkänä, jotta kirjottaisit _weneeseen_, waan ainoastaan
_weneesen_ eli _weneseen_, h kummassaki e:tten wälille pantawa, jos
niitä kaheksi tawueksi lewitetään.

Wielä olen kirjottanut _sanowi, tulewi, ottawi_, waikka muut
kirjottoot _sanoowi, tuleewi, ottaawi_ (eli _sanoopi, tuleepi,
ottaapi_). En senlaisissakana sanoissa ole sitä wenyttämistä
ääntäissä kuullut, jota kahella äänikkeellä perätysten osotettaisi.
_Tulewi, sanowi_ j.n.e. jo itsestään owat sanoista _tulee, sanoo_
lewitetyt yhtä tawutta pitemmäksi; mitä niitä sitte enää pitäisi
kahella äänikkeellä kirjottaa?

Liittosana _-kaan_ (-kään) muutellaan monin tawoin. Toiset sanowat
ja kirjottawat: ei kertaa_kaan_, toiset: ei kertoa_kana_ ei
kertaa_kahan_, ei kertoa_kan_, ei kertoa_na'_. Yksi tuo nyt lienee,
miten senlaista puolisanoa kirjottaisi, waan täyellisinnä näyttää
se olleen _-kana_ (-känä). Semmoisena luulen sen alusta alkain
jotain seuruuta merkinneen, josta wieläki sanotaan _perä kanaa_ s.o.
yhtä seuruuta toinen toisensa jälestä ja _kanssa (kanassa)_ s.o.
seuruussa, _kansa (kanasa)_ seuruu, joukko, yhteys. Puhetta myöten
niillä tienoin, joista enimmät näitä runoja on koottu, olenki, kun
muuten runossa sopii, parahasta päästä kirjottanut sen täyellisnä,
e.m. _Eipä kuu kumotakkana, Eikä päiwä paistakkana_, joista toinen
taitaisi kirjottaa: _kumotakkahan, paistakkahan_. Luetaan myös
paikoin: _kun ei tuostakan totelle_, eli _En minä mitänä tieä, Elä
koske konnanana_ j.n.e. Semmoisia sanoja kun _mettä, katsoo, suitsi_
j.n.e. äännelläänki sillä tawalla Wenäjän Karjalassa, joista runot
parahite owat saaut, eikä _mehtä, kahtoo, suihti_ j. n. e. eli
jollaan muulla tawalla.

Heiän äänelmästä olen taas toisissa poikennut, e.m. sanoja
_laulamahan, annetahan, kiwiksi, akkunaksi, laatia', oikiassa,
kautta, kosken, mustalla, matkassa, käsillensä (käsillehen)_ olen
sillä tawalla kirjottanut, eikä _laulamahek, annetahek, kiwikse,
akkunakse, laatie', oikiesta, kautti, kosen, mussalla, matassa,
käsillehek_, kuni niitä he ääntelewät.

Semmoisia sanoja, kun _otto'oni, otto'os, otto'o, (otto'ohon,
ottuohon), otto'ome, otto'ote, otto'ot, (otto'ohot, ottuohot);
tulloni, tullos, tulko, tulkome, tulkote, tulkohot_ kuullaan niin
äännettäwänki eli _ottaoni, ottaos_ j.n.e., waan toisessa siassa
näyttää sana olewan sanottaissa: _ottakohon, ottakaame, ottakaate_
j.n.e. -- Waan heitän nämät, ja sanon wielä muutaman sanan Suomen
runosta.

Moni on pitäwä ei minänä työnä Suomen runoja laatia luullen joka
tilassa, kun saapi sanoja 8:saan tawuehen asti yhteen sopimaan jo
runonki saaneensa. Wai siinäkö se Wäinämöisen kuulusa mahti olisi!
Elkääte päättäkö ennen asian tutkittua ja elkääte pitäkö työttömänä
asiana, jossa waan yksi ainoa esiwanhemmistamme tuli oikein
kuulusaksi. Yhtä wähä, kun mitkä 7 tähtiä tahansa olisiwat Otawa
taiwaalla, owat mitkä 8:tawuiset sananparret hywänsä kielessämme
runoja. Jos wanha Wäinämöinen nyt tulisi ja kuulisi senlaisia runoja,
kun owat:

     "Mutt' ei käynyt, eikä kyennyt,
     Kourat kowat ja kompelot,
     Ei tainnut tuohon taipua."
          -- -- --
     "Herätä herroingin luona,
     Sowita hywä suosio."
          -- -- --

taikka jos tämmöisiäki:

     "Korkeus on sinun kotos,
     Awaruus on asunmajas,
     Itse kynsit kylmät meret,
     Itse sauwoit sarkajaot."
          -- -- --

Niin pelkään kyllä, jotta itse merien kyntäjä ja sarkajakojen sauoja
miksi ei sanoisi:

     "Heretkääte, heittäkääte
     Paremmille laulajoille,
     Taitawammille runoille,
     Kaikki käypi karwoilleni,
     Puhki korwani puhuwi,
     Läpi pääni läylentäwi,
     Wiepi wiikoksi iloni."

Tosiaan on Suomen Runossa samati kun muienki kielten omat waatimukset
nouateltawat ja jos Runon teentä kuitenki Suomessa helpommasti käypi,
niin kiittäkääme siitä kielen somaisuutta, waan elkääme sentähen
näitä waatimuksia unohtako.

Waikka itte runotyössä kehno ja sentähen sihen harwoin puuttuwaki
olen kuitenki aikaa myöten toisten tekoja lukeissani ainaki
ajatellut, mikä ollee syynä, että toinen niistä on kaunis, toinen
korwille waikia kuulla. Perustusta miettiessä olen malttanut että
eillisissä on seurattu Runon waatimuksia, jälkimmäisiä näitä wastoin
laaittuna. Tässä waan puhumma niistä waatimuksista, jotka koskewat
itte sanain sopimiseen, ei mitä ainetten kertomisesta eli muusta
Runo-oppiin kuuluwasta olisi sanottawa. Näitä Runowaatimuksia
yksitellen muistokseni kirjotettua, on siitä jo kaswanut aika
tukku kirjotusta, josta nyt tahon ottaa, mitä tähän esipuheesen
luulen sopiwan ja mahtuwan. Jos ne ei ollekkana jokaista mieleen,
niin muistakaame että eripaikoilla saattaa olla eriwaatimuksensa
Runostaki, waan minä olen seurannut, mitä täällä ja rajan yli
Wenäjän puolla Runosta waaitaan. Elkään waan kukaan luulko minun
tätä seuraawata kellenkänä opiksi kirjottawan. Se ei ole mielessäni,
eikä runoja opilla tehäkkänä, ettei luonto niitä saattaisi paremmin.
"_Luonto laulajan tekewi, Itse into ilmottawi, Runojallen rohkialle,
Mitä lauluhun latowi_." Hywä jos waan saisin osotetuksi minkälaisia
runoja meiän puolella hywinä pietään.

Ennen muita tulisi nyt selwitettäwäksi mitä pitkällä eli lyhyellä
tawutten arwolla ymmärrämme. Itsekukin malttaa helposti, että a
on pitempi jos sanomme _waara_, kun _wara_; i pitempi sanassa
_siima_ kun _sima_; o pitempi sanoessa _meni taloon_ kun _möi
talon_; ä pitempi jos sanomma _näitkö emäntää_ kun _näkikö emäntä_.
Niitä tawuita, joissa äänike sillä lailla on pitempi, nimitämmä
_pitkäarwosiksi_, jota myöten sanoissa _waara, siima_, ensimmäinen
tawut on pitkäarwonen, sanassa _taloon_ toinen ja sanassa _emäntää_
kolmas. Samati on missä tahansa sanassa tawut, jota nyt on tapana
kahella äänikkeellä perätysten kirjottaa, paitsi jos jälkimmäinen
ollee i, pitkäarwonen e.m. 1:nen sanoissa _maata, pöytä, auttawa,
riennä, joutawa_, 2:nen sanoissa _lupaawa, rekeen, kurieri, rukiita,
sanoo_, 3:as sanoissa _sotikaa, sanokoon, käwelee, käsiään_, 4:jäs
sanoissa _käwelemään, hajotetaan_ j.n.e.

Mutta ilmanki kahta äänikettä maltamma, että ensitawut sanassa
_sakko_ on pitempi kun sanassa _sako_; samati sanoissa: _matto,
mato; mutta, muta; kyllä, kylä_ j.n.e. 2:nen tawut sanoissa
_sakossa, sopalla_, pitempi kun _sakosa, sopala_; samati sanoissa
_ranta, welka, pirta, koski_ 1:nen, sanoissa _emäntä, alotti,
lepistö, kowempi, kätensä_ 2:nen, _Amerikka, lihawaksi, warawampi_
j.n.e. 3:mas tawut lyhyitä pitemmät. Näitä tawuita nimitämmä
_pitkäsiasiksi_, sillä niissä ääniket ei itsestänsä pitkä on waan
pitkä nykysessä siassaan. Pitkäsianen on siis se tawut, jossa yhtä
äänikettä seuraa wähintäin kaksi äännettäwätä eli i yhen äänikkeen
kera, e.m. 1:nen sanoissa _wanha, selkä, virka, tukka, paita, walta_,
2:nen sanoissa _wäestö, wetäisi, kurikka, nawetta, olento, kumarsi_,
3:as sanoissa _opetella, tapaelma, wetäwäinen, lewititkö_ j.n.e.
Samalla tawalla erityisten sanain yhteen saaessa e.m. _jos weät, olin
minä_, joissa o sanassa _jos_, i sanassa _olin_ owat pitkäsiasiksi
luettawat. Wasta tahomma siitäki puhua, miten moniahat pitkäsiasista
tawuista taitaan lyhyiksi käyteltää.

_Lyhytarwosiksi_ nimitämmä kaikkia tawuita, jotka eillistä
mukaan eiwät ole pitkäarwosia, eikä pitkäsiasia, e.m. _kala,
matala, murehia, hewosiasi, wetelemiäni_, jotka owat sanoja waan
lyhytarwosilla tawuilla.

Nyt ennen kun taiamma tutkia mitkä pitkäsiasista tawuista taitaan
runossa lyhyiksi luettaa, tulee peräti toinen asia katseltawaksi,
nimittäin tawutten korko. Ääntäissä korotamme muutamia tawuita
sanassa, toisia emme korota. Jos seuraawaisissa sanoissa merkitsemmä
korotetuita tawuita, niin owat näin: _sána, málttawá, héwosélla,
wételemä'llä, kä'yskentélewä'inen, pólttelewáinen_ j.n.e.

Jokaisessa sanassa korotetaan ensitawut ja usiammissa kolmas, wiies
j.n.e. eli joka toinen tawut alusta alkain, joka kuitenkana ei
kaikissa ole tapaus, koska muutamissa 4:jäs, 6:es j.n.e. korotetaan.
Waan lienee korottamisella wähän eripaikoissa erotustaki, sillä
waikia on muuten ymmärtää, kuinka moniahan niin jäykästi asiata
wastoin päättäisiwät aina waan 1:sen, 3:nen ja 5:nen tulewan
korotetuksi, waikka niin korwin kuultawasti wähintäi meiän Suomessa
monessa sanassa 1:stä, 4:ttä ja 6:tta korotetaan, e.m. sanassa
arwelewaisemmasti, jota jos korottaisit _árwelewáisemmásti_, tulisi
se pian tuntemattomaksi. Olen myös luullut malttaneeni, korotuksen
liiatenki ensitawuissa Turun ja Hämeenki Suomessa olewan paljo
teräwämmän kun meiän, e.m. koska me sanoisimma: páljoko siítä sáit
héwosésta", sanowat he kun ikäs hakaten: "pálko (palk) siít héwosest
sáit", eli meillä: "mónellénko miéhellen tä´stä työ'tä ólisi",
heillä: "mónelko miéhel tä'st työ't óls", meillä: "páremmán émännä'n
tálo hä'nestä' sái", siellä: "párem'an émänän tálo hä'nest sái."

Jonka äsken heitimmä puheen pitkäsiasista tawuista, taiamma nyt
uuelleen tutkinnon alaseksi ottaa: korotetuista tawuissa pietään
pitkäsiasia pitkäarwosten werosna e.m. _ihmisellä, sallittawainen_,
joita jos pitkiä merkitsemmä wetämällä -, lyhyitä wempelellä ~,
tulisi merkittäwäksi

    -  ~ -  ~   -     ~ -  ~
    ihmisellä, sallittawainen.

Korottomassa tawuessa owat pitkäsiaset lyhyen jälessä pitkät, e.m.

    ~ -     ~ ~ ~ -  ~  ~ -  ~-  ~
    emäntä, erotetuksi, isäntiänsä,

pitkän jälestä epäarwoset  s.o. pitkiksi eli lyhyiksi luettawat e.m.

     -  -  ~      -  ~  ~   -  -  ~      -  ~  ~
    soitolla eli soitolla, sorranta eli sorranta,
     ~ ~ -  -  ~      ~   -  ~  ~
    warawammalla eli warawammalla j.n.e.

Ja nyt äsken nähtyämme mitä pitkällä, mitä lyhyellä tawut-arwolla
ymmärrämme, taiamma antauta kattelemaan, kuinka erityiset sanat näien
arwoinsa wuoksi owat montaki laatua ja nimitellä niitä, kun seuraa,
nelitawuisia jonkun otuksen lailla ja'aten eli werraten päähän,
niskaan, selkään ja häntään, niin että 1:nen tawut werrataan pääksi,
2:nen niskaksi, 3:mas seläksi ja 4:jäs hännäksi.

       Ykstawuisia.

Lyhyt -- jo, se, ne, ka, en, et, jos, nyt, ku, mi, ken, j.n.e.
Pitkä -- maa, tie, pää, suo, sai, syyt, toit, mie, j.n.e.

       Kakstawuisia.

Kakslyhyt -- sana, kylä, meni, otit, kalan, wähä, wene.
Lyhytpitkä -- wetää, tulee, weneen, sanoo, pataa, taloon.
Pitkälyhyt -- suoli, maata, ranta, toimi, kyllä, äyräs.
Kakspitkä -- kantaa, luottaa, kirween, pirttiin, altaan.

      Kolmitawuisia.

Kolmilyhyt -- matala, wesiä, käweli, ihana, minua, ahawa.
Alkupitkä  -- kantele, rintawa, polttanut, kultana.
Keskipitkä -- weneellä, lupaawa, sanoilla, käteensä.
Loppupitkä -- wetäköön, sanokaa, käsiään, menemään.
Alkulyhyt  -- mureessaan, lupaawaa, weneisiin, tapaamaan.
Keskilyhyt -- kantakoon, auttakaa, werkkojaan, rantamaa.
Loppulyhyt -- keihäällä, ottoote, hakkaawa, seipäättä.
Kolipitkä  -- kirweessään, keträäwää, nakkaamaan, leikkuullaan.

       Nelitawuisia.

Nelilyhyt  -- wetelete, tulewana, wenosia, käwelewä, ihoawa.
Päisewä    -- polttelewa, kantawana, poikinesi, heinäaho.
Niskawa    -- lupaawana, weneitäni, erotteli, mureessani
Selkäwä    -- tulewaksi, matalalla, sopineeksi, wesimatka.
Häntäwä    -- lewitetään, menewänään, elelewää, petäjäsuo.
Etewä      -- kirweitäsi, tarpeessasi, hakkaawana, seiwäspino.
Keskewä    -- mureessamme, lupaawalla, wakuuttansa, sanottiinpa.
Takawa     -- menemällään, sanomaankaan, warotelkaa, tulewakseen.
Äärewä     -- käyttelemään, matkaelee, kantelemaa, kirwehiään.
Nousewa    -- weneelläkään, lupaawanaan, keräilewää, potakkamaa.
Laskewa    -- waiwasella, auttakaate, werkkojansa, kartanoonsa.
Lyhytpää   -- lupaamallaan, wenettäänkään, keräilmissään.
Lyhytniska -- akkunaakaan, laulaessaan, matkaelkaa, keträelmää.
Lyhytselkä -- hakkaawinaan, kirweensäkään, muistelmiaan.
Lyhythäntä -- leikkaamalla, heihäälläänki, luonnokkaampi.
Nelipitkä  -- arwaamallaan, suuruuttaankaan, seiwästelmään.

Wiisi- ja usiampitawuisia eilliseen emme pannekkana, sillä niistä
waan suotta olisi erityönsä, koska niitä ainaki sopii korkoja myöten
jaella kahteen eli usiampaan osaan, jotka sitte käytetään kaks- eli
kolmitawuisten mukaan. Jopa nelitawuisiaki sillä tawalla saattais
kahtia panna.

Otetaanpas nyt työksi katsella, miten näitä sanoja taitaan runoon
suunnitella; jos lienee yksi millä tawalla niitä siihen pannet. Waan
sitä ennen täytyy saaha runon osista ja niihin koskemista selwä.

Runo laulussa jakaupi tawallisesti wiiteenki osaan e.m. _hywin soitti
hauin hammas_, josta kolme eillimmäistä sanaa tekewät itsekukin
yhen osan ja 4:jäs halkastuna 4:nen ja 5:nen; | Hywin | soitti |
hauin | ham- | mas|. Paremmaksi näyttää kuitenki waan 4:jään osaan
runoa lukea ja niin owat entisetki runo-opin kirjottajat tehneet.
Muutamissa paikossa, joilla on erinuottinsa runoilla, se niin
laulaessaki jakaupi ja lukemalla saapi se ainaki 4:osaseksi. Sitä
wastoin runoa taas paikoin lauletaan 6:teenki osaan e.m. |Käkö-|nen
|ku-|kahte-|le-|wi|, ettei sitä warsin sowikkana laulua myöten
ositella. Kuin sanoimmaki, ositamma runoa 4:ksi ja senlaisia on
runossa: _sana wieä, toinen tuoa_, joka erityinen sana yksi, waan
runosta: _sano lieto Lemminkäinen_, tekewät kaksi eillimäistä sanaa
kumpanenki yhen ja jälkimmäinen yksin 2 osaa. Runossa: _itki impyen
hiwukset_, tekee 1:nen sana yhen, 2:nen ja 3:mas yhteensä 3 osaa,
ja runossa: _en tunne tätä tupoa_, ei tee yksikään erityinen sana
täyttä osaa, waan osat saahaan murtamalla toisesta sanasta toisen
täytteeksi, niin että 1:nen on _en tun-_, 2:nen _ne tä-_, 3:mas _tä
tu-_, 4:jäs _poa_.

Koska näistä osista wielä itsekustaki on enemmänki puhetta, niin
olisi ehkä hyöwyksi niille myös itsekullenki saaha omat nimensä,
sillä paha on nimetöntä mainita. Semme saammeki ja helposti jos
samati kun nelitawuisissa sanoissa eritawuita, tässä eriosia
nimitämmä 1:stä _pääksi_, 2:sta _niskaksi_: 3:tta _seläksi_, 4:ttä
_hännäksi_. Sitä myöten on seuraawissa runoissa:

    Pää      Niska    Selkä    Häntä

    Yöllä    synty    Wäinä-   möinen
    Päiwäl-  lä me-   ni pa-   jahan;
    Tako-    a ta-    putte-   lewi,
    Lyöä     lynnä-   hytte-   lewi,
    Tako     olki-    sen o-   rihin,
    Herne-   warti-   sen he-  wosen.

Murtamisesta mainitsimma jo äskenki ja saamma nyt paremmin
selwittää, mitä sillä ymmärrämmä. -- Joka runon osa on kaksitawuinen
(kolmetawuisista wasta), eillisen niistä nimitämme _iskuksi_,
jälkimmäisen _laskuksi_. Jos nyt missä osassa tahansa sana loppuu
iskussa ja lasku alottaa toisen, niin sanomma sitä osaa _murretuksi_
ja senlaista sanain yhteensaamista _murroksi_. Sitä myöten on runossa

    1. Ompi     saarel-  la si-   oa
    2. Jos we-  ät sa-   an we-   nettä
    3. Tuhat    purtta   puuja-   elet

1:sestä selkä, 2:sessa pää, niska ja selkä murretut, waan 3:mas on
murroton.

Parahimmat runojat pitäwät senlaista murrelmata niin kauniina
runossa, että wähintäki kaksi kolmesta tawataan murrettuna; sitä
wastoin on murroton runo, jossa korko ja isku sopiwat yhteen
tawuehen, wähemmin kaunis, lyhyttawuisissa tuskin sallittawakaan.
Murrelmassa katsotaan kuitenki ettei tawutten arwoa niin sorreta,
että yhessä osassa iskuun tulisi lyhyt, laskuun pitkä tawut. Molemmat
lyhyenä kelpaawat kyllä. Nähään sitä wälistä murrelman somuuen tähen
kyllä niinki runoa laaituksi, että isku on lyhyt ja lasku pitkä,
päässä eli niskassa, ja se ei haittaakkana, jos se waan harwoin
tapahtuu liiatenki jos lasku ei ole arwostaan waan siassaan pitkä.
Esimerkkiä näihin taisimma kyllä mistä tahansa runoista. _En ole
iso iältä_ on kaunis runo näin 3:ssa osassa murrettuna, waan jos
sanoisit yhellä murroksella: _en iältä iso ole_, niin tulisi se
kelpaamattomaksi; samati _jo kumu kujasta kuulu_ kaunis, _kujasta jo
kumu kuulu_ kehno; _jo minua nokat noitu_ ja _jo noiat minua noitu_
somaat, _jopa mua noiat noitu_ kehnompi. _Wene näky, weli tuli_ olisi
peräti kelpaamaton, sillä siinä on joka osan iskussa lyhyet tawuet
ja runo murroton; toisella kannalla on runo _ei weä wäheäkänä eli
emeä eriwenehen_, sillä waikka lyhyttawuisilla iskuilla neki, owat
ne murretut. Murrosta, kun sanoinki, on niin kaunistawana pietty,
että sitä toisinaan rakastetaan, jos kohta sen kautta isku tulee
lyhyeksiki ja lasku pitkäksi e.m. _jo päiwänä kolmantena_ sanotaan
ennemmin kun _päiwänä jo kolmantena_, eli _päiwänäpä kolmantena; suot
kylwi, kanerwat kaswo, ei ollut isoni syytä_, ennemmin kun _kylwi
suot, kanerwat kaswo, isoni ei ollut syytä_, waikka jälkimmäisellä
tawalla osat arwonsa wuoksi olisiwatki paremmat. Mitä siis pitäis
ajatteleman niistä, jotka waan kiittäwät hywiksi senlaisia
murrottomia runoja kun e.m. _waka wanha Wäinämöinen, otti soiton
sormillensa_, ja wielä senlaisiaki (peräti kelpaamattomia) kun _panee
aitaa kaiken päiwän_.

                   Taulu I.

    Sana       Murrotonna     Murrettuna   Lewittämällä
               I II III IV    I II III IV
Lyhyt iskuun   1  1   1  +    0  0   0  0   0
      laskuun  1  1   1  *    0  0   0  0   0
Pitkä iskuun   1  1   1  *    0  0   0  0   +
      laskuun  *  *   +  0    0  0   0  0   +
Kakslyhyt      1  *   *  +    1  1   *  0   0
Lyhytpitkä     +  +   0  0    1  1   *  0   1
Pitkälyhyt     1  1   1  1    1  *   0  0   0
Kakspitkä      +  +   +  0    1  *   0  0   1
Kolmilyhyt     1  *   +  0    1  1   1  0   0
Alkupitkä      1  1   +  0    1  +   0  0   0
Keskipitkä     *  *   0  0    1  1   1  0   0
Loppupitkä     1  *   +  0    0  0   0  0   1
Alkulyhyt      *  *   +  0    +  +   0  0   1
Keskilyhyt     1  1   *  0    0  0   0  0   1
Loppulyhyt     *  *   0  0    1  *   0  0   1
Kolmipitkä     *  *   +  0    +  0   0  0   1
Nelilyhyt      1  *   +  0    1  +   0  0   0
Päisewä        1  +   1  0    1  0   0  0   0
Niskawa        *  +   *  0    1  +   0  0   1
Selkäwä        1  *   *  0    0  0   0  0   1
Häntäwä        +  0   0  0    1  *   0  0   1
Etewä          +  +   +  0    1  0   0  0   1
Keskewä        *  +   *  0    +  0   0  0   1
Takawa         +  +   0  0    0  0   0  0   1
Äärewä         +  0   0  0    1  0   0  0   1
Nousewa        0  0   0  0    1  *   0  0   1
Laskewa        1  *   1  0    0  0   0  0   *
Lyhytpää       +  0   0  0    +  0   0  0   1
Lyhytniska     +  0   0  0    0  0   0  0   1
Lyhytselkä     0  0   0  0    1  *   0  0   1
Lyhythäntä     *  +   +  0    +  0   0  0   *
Nelipitkä      +  0   0  0    +  0   0  0   1

Seuraawa osotelma [katso Taulu I.] näyttää, miten erilaatusia
sanoja taitaan runoon sowittaa. Usiampi kun nelitawuisia sihen
emme weäkkänä, sillä, kun jo wirkomma, ne korkoja myöten kahteen
eli usiampaan osaan jaettuna käytetään, kun olisi joka osa
erisanana. Emmekä myös ole pitkäsiasia waan pitkäarwosia tawuita
tähän esimerkiksi walinneet, sillä se runolle ei olisi pahaksi,
jos pitkäsiasiaki pitkäarwosten mukaan käytettäisi, paitsi mitä
näien lewittämisestä puhutaan, joka pitkäsiasissa ei woi tapahtua.
Merkeillä 1, *, + ja 0 osottaisimma, ensimmäisellä, että sana
siinä siassa on somas; toisella että sana niinki, jos harwemmin,
käytetään; kolmannella että sana sillä paikalla, jos muutamilta niin
käytettynäki, on sopimaton, ja neljännellä, että sana niin ei taia
eli piä käytettää. I. II. III. IV. merkitsewät runon osia, päätä,
niskaa, selkää ja häntää. Lewittämäksi mainitsemme sitä, koska
yhessä pitkäarwosessa tawuessa molemmat äänikkeet siltään eli toisen
muuttamalla tehään eritawueksi. Sillä tawalla saahaan sanoista:
_rantaa, lupaawa, arwelee, weneellä, päiwää_, sanat _rantoa, lupoawa,
arwelewi (arwelepi), wenehellä, päiweä_.

Lewitettynä sana käytetään niin monitawuisena kun se siltä saapi e.m.
_tulewi_ lewitetty sanasta _tulee_ kolmilyhyenä, _lupoawata_ sanasta
_lupaawaa_ wiisilyhyenä j.n.e. Päätawut lewitetään aiwan harwassa,
waan sitä useimmin lewitetään muut tawuet runojoilta estämiseksi
ettei laskut tulisi pitkäksi.

Jos nyt tahomma tarkemmin runoja tutkia, joissa kukin osa on
pitkälyhyt taikka kakslyhyt (lyhytpitkistä ja kakspitkistä osista
wasta puhetta); niin näämmä niitä seuraawan osotelman mukaan saawan
16 erilaatua, joille myös helposti, jos pitkälyhyitä osia pitkänä,
kakslyhyitä lyhyenä piämmä, saamma seuraawat erityiset nimityksensä.
[Katso Taulu II.]

Wieläpä niitä on senkilaisia runoja, joissa ensimmäinen eli (ehkä
harwoin ja kehnosti) molemmat ensimmäiset osat owat kakspitkiä eli
lyhytpitkiä e.m. _Jäi neiet syliämättä, En tieä Ahin kotia, Jo tunsi
tuhon tulewan, (Raukka jo rannalta huusi ja Wesiä wuoattelemma
kehnoja)_. Niillä emme kuitenkana ole tahtoneet eillistä runolukua
enentää, koska ne, jos sallittawatki, taitaan pitkinä osina pitää.

                   Taulu  II.

Runoja             Osien arwoja        Esimerkkiä
                   I    II   III  IV

Nelipitkä         - ~   - ~  - ~  - ~  Suon selällä, maan nawalla.
Lyhytpää          ~ ~   - ~  - ~  - ~  Meri köyhä, maa pohatta.
Lyhytniska        ~ ~   - ~  - ~  - ~  Kun käki kukahteleksen.
Lyhytselkä        - ~   - ~  ~ ~  - ~  Niin kohin kotia käännys.
Lyhythäntä        - ~   - ~  - ~  ~ ~  Nosti puuhun purjehia.
Nousewa           ~ ~   - ~  ~ ~  - ~  Tuli työ, satu tapahtu.
Laskewa           - ~   ~ ~  - ~  ~ ~  Laulaja olettelisin.
Takawa            ~ ~   ~ ~  - ~  - ~  Jo kumu kujasta kuulu.
Etewä             - ~   - ~  ~ ~  ~ ~  Walwon yön eli makoan.
Äärewä            - ~   ~ ~  ~ ~  - ~  Niin minä miniä raukka.
Keskewä           ~ ~   - ~  - ~  ~ ~  Pah' on olla paimenena.
Häntäwä           ~ ~   ~ ~  ~ ~  - ~  Wetelä wesi waraksi.
Selkäwä           ~ ~   ~ ~  - ~  ~ ~  Ajoa tomuttelewi.
Niskawa           ~ ~   - ~  ~ ~  ~ ~  Hywä hylkehen eleä.
Päisewä           - ~   ~ ~  ~ ~  ~ ~  Mies minä wähäwäkinen.
Nelilyhyt         ~ ~   ~ ~  ~ ~  ~ ~  Werewä wetelemähän.

Waan tulkitaanpa nyt waan näitä 16:taki runolaalua; kuinka monella
sowulla eikö niihin ole sanoja saatu. Emme nyt kehtaa lyhyistä
yksitawuisista, emmekä usiampi kun kuusitawuisista puhuakkana, waan
ainoastaan pitkistä ykstawuisista ja siitä aina kuusitawuisihin.
Lyhyet ykstawuiset taitaan (paitsi runon alussa, jossa ne ajawat
pitkän asian) yhistettää eilliseen sanaan, joka siitä tulee
yhtä tawutta pitemmäksi, e.m. runossa: _Mie ja sie_ ja _hän ja
muutki_ taitaan _mie ja_ luettaa pitkälyhyeksi; samati _sie ja,
hän ja_. Sillä tawalla muuttuu runo, sillään seitsensananen, waan
nelisanaseksi. Runossa: _Sano mennehen jo miehet, Laulanen ma,
taitanen ma_, luetaan eillisessä sanat _mennehen jo_ kun olisiwat
yksi laskewa ja jälkimmäisessä _laulanen ma, taitanen ma_, kumpasetki
laskewaksi sanaksi. Niin luemma myös pitkiä ykstawuisia laskussa
yhteen eillisen kanssa e.m. runossa: _ei saa maata matkamiesi, ei
saa_ kun kakspitkä sana.

Seitsen- ja usiampitawuiset sanat, kielessämmeki harwat, runoa eiwät
warsin kaunista, waan jos niitä sihen jollon otettaisi, taitaan ne
korkoja myöten jaettaa usiampaan osaan ja joka osa piettää erisanan
werosna.

Niin meiän nyt ei tarwitsekkana tutkia muita kun kaksi-, kolmi-
ja nelisanasia runoja, waan ompi niitäki 25:llä erilaaulla runoon
rakettu. Jos olisimma eritellen kaikkia ykstawuisia lukeneet,
niin olis näitä runolaatuja tullut 46 ja kaheksatawuisista saisi
yksi päälliseksi. Otamma nyt e.m. nelipitkän runon erilaatusia
sanarakennuksia katseltawaksi.

/p
             Nelisanasia.

          1. Wielä kerran kellot soisi.
          2. Tuo wenettä Tuonen tytti.
          3. Sen tytöt kaluksi katso.
          4. Jos weät saan wenettä.
          5. Mistä sie sisälle pääsit.
          6. Monta maassa, maa monessa.
          7. Sillä mies meret waelsi.
          8. Suo järähti, maa tärähti.

             Kolmisanasia.

          9. Otti soiton sormillensa.
         10. Monta mailmassa muuta.
         11. Lemminkäinen lieto poika.
         12. Joutu Tuonelan joelle.
         13. Syöjätär wesillä souti.
         14. Wäinölän wenet wäsähty.
         15. Jos wähän walehtelinki.
         16. Sai sanalliseksi neiti.
         17. Tuuli puut hawuttomaksi.
         18. Tuo olutta tuoppisella.
         19. Ei murettakaan minusta.
         20. Lustuloista mies lujempi.

             Kaksisanasia.

         21. Kaupunnissa kaswatettu.
         22. Waiwanen walittamassa.
         23. Toiwotelkohot toella.
         24. Tullut tuntemattomaksi.
         25. Muistutellessamme muita.
p/

Jos näistä 10, 16 ja 25 kyllä ei olekkana hywiä runoja, waan
muutettawat jotta kuuluwat 9:nen, 15:nen ja 24:nen mukaan: _Monta
muuta maalimassa, Sai neiti sanalliseksi, Muita muistutellessamme_,
niin jääpi nelipitkiä runoja kuitenki 22 lu'ulta jälelle. Lyhytpäitä,
lyhytniska- j.n.e. runoja löytyy seuraawan Osotelman mukaan [katso
Taulu III.], jossa merkeillä 1. *. +. 0. on sama ymmärrys kun niillä
oli ennenki.

                 Taulu III.

                                   L L L L
             N                     y y y y N
             e                     h h h h e
             l P N S H K       L N y y y y l
             i ä i e ä e Ä   T a o t t t t i
     Tawuit- l i s l h s ä E a s u h s n y p
       ten   y s k k t k r t k k s ä e i t i
       ja    h e a ä ä e e e a e e n l s p t
     sanain  y w w w w w w w w w w t k k ä k
N:o   luku   t ä a ä ä ä ä ä a a a ä ä a ä ä

 1  2 2 2 2  1 1   +  + + 0 + + + 0 0 0 0
 2  1 3 2 2  1 1 1  +  + 1 0  +  + 0 0 0
 3  1 2 3 2  1 1 1 1 + 1 + 1 + 1 + 1 + + + +
 4  1 2 2 3  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
 5  2 1 3 2  1 1 1 1 + 1 1 1 + 1 + 1 + + + +
 6  2 2 1 3  1 1  1 1 1 1 + 1  1 + + 1  +
 7  2 1 2 3  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
 8  1 3 1 3  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
 9    2 2 4  1 1   1   +  + 1 + +  + 0
10    2 4 2      + + +  + + + + 0 + + 0
11    4 2 2  1 1 1 + + + +  0 + + + 0 0 0 0
12    2 3 3  1 1  1 1 1   1  1  + 1 1 +
13    3 3 2  1 1 1 1 + l + 1 + 1 + 1 + + + +
14    3 2 3  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
15    1 2 5  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
16    1 5 2      +  + 1 + 1 + 1 + + + +
17    2 1 5  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
18    1 3 4  1 1 1  1  1 1   1  1   +
19    1 4 3  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
20    4 1 3  1 1 1 1 1 1 1  1 1 1   1 1 
21      4 4  1 1 1  1  1    1 +   + 0
22      3 5  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
23      5 3  1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1 1
24      2 6  1 1   1      1 +  + + 0
25      6 2   1 1 + 0 + 0  +  0 + + + 0 0

Ei nyt haittaisikana tähän esimerkkiä hankkia niin hywistä, kun
kehnommista ja kelpaamattomista runoista joka erityisessä laaussa,
waan kauan jo ilmanki tässä esipuheessa wiiwyttyäni täytyy se tällä
kerralla heittää. Kellä korwat, saaneehan ne itsekkin jos näistä
Kalewalanki runoista, sillä näissäkään ei kaikki ole hywiä ja
kauniita.

Mitä nyt muuta olisi runo-opista sanottawata, sen heitän nyt ja ken
tiesi jos iätikki. Harwassa taitaa olla, jollen tämäkään nyt runosta
kerrottu olisi mielenmyötäinen, sillä suuri osa tässä ei parempata
tunne, kun sortaa ja wääntää suomalaisia sanoja muien kielten mukaan
runoissa ja lauluissa. Jos Wäinämöisen "nuorisossa nousewassa,
kansassa ylenewässä" lienee sama tunti ja sama mieli, niin antakoot
anteeksi, jos olen toisin ajatellut; muilta minä en juuri anokkana,
sillä mitä heiltä olisi uotettawa nähään ilman muita niistä kauniista
kirjotuksista, joita siellä täällä Turun Wiikko-Sanomain kirjottajia
wastaan luemma 1820 wuoen Mnemosynessä.

Taitaisi wielä olla paljoltaki puhetta runosta jos aika ja tila
myöistäisi, waan eiwätpä myöistä. Ilman muita täytyy heittää mitä
olisi sanottawata kolmitawuisista runo-osista, sillä tähän asti
olemma waan kaksitawuisista puhuneet. Kolmitawuisia osia pannaan
wälistä kylläki kaunihisti runon alkuun ja niskaanki, harwoin
selkään, waan millä eholla, se nyt heittäypi puhumatta. Mitä runon
alkumyötäisyyestä (allitteratio) tawallisesti opetetaan, on minusta
kyllä kehnosti toimitettu. Alkumyötäisyyttä ei sillä hywäsesti saaha,
että kaksi sanaa runossa yhellä äännettäwällä aletaan, äänike olla
mikä tahansa. Näyttää kun waaittaisi sihen kokonaisen alkutawuen
kahessa sanassa olla yhtäläisen. Mutta jos niinki ei, walikoiaan
niitä sillä tawalla, että jos toisen alkutawuessa olle a, toisehen
tullee ä eli o; jos toisessa e, toisehen i eli ä; jos toisessa o,
toisehen a, u eli ö; jos toisessa u, toisehen o, y, j.n.e., joihin
kyllä kansan, harwoin muien laatimissa, runoissa, saahaan esimerkkiä.

Suomen runoista lienee jo ennenki kirjotettu, miten niitä kaiketikki
on kahta erilajia, _tarina- ja loihtorunoja_. Lienee myös jossai
nimitetty, kuinka loihtorunotki alusta eiwät olleet kun tarinarunoja,
joita sitte asiata mukaan ruwettiin toiseksi kääntämään. Nämät tässä
kirjassa runot parahasta päästä owat tarinarunoja. Mitä minulta
niissä on pääluwuksi arwattu, ei sen wuoksi wanhanaikaisten asiain
tutkinnassa ole paremmin toenlainen, kun mitä toisin kuuluwissakin
on. Kumpiaki on yksiltä paikoilta ja yhtä wanhana saatu. Muutamia
yksiä runoja olen niin monelta laulajalta ja niin moneen eri laatuun
saanut, että kylläkin on ollut epäilemistä, jos mikä niistä olisi
pääluwuksi paras. Toisissa runoissa on taas ollut esteenä, etten ole
niitä, jos yheltä eikä siltään täyelliseen saanut.

On kumpiaki, jotka pitäwät meiän wanhoja runoja isossaki arwossa ja
jotka niillen ei anna pientäkänä. Minä niitä en soisi sorrettawan,
jos ei yksipuolisesti ylen suurinakaan piettämän. Ei niistä suinkaan
ole Greekalaisten ja Ruomalaisten rinnalle, waan hywä jos ees
näyttäwät, etteiwät esiwanhempamme mielellisissäkään yrityksissä
olleet älyttömät -- ja sen he kuitenki näyttänewät.

Tämä työ minulle ei ole ollut rasittawa eikä suuria kulukkeitakaan
waatiwa, jotta niistä mitänä erittäin olisi mainittawa. Mitä
mielisuosiolla, ei pakolla, laaitaan, on ainaki hupaseksi luettawa
ja mielisuosiolla, kenenkään toisen waatimatta, olen näitä keräillyt
ja yhteen sowitellut. Yhät työn huwituksena on seki ollut, että olen
hawannut yritykseni monelle muullenki otolliseksi. Heiän kehottawasta
ja ystäwällisestä kohtaamisesta on minun syy paljoki heitä kiittää.

Peräti toisin on sen asian kanta, josta monella muulla on töissään
apu, nimittäin toiwo kauniiksi ja walmiiksi työnsä saaha. Tämä toiwo
minussa on peräti puuttunut. Ainaki epäilewä jaksannostani mitään
kelpaawata toimittaa, on tässä työssä toisinaan siksiki epäillys
kaswanut, jotta eräät kerrat juuri olen ollut kaikki tukkunaan
tuleen nakata, koska en ole woimiani uskonut niitä mielenmyötäsesti
toimittaa, enkä taas ole sopiwaksi luullut itsiäni omalla työllä ja
waiwalla tutkinnon alaseksikaan keskosesta työstä saattaa. Menkäät
nyt kuitenki Kalewalan runot jos wähemminki walmisna, ettei wieläki
ajan käsissäni wiiwyttyä tuli teistä tekisi walmiimpata!

Kajanissa 28 helmikuuta 1835.

                                     _Elias Lönnrot_.




Ensimmäinen Runo.


Laulaja walmisteksen ja alkaa kertoa miten Wäinämöinen kolmekymmentä
kesää ja talwea äitinsä kohussa maannut syntyy maailmaan. Siitä
Wäinämöinen hewosen saanut lähtee ajoon. Lappalainen, mistä lie wihaa
kantawa, wahtaa surmataksensa häntä. Näkee meren selällä ratsastawan
ja ampuu kohti nuolensa. Toiste kolmannestiki lauasnut jo kaato
Wäinämöisen alta hewosen. Siitä Wäinämöinen itse ympäri wesiä uien
luo, mitä mihinki, karia, saaria, luotoja ja kalahautoja. Kotka
pesintäpaikkaa etsossa keksii merellä Wäinämöisen ja munii polwelle.
Munat siitä polwien liikahtaessa wieriwät wetehen ja särkywät
karilla. Niin Wäinämöinen munamurusista luo maan ja taiwaan, tähet,
kuun ja auringon.

          Mieleni minun tekewi,
          Aiwoni ajattelewi,
          Mieli ruweta runoille,
          Laatiua laulamahan.
      5.    Weli kulta weikkoseni,
          Kaunis kielikumppalini!
          Harwoin yhtehen yhymmä,
          Saanemma sanelemahan,
          Näillä raukoilla rajoilla,
     10.  Polosilla Pohjan mailla;
          Pannos nyt käsi kätehen,
          Haka toisehen hakahan,
          Lauloaksemma hywiä,
          Parahia pannaksemma;
     15.  Kuulla noien kultasien,
          Tietä mielitehtosien,
          Nuorisossa nousewassa,
          Kansassa kasuawassa;
          Noita saatuja sanoja,
     20.  Wirsiä wetelemiä,
          Wyöltä wanhan Wäinämöisen,
          Alta ahjon Ilmarisen,
          Päästä kalwan kaukomielen,
          Joukahaisen jousen tiestä,
     25.  Pohjan peltojen periltä,
          Kalewalan kankahilta.
            Niit' ennen isoni laulo
          Kirweswartta wuollessansa,
          Niitä äitini opetti,
     30.  Niitä eukko neuotteli,
          Keträwartta kiertessänsä,
          Wäätessänsä wärttinätä.
            Wiel' on muitaki sanoja,
          Ongelmoita oppimia,
     35.  Tiewieristä tempomia,
          Kanarwoista katkomia,
          Risukoista riipomia,
          Wesoista wetelemiä,
          Paimenessa käyessäni,
     40.  Lassa karjan katsannossa,
          Metisillä mättähillä,
          Kultasilla kunnahilla,
          Mustan Muurikin jälessä,
          Kimmon kirjawan keralla.
     45.    Sieltä sain sa'an sanoja,
          Tuhat wirren tutkelmoita;
          Ne wirret kerälle käärin,
          Sowittelin sommelolle;
          Kerän pistin kelkkahani,
     50.  Sommelon rekoseheni.
          Wiikon on wirteni wilussa,
          Kauan kaihossa siasnut,
          Jo tuonen wilusta wirret,
          Laulut kaikki pakkasesta
     55.  Rahin rautasen nenähän,
          Petäjäisen pienan päähän,
          Alle kuulun kurkihirren,
          Alle kaunihin katoksen,
          Keritellen pään kerältä,
     60.  Saahen solmun sommelolta.
            Niin laulan hywänki wirren,
          Kaunihinki kalkuttelen,
          Ruualta rukihiselta,
          Oluelta otraselta.
     65.  Kun ei oo olutta luona,
          Tahi taaria tähellä;
          Laulan suulta laihemmalta,
          Wetoselta wierettelen,
          Kuulun iltani kuluksi,
     70.  Wähän päiwän päätteheksi;
          Waiko aamun alkeheksi,
          Huomeneni huopeheksi?
            Noin kuulin saneltawaksi,
          Tiesin wirttä tehtäwäksi:
     75.  Yksin meillä yöt tulewat,
          Yksin päiwät walkeawat,
          Yksin synty Wäinämöinen,
          Ilmautu ikirunoja.
            Kawe ukko Pohjan herra,
     80.  Waka wanha Wäinämöinen,
          Makas äitinsä kohussa
          Kolmekymmentä keseä,
          Yhen werran talwiaki.
          Ikäwysty aikojansa,
     85.  Ouostu elämätänsä,
          Kun ei konsa kuuta nähnyt,
          Eikä päiweä tawannut.
            Sanowi sanalla tuolla,
          Lausu tuolla lausehella:
     90.  Kuu keritä, päiwyt päästä,
          Otawa yhä opeta,
          Miestä ouoilta owilta,
          Weräjiltä wierahilta,
          Näiltä pienilta pihoilta,
     95.  Kapehilta käytäwiltä.
          Päästä kuuta katsomahan,
          Päiweä tähyämähän,
          Otawaista oppimahan,
          Ilmoja ihoamahan.
     100.   Kun ei kuu kerittänynnä,
          Eikä päiwyt päästänynnä;
          Itse wiilasi weräjän
          Sormella nimettömällä,
          Potkasi punasen portin
     105. Wasemalla warpahalla;
          Tuli kynsin kynnykselle,
          Polwin porstuan owelle,
          Jalan kahen kartanolle.
          Pääsi kuuta katsomahan,
     110. Päiweä tähyämähän,
          Otawaista oppimahan,
          Ilmoja ihoamahan.
            Yöllä synty Wäinämöinen,
          Päiwällä meni pajahan.
     115. Takoa taputtelewi,
          Lyöä lynnähyttelewi;
          Tako olkisen orihin,
          Hernewartisen hewosen.
            Selkeä silittelewi,
     130. Taljoa taputtelewi:
          "Sopisi selällä olla
          Ketun päällä kelletellä."
            Itse istuwi selälle,
          Löihen reisin ratsahille,
     125. Ajoa tomuttelewi,
          Matkoansa mittelewi,
          Orihilla olkisella,
          Hernewarrella hewolla.
            Ajo Wäinölän ahoja,
     130. Kalewalan kankahia,
          Hepo juoksi, matka joutu,
          Koti jääpi, tie lyheni.
          Jo ajo meren selälle,
          Ulapalle aukialle,
     135. Ei kastu oron kapiot,
          Eikä wuohiset hewosen.
            Lappalainen kyyttösilmä
          Piti wiikoista wihoa,
          Kanto kaukaista katsetta,
     140. Kera wanhan Wäinämöisen.
            Laatiwi tulista jousta,
          Jalokaarista kaniwi;
          Kaaren rauasta rakenti,
          Selän waskesta walawi.
     145. Noita kullan kirjaeli,
          Hopialla huolitteli.
          Sai kaari kanineheksi,
          Jousi warsin walmihiksi,
          Kaari kaunihin näkönen,
     150. Jousi jonki maksawainen;
          Heponen selällä seiso,
          Warsa juoksi wartta myöten,
          Kapo kaarella makasi,
          Jänö jäntimen siassa.
     155.   Wuoli piiliä pinosen,
          Kolmisulkia kokosen;
          Minkä saapi walmihiksi,
          Sen pojat sulittelewi
          Pääskyn pienillä sulilla,
     160. Warpusen wiwustimilla.
            Millä noita karretahan,
          Karretahan, woietahan?
          Maon mustilla mujuilla,
          Kyyn käärmehen käwyillä.
     165.   Mistä sai sulitut rihmat,
          Kusta jäntehen tapasi?
          Tuolta sai sulitut rihmat,
          Tuolta jäntehen tapasi,
          Hiwuksista Hiien ruunan,
     170. Lemmon warsan waattehista.
            Sai nuolet sulineheksi,
          Wasamat wanuneheksi;
          Astua taputtelewi,
          Käyä luikerrehtelewi,
     175. Hywä kaari kainalossa,
          Wiini nuolia selässä,
          Korwalle tulisen kosken,
          Pyhän wirran pyörtehelle.
          Katso illan, katso aamun,
     180. Katso kerran keskipäiwän,
          Tulewaksi Wäinämöistä,
          Saawaksi suwantolaista.
            Niin päiwänä muutamena,
          Huomenna monikahana,
     185. Loi silmänsä luotehelle,
          Käänti päätä päiwän alle,
          Keksi wanhan Wäinämöisen
          Selällä meren sinisen.
            Koppowi tulisen jousen,
     190. Otti kaaren kaunihimman;
          Jännitti tulisen jousen,
          Weti waskisen wekaran,
          Wasten polwea wasenta,
          Alta oikian jalansa.
     195. Weti wiinestä wasaman,
          Sulan kolmikoipisesta;
          Otti nuolen oikeimman,
          Walitsi parahan warren.
            Weti jousen jouahutti,
     200. Käsin kaaren käännällytti,
          Korwahan kowan tulisen,
          Käen oikian nenähän,
          Pään waralle Wäinämöisen,
          Surmaksi suwantolaisen.
     205.   Emo kielti, waimo kielti,
          Epäsi kawetta kaksi,
          Kielti kolme Luonnotarta,
          Ampumasta Wäinämöistä.
          "Elä ammu Wäinämöistä!
     210. Wäinö on tätisi poika."
            Toki ampu ei totellut;
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Kun käsi ylentänehe,
          Sen nuoli alentuoho;
     215. Kun käsi alentanehe,
          Sen nuoli ylentyöhö."
            Ampu yhen nuoliansa,
          Niin meni kowan ylätse
          Päältä pään on taiwosehen;
     220. Tahto taiwonen haleta,
          Ilman kaaret katkiella.
            Ampu toisen nuoliansa,
          Niin meni kowan alatse
          Alasehen maaemähän;
     125. Tahto maa manalle mennä,
          Hieta harju halkiella.
            Ampu nuolen kolmannenki,
          Käwi kohti kolmannesti,
          Sapsohon sinisen hirwen,
     230. Alta wanhan Wäinämöisen,
          Läpi länkiluun lihoista,
          Kautta kainalon wasemen.
            Sillon wanha Wäinämöinen
          Käänty kämmenin wesille,
     235. Sortu sormin lainehesen,
          Koprin kuohuun kohahti,
          Selästä sinisen hirwen,
          Hernewartisen hewosen.
            Lappalainen kyyttösilmä
     240. Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Et sinä wanha Wäinämöinen
          Enämpi eläwin silmin,
          Sinä ilmoissa ikänä,
          Kuuna kullan walkiana,
     245. Astu Wäinölän ahoja,
          Kalewalan kankahia."
            Waka wanha Wäinämöinen
          Siitä kulki kuusi wuotta,
          Seuro seitsemän keseä,
     250. Karehti kaheksan wuotta,
          Selwällä meren selällä,
          Ulapalla aukialla,
          Eessähän wesi wetelä,
          Taiwas sininen takana.
     255.   Siinä mies meret lukewi,
          Uros aallot arwelewi;
          Kussa päätänsä kohotti,
          Sihen saaria saneli;
          Kussa kättä käännähytti,
     260. Sihen nientä siiwoeli;
          Kussa jalka pohjautu,
          Kalahauat kaiwaeli;
          Kussa maat on maata waston,
          Sihen siunasi apajat;
     265. Kuhun seisottu selällä,
          Sihen luopi luotoloita,
          Karipäitä kaswatteli,
          Joihin laiwat lasketahan,
          Päät menewi kauppamiesten.
     270.   Tuli kokko maalta Turjan,
          Laskihen Lapista lintu;
          Lentelewi, liitelewi,
          Lenti iät, lenti lännet,
          Lenti luotehen loputen,
     275. Peritellen pohjasilman,
          Etsien pesän sioa,
          Asunmaata arwaellen.
            Sillon wanha Wäinämöinen
          Nosti polwensa merestä
     280. Heinäseksi mättähäksi,
          Kuloseksi turpeheksi.
            Tuopa kokko Turjalainen
          Sai siitä pesän sioa;
          Keksi mättähän mereltä,
     285. Sinerwöisen lainehelta,
          Lentelewi, liitelewi,
          Päähän polwen laskeuwi.
          Hiero heinästä peseä,
          Kulon päästä kutkutteli;
     280. Niin muni munia kuusi,
          Kuusi kullaista munoa,
          Rantamunan seitsemännen.
            Hierelewi, hautelewi
          Päätä polwen lämmittäwi;
     295. Siitä wanha Wäinämöinen
          Tunsi polwensa palawan,
          Jäsenensä lämpiäwän.
          Wawahutti polwiansa,
          Järkäytti jäseniänsä,
     300. Munaset wetehen wieri,
          Karskahti meren karihin;
          Munat wierähti muruiksi,
          Kokko ilmoille kohosi.
            Sillon wanha Wäinämöinen
     305. Sano muutaman sanansa:
          "Munasen alanen puoli
          Alaseksi maaemäksi!
          Munasen ylänen puoli
          Yläseksi taiwoseksi!
     310. Mi munassa walkiata,
          Se päiwäksi paistamahan!
          Mi munassa ruskiata,
          Se kuuksi kumottamahan!
          Munasen muruja muita
     315. Ne tähiksi taiwahalle!"




Toinen Runo.


Tuuli kulettaa Pohjolan rannalle Wäinämöisen. Siinä itkee ja
walittaa ouoilla paikoilla ollen eikä tieten miten enää millonkana
kotimaille joutua. Pohjolan emäntä kuulee itkewän, saa rannalta
wenehen ja soutaa luoksi. Wiepi Pohjolaan Wäinämöisen. Siellä
syöttää, juottaa ja wiimmen kysäsee, mitä itki. Wäinämöinen sanoo
kotimaille ikäwöitsewänsä. Pohjolan emäntä lupaa kotia saattaa, jos
esinnä hänelle sammon takoisi. Wielä päälliseksi antaisi hän hänelle
tyttärensä palkasta. Wäinämöinen ei sano takoa osaawansa, waan lupaa
kotia päästyä Ilmarisen tälle työlle lähettää. Niin saapi Pohjolan
emännältä hewosen ja lähtee Pohjolasta.

          Tuho kuitenki tulewi,
          Tuho wanhan Wäinämöisen;
          Kulki kuusissa hakona,
          Petäjäissä pehkiönä,
      5.  Luomiansa luotoloita,
          Saaria sanelmiansa;
          Haittana hako wesillä,
          Tiellä köyhä rikkahilla.
            Sillon wanha Wäinämöinen
     10.  Itse noin sanoiksi wirkki:
          Woi minä polonen poika,
          Woi poika polon alanen!
          Jo minä johonki jouwuin,
          Uros kunnekki utauin!
     15.  Kuuksi päiwäksi kululle,
          iäkseni ilman alle,
          Tuulen tuuwiteltawaksi,
          Aaltojen ajeltawaksi,
          Näillä wäljillä wesillä,
     20.  Lakehilla lainehilla.
            En tieä polonen poika
          Polosina päiwinäni,
          Tällä inhalla iällä,
          Katowalla kannikalla,
     25.  Tuulehenko teen tupani,
          Wetehenkö saunan salwan.
          Teen mä tuulehen tupani,
          Ei oo tuulessa tukia;
          Westän saunani wetehen;
     30.  Wesi wiepi westokseni.
            Tuuli tuuli luotehesta,
          Aalto lännestä ajaksen,
          Kanto wanhan Wäinämöisen,
          Pimiähän Pohjolahan,
     35.  Miesten syöjähän siahan,
          Urosten upottajahan.
            Siinä itki Wäinämöinen,
          Siinä itki ja urisi,
          Sata haamoa siwulla,
     40.  Tuhat tuulen pieksälmätä.
          Sano wanha Wäinämöinen:
          "Woi minä polonen poika!
          Kun ma uin omilta mailta,
          Jouwuin maille wierahille,
     45.  Näille paikoille pahoille,
          Teille tietämättömille.
          Kaikki täällä puut purewi,
          Kaikki hawut hakkoawi,
          Kaikki lehmät leikkoawi,
     50.  Kaikki rietat riiwoawi,
          Näillä raukoilla rajoilla,
          Polosilla Pohjan mailla.
            Enkä tieä tietä käyä,
          Outo matkoja osoa,
     55.  Palatakseni kotia,
          Tulla maille tuttawille;
          Tiehyt metsähän wetäwi,
          Onkelmoinen ottelewi.
            Matka Teppo, tie jumala!
     60.  Tules tietä neuomahan,
          Tien wieriä wiittomahan,
          Rastia rakentamahan,
          Jotta mies metsät osaisi,
          Uros korwet arweleisi,
     65.  Palatessansa kotia,
          Saahessa omille maille."
            Louhi Pohjolan emäntä,
          Pohjan akka harwahammas,
          Nousi aiwan aikasehen,
     70.  Aiwan aika huomenessa;
          Pian pirtin lämmitteli,
          Hiilet lietehen kokosi.
          Siitä pyyhki pienen pirtin,
          Lautalattian lakasi,
     75.  Wastasella warpasella,
          Lautasella lehtisellä.
          Ammueli rikkasensa
          Waskisehen wakkasehen.
          Wei ne ulos usta myöten,
     80.  Pellolle pihoa myöten.
          Seisotaksen kuulemahan,
          Kuulemahan katsomahan,
          Pellolla perimmäisellä,
          Takimmalla tanhualla.
     85.  Kuulewi merelta itkun,
          Poikki joen juorotuksen.
          "Ei oo itku lapsen itku,
          Eikä itku naisen itku;
          Itku on partasuun urohon,
     90.  Urina uwantolaisen."
            Louhi Pohjolan emäntä,
          Pohjan akka harwahammas,
          Työnti wenojen wesille,
          Kolmilaian lainehille,
     95.  Souti luoksi Wäinämöisen,
          Luotsi itkewän urohon.
            Siinä itki Wäinämöinen,
          Urisi uwantolainen,
          Suu liikku, järisi parta,
     100. Waan ei leuat lonkaelle,
          Eikä hampahat hajonne.
            Louhi Pohjolan emäntä,
          Pohjan akka harwahammas,
          Otti miehen itkemästä,
     105. Urohon urisemasta,
          Istutti wenon perähän,
          Itse airoille rupesi,
          Souti poikki Pohjolahan,
          Portin Pohjolan etehen.
     110.   Syötti miehen, juotti miehen,
          Kostutteli kuolemasta;
          Siitä noin sanoiksi saatti,
          Kysytteli, lausutteli:
          "Mitä itket Wäinämöinen,
     115. Uikutat uwantolainen?"
            Waka wanha Wäinämöinen
          Itse tuon sanoiksi wirkki.
          "Ikäwä minun tulewi,
          Ikäwä tulettelewi,
     120. Wieras maalla wierahalla,
          Outo ouossa kylässä.
          Tuota itken tuon ikäni,
          Puhki polweni murehin:
          Kun ma uin omilta mailta,
     125. Tulin mailta tuttawilta,
          Näille ouoille owille,
          Weräjille wierahille."
            Louhi Pohjolan emäntä
          Siitä noin sanoiksi saatti:
     130. "Elä itke Wäinämöinen,
          Uikuta uwantolainen;
          Hywä tääll' on ollaksesi,
          Elinaikasi elellä,
          Pohjan poikajen tiloilla,
     135. Asemilla armahilla,
          Syöä luotasi lihoa,
          Juoa tuopista olutta."
            Sillon wanha Wäinämöinen
          Itse wirkki, noin nimesi:
     140. "Kylkehen kylänen syönti
          Hywissäki wierahissa;
          Mies on maallansa parempi,
          Kotonansa korkiampi.
          Suoppa luoja, luo jumala,
     145. Pääsisin omille maille;
          Parempi omalla maalla
          Juoa wettä roppehesta,
          Kuni maalla wierahalla
          Juoa tuopista olutta."
     150.   Louhi Pohjolan emäntä
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Niin mitä minulle annat,
          Kun saatan omille maille,
          Oman pellon pientarelle,
     155. Oman pihan rikkasille?"
            Sano wanha Wäinämöinen:
          "Mitäpä kysyt minulta,
          Kun saatat omille maille,
          Oman käen kukkumille,
     160. Oman kukon kuulumille,
          Oman saunan lämpimille?"
            Sano Pohjolan emäntä:
          "Ohoh wiisas Wäinämöinen!
          Taiatko takoa sammon,
     165. Kirjokannen kirjaella,
          Yhen joukkosen sulasta,
          Yhen willan kytkyestä,
          Yhen otrasen jywästä,
          Yhen wärttinän muruista;
     170. Annan neion palkastasi,
          Työstäsi tytön ihanan,
          Saatan sun omille maille,
          Oman käen kukkumille,
          Oman kukon laulamille,
     175. Oman saunan lämpimille."
            Waka wanha Wäinämöinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "En minä takoa taia,
          Enkä kantta kirjaella;
     180. On seppo omalla maalla,
          Warsin taitawa takoja,
          Jok' on taiwoa takonut,
          Ilman kantta kalkutellut,
          Ei tunnu wasaran jälki,
     185. Eikä pihtien pitämä."
            Sano Pohjolan emäntä,
          Pohjan akka harwahammas:
          "Kenpä sampuen takoisi,
          Kirjokannen kirjoaisi,
     190. Yhen joukkosen sulasta,
          Yhen willan kylkyestä,
          Yhen otrasen jywästä,
          Yhen wärttinän muruista;
          Saisi neion palkastansa,
     195. Työstänsä ihanan immen."
            Silloin wanha Wäinämöinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Kun saatat omille maille,
          Annan seppo Ilmarisen,
     200. Joka sampuet takowi,
          Kirjokannet kirjoawi,
          Neityet lepyttelewi,
          Tinarinnat riuwuttawi."
            Siitä Pohjolan emäntä,
     205. Pohjan akka harwahammas,
          Pani oron juoksemahan,
          Liinaharjan liikkumahan.
          Waka wanha Wäinämöinen
          Itse istuwi rekehen,
     210. Korjahan korenteleksen,
          Ajoa karittelewi,
          Pimiästä Pohjolasta,
          Summasta Sariolasta.




Kolmas Runo.


Wäinämöinen tiellänsä tapaa Pohjolan neion taiwon kaarella kauniissa
pukemissa istuwan. Jo kysyy puolisoksensa. Neito wiisastelee sitte
mieheksi arwelewansa, kun wetäisi munan tuntumattomalle solmulle
ja kärettömällä weitsellä jouhen halkaseisi. Ne tehtyä Wäinämöinen
uuistaa pyyntönsä. Tyttö yhä wiekastellen jo waatii häntä wärttinän
muruista wenettä laatimaan. Niin niistä walmihin saaneelle lupaa
tulla, jos kirwes weistäessä ei koskene kiween. Wäinämöinen saapi
wenettä weistämään ja lyöpi wahingossa polweensa. Lähtee siitä weren
tukkiata tieustelemaan, käy tyhjään kahessaki paikassa, waan löytää
kolmannesta.

          Tuopa kaunis Pohjan tytti,
          Maan kuulu, ween walio,
          Punasukkahan pukewi,
          Kantokenkähän kapiwi,
      5.  Pani päällensä parasta,
          Kaulallensa kaunihinta,
          Ripehintä rinnoillensa,
          Walkehinta warrellensa;
          Istu ilman wempelellä,
     10.  Taiwon kaarella kajotti,
          Pukemissa puhtahissa,
          Walkehissa waattehissa.
            Waka wanha Wäinämöinen
          Ajoa karittelewi
     15.  Pimiästä Pohjolasta,
          Summasta Sariolasta.
          Katsahtawi taiwahalle;
          Kaari on kaunis taiwahalla.
          Neiti kaunis kaaren päällä,
     20.  Kapo kaaren kannikalla,
          Pitelewi pirtojansa.
          Niisiänsä nostelewi,
          Kultakangasta kutowi,
          Hopiaista huolittawi,
     25.  Kultasesta sukkulasta,
          Pirralla hopehisella.
            Waka wanha Wäinämöinen
          Sanan wirkki, noin nimesi:
          "Tule neiti korjahani
     30.  Laskete rekoseheni!"
            Neiti taiten wastoawi:
          "Sitte sun mieheksi sanoisin,
          Urohoksi arweleisin.
          Jossa jouhen halkaseisit
     35.  Weitsellä kärettömällä,
          Ilman tutkamettomalla.
          Munan solmuhun wetäisit,
          Solmun tuntumattomaksi."
            Waka wanha Wäinämöinen
     40.  Halki jouhen halkasewi
          Weitsellä kärettömällä,
          Ilman tutkamettomalla.
          Munan solmuhun wetäwi.
          Solmun tuntumattomaksi.
     45.    Sano wanha Wäinämöinen:
          "Jo olen jouhen halkassunna
          Weitsellä kärettömällä,
          Ilman tutkamettomalla.
          Munan solmuhun wetänyt,
     50.  Solmun tuntumattomaksi;
          Tule neiti korjahani,
          Laskete rekoseheni!"
            Neiti taiten wastoawi,
          Sanowi sanalla tuolla:
     55.  "Emmä ennen tullekkana.
          Ennen kun wenosen weistät
          Keträwarteni muruista,
          Kalpimeni kappaleista,
          Kirwon käymättä kiwehen,
     60.  Kasan kalkahuttamatta."
            Siitä wanha Wäinämöinen
          Korjasta kohotteleksen;
          Otti wärttinän muruja,
          Keträwarren kiertimiä;
     65.  Weisti wuorella wenettä.
          Kalkutteli kalliolla.
            Weisti päiwän, weisti toisen,
          Weisti kohta kolmannenki;
          Ei kirwes kiwehen koske,
     70.  Kasa kalka kalliohon.
          Niin päiwällä kolmannella
          Piru pontta pyörähytti,
          Lempo tempasi tereä,
          Hiisi wartta waapahutti;
     75.  Jo kirwes kiwehen käypi,
          Kasa kalkko kalliohon.
            Kirwes kilpisty kiwestä,
          Kalpistihen kalliosta,
          Polwehen pojan pätösen,
     80.  Warpahasen Wäinämöisen.
            Sen lempo lihoille liitti,
          Hiisi suonille sowitti;
          Terä oli syömässä lihoa,
          Warsi werta särpimässä;
     85.  Söip' on uuelta lihoa,
          Weti werta tuorehelta;
          Weri wuotaen tulewi,
          Hurme huppellehtamalla.
            Waka wanha Wäinämöinen,
     90.  Tietäjä iän ikuinen,
          Kaikkien sanojen salpa,
          Ei se tuota tunnekkana.
          Itse loihen loihtiaksi,
          Sai itse saneliaksi,
     95.  Luki synnyt syitä myöten,
          Luottehet lomia myöten.
            Niin ei muista muutamia
          Weren suuria sanoja,
          Joista salpa saatahisi,
     100. Luja lukko tuotahisi,
          Noille rauan ratkomille,
          Suu sinerwän silpomille.
          Tulewalle tukkiaksi,
          Salwaksi samoajalle.
     105.   Weri juoksewi jokena,
          Hurme aallossa ajawi,
          Polwesta pojan totisen,
          Warpahasta Wäinämöisen.
            Ei ollut sitä jokea,
     110. Ei ojoa ollenkana,
          Jok' ei tullut tulwillehen
          Noita liikoja weriä.
          Eik' ollut sitä mäkeä.
          Eikä kummun kukkulata,
     115. Eikä wuorta korkiata,
          Jok' ei tullut tulwillehen
          Polwesta pyhän urohon,
          Warpahasta Wäinämöisen.
            Jopa tuskiksi tulewi,
     120. Läylemmäksi lankiawi,
          Painuwi pakolliseksi;
          Waka wanha Wäinämöinen
          Pani warsan waljahisin
          Ruskian reen etehen,
     125. Itse reuoksen rekehen,
          Kohennaksen korjahansa.
            Laski wirkkua witsalla,
          Helähytti helmiswyöllä;
          Wirkku juoksi, matka joutu,
     130. Reki wieri, tie lyheni.
            Jo ajo awointa tietä
          Alimmaisehen talohon;
          Yli kynnyksen kysywi,
          Tietäjätä tieustawi:
     135. "Oisiko talossa taassa
          Rauan raannan katsojoa.
          Tämän tulwan tukkioa,
          Weren summan sulkioa?"
            Oli lapsi lattialla,
     140. Imewäinen istumassa;
          Lausu lapsi lattialta,
          Imewäinen istuwalta:
          "Ei ole talossa taassa
          Uron tuskan tuntioa,
     145. Rauan raannan katsajoa.
          Puun jälen puhelioa.
          Ompi toisessa talossa.
          Aja toisehen talohon."
            Waka wanha Wäinämöinen
     150. Laski wirkkua witsalla,
          Helähytti helmiswyöllä;
          Ajoa suhuttelewi
          Ylimmäistä tietä myöten,
          Ylimmäisehen talohon.
     155. Kysy kynnyksen takoa,
          Ano alta ikkunaisen:
          "Oisiko talossa taassa
          Rauan raannan katsojoa.
          Tämän tulwan tukkioa,
     160. Weren summan sulkioa?"
            Akka on wanha waipan alla,
          Kieli palku pankon päässä,
          Akka wanha kolmihammas,
          Entinen talon emäntä.
     165. Tuli akka ikkunahan,
          Siitä noin sanoiksi saatti:
          "Ei ole talossa taassa
          Uron tuskan tuntioa,
          Wammojen wakittajoa,
     170. Suonikosken sortajoa,
          Salpoa werisatehen,
          Weritulwan tukkioa.
          Ompi toisessa talossa.
          Aja toisehen talohon."
     175.   Waka wanha Wäinämöinen
          Laski wirkkua witsalla,
          Helähytti helmiswyöllä;
          Ajoa suhuttelewi
          Äärimmäistä tietä myöten,
     180. Äärimmäisehen talohon.
          Yli kynnyksen kysywi,
          Lausu lakkapuun takoa:
          "Oisiko talossa taassa
          Rauan raannan katsojoa,
     185. Tämän tuiman tukkioa,
          Weren kumman sulkioa?"
            Ukko on uunilla asuwa,
          Halliparta harjun alla;
          Ukko uunilta urahti,
     190. Halliparta paukutteli;
          "Sulettun' on suuremmatki,
          Tukittuna tuimemmatki,
          Jalommatki jaksettuna,
          Woituna wäkewämmätki,
     195. Luojan kolmella sanalla,
          Pyhän synnyn säätämällä,
          Joet suista, järwet päistä,
          Kosket kowat kuohumilta,
          Selät niemien nenistä,
     200. Kannakset kapeimmilta."




Neljäs Runo.


Wäinämöinen nousee reestä ja pistäksen pirttiin. Tuoaan astia weren
juosta, wähäpä siitä. Ukko ouostu weren paljoutta ja olisi loihtia,
waan ei muista itse rauan syntyä. Sen Wäinämöinen hänelle kertoo ja
siitä ukko alkaa muita sanoja lukea. Niillä salpaa hän weren, sitoo
suonet, panee siitä poikansa tekemiä woiteita päälle ja kääri siteen
ympärille. Wäinämöinen kiwuista päästyä paranee entistä ehommaksi ja
kiittää julkista taiwaan jumalata joka näin oli hänelle awun antanut.

          Siitä wanha Wäinämöinen
          Itse korjasta kohosi;
          Nousi reestä nostamatta,
          Yleni ylentämättä.
      5.  Tuosta pirttihin tulewi,
          Alle kattojen ajaksen.
            Tuoahan hopia tuoppi
          Kulta kannu kannetahan;
          Ei weä wähästäkänä,
     10.  Pikkustakana piätä,
          Werta wanhan Wäinämöisen,
          Hurmetta jalon jumalan.
            Ukko uunilta urahti,
          Halliparta paukutteli:
     15.  "Mi sinä lienet miehiäsi,
          Ja kuka urohiasi!
          Wert' on seitsemän wenettä,
          Kantokorwoa kaheksan,
          Sun polonen polwestasi,
     20.  Lattialle laskettuna.
          Muistaisin sanoja muita,
          Suuria weren sanoja,
          Waan en arwoa alusta,
          Missä rauta syntynynnä."
     25.    Sillon wanha Wäinämöinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Itse tieän rauan synnyn,
          Arwoan alun teräksen;
          Wesi on wanhin weljeksiä,
     30.  Rauta nuorin weljeksiä,
          Tuli kerran keskimmäinen.
            Tuli tuhmaksi rupesi,
          Walkia warattomaksi;
          Yleni ylen ehoksi,
     35.  Kaswo aiwan kauhiaksi.
          Poltti maita, poltti soita,
          Paljo maita, paljo soita,
          Sinä suurra poutawuonna,
          Pahana palokesänä,
     40.  Tuliwuonna woimatonna.
          Pääsi rauta piilemähän,
          Piilemähän, säilymähän."
             Ukko uunilta urahti,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
     45.  "Missä sillon rauta piili,
          Missä piili, kussa säily,
          Sinä suurra poutawuonna,
          Pahana palokesänä?"
            Waka wanha Wäinämöinen
     50.  Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Tuolla sillon rauta piili,
          Sekä piili, jotta säily,
          Pitkän pilwen rannan päällä,
          Tammen latwassa tasasen,
     55.  Nuoren neitosen nisissä,
          Kaswawaisen kainalossa.
            Oli siellä neljä neittä,
          Koko kolme morsianta,
          Utarilla uhkuwilla,
     60.  Nännillä pakottawilla.
            Lypsit maalle maitojansa,
          Uhkutit utariansa;
          Yksi lypsi mustan maion,
          Toinen walkian walutti,
     65.  Kolmansi tulipunasen.
            Ku on lypsi mustan maion,
          Siitä synty melto rauta;
          Ku on walkian walutti,
          Siit' on saatu rääkkyrauta;
     70.  Ku lypsi tulipunasen,
          Siit' on tehtynä teräkset.
            Siitä sillon rauta piili,
          Wuoen piili, toisen säily,
          Heiluwassa hettehessä,
      75. Läikkywässä lähtehessä,
          Suurimmalla suon selällä,
          Tuiman tunturin laella,
          Jossa joutsenet muniwat,
          Hanhi pojat hautelewi.
      80.   Susi juoksi suota myöten,
          Karhu kangasta samoten;
          Susi nosti suosta mullan,
          Karhu rauan kankahasta.
            Niin joutu jumala tielle,
      85. Näki mustia muria
          Suen sorkan nostimilla,
          Karhun kantapään sioilla.
          Sanowi sanalla tuolla:
          'Woi sinua rauta raukka!
      90. Kun olet kurjassa tilassa,
          Matalaisessa majassa,
          Suolla sorkissa sutosen,
          Aina karhun askelissa.'
            Senpä päiwyen perästä
      95. Rauta suosta sotkettihin,
          Maan liasta lietsottihin,
          Wetelästä welottihin."
            Ukko uunilta urahti,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
     100. "Siitäkö se rauta synty,
          Siitäkö teräs sikesi?"
            Waka wanha Wäinämöinen
          Itse wirkki, noin nimesi:
          "Eipä  wielä siitäkänä,
     105. Ei perän pereäkänä.
          Eipä synny rauta raukka
          Ilman tuimatta tuletta,
          Eikä kaswa karkiaksi
          Ilman weessä kastumatta.
     110.   Wietihin sepon pajahan,
          Alle ahjon Ilmarisen.
          Sano seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen:
          'Jos  ma sun tulehen työnnän,
     115. Alle ahjoni ajelen,
          Tulet kowan korkiaksi,
          Ylen kaswat kauhiaksi,
          Wielä weistät weikkoasi,
          Lastuat emosi lasta.'
     120.   Sillon wanno rauta raukka,
          Wanno waikian walansa,
          Ahjolla, alasimella,
          Wasarilla, walkkamilla:
          'Ompa puita purrakseni,
     125. Kiwen syäntä syöäkseni,
          Etten weistä weljeäni,
          Lastua emoni lasta.'
            Sillon seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
     130. Rauan työntäwi tulehen,
          Alle ahjonsa ajeli;
          Tako rauan raukiaksi,
          Kasti weessä karkiaksi.
            Koitti seppo kielellänsä,
     135. Hywin maisto mielellänsä,
          Teräksen  tekomujuja,
          Rauan karkasuwesiä.
          Sano seppo Ilmarinen:
          'Ei nämät hywät minulle
     140. Teräksen tekowesiksi,
          Rautojen rakentomaiksi.
          Mehiläinen meiän lintu!
          Lennä tuonne liihyttele,
          Yheksän meren ylitse,
     145. Meripuolen kymmenettä;
          Lennä soita, lennä maita,
          Lennä kalton kankahia;
          Tuo simoa siiwessäsi,
          Kanna mettä kielessäsi,
     150. Seitsemästä heinän päästä,
          Kuuen ruohosen nenästä,
          Teräksille tehtäwille,
          Rauoille rakettawille.'
            Herhiläinen Hiien lintu
     155. Katselewi, kuuntelewi;
          Katsowi katon rajasta,
          Alta tuohen tuiotteli,
          Rautoja rakettaissa,
          Teräksiä tehtäissä.
     160.   Kanto käärmehen kähyjä,
          Maon mustia mujuja,
          Sisiliskon silmänteitä,
          Sammakon salawihoja,
          Teräksille tehtäwille,
     165. Rauoille rakettawille.
            Siitä seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
          Luuli mettä kantanehen,
          Simoa kulettanehen.
     170. Sanan wirkki, noin nimesi:
          'Ka nämät hywät minulle
          Teräksen tekowesiksi,
          Rautojen rakentomaiksi.'
            Oli aikoa wähänen,
     175. Pikkuruinen piiramata;
          Jopa suuttu rauta raukka,
          Sekä suuttu, jotta syänty,
          Petti waiwanen walansa,
          Söi kun koira kunniansa;
     180. Weisti raukka weljeänsä,
          Lastusi emonsa lasta,
          Kuni lipsahti lihaan,
          Käwi polwehen polosen,
          Weren päästi juoksemahan,
     185. Hurmehen hurahtamahan."
            Ukko uunilta urahti,
          Parta laulo, pää järähti:
          "Jo nyt tieän rauan synnyn,
          Tajuan tawat pahimmat.
     190. Ohoh sinua rauta raukka,
          Rauta raukka koito kuona!
          Joko suureksi sukesit,
          Kaswoit aiwan kauhiaksi,
          Kun sa loukoit luontoasi,
     195. Sukuasi suin pitelit!
            Et sä sillon suuri ollut,
          Etkä suuri, etkä pieni,
          Et kowin koriakana,
          Et kowin kipusaskana,
     200. Kun sa maitona makasit,
          Rieskasena riuottelit,
          Nuoren neitosen nisissä,
          Kaswawaisen kainalossa,
          Pitkän pilwen rannan päällä,
     205. Tammen latwassa tasasen.
            Etkä sillon suuri ollut,
          Etkä suuri, etkä pieni,
          Kun sa tietona lepäsit,
          Seisoit selwänä wetenä,
     210. Heiluwassa hettehessä,
          Läikkywässä lähtehessä,
          Suurimmalla suon selällä,
          Tuiman tunturin laella.
            Etkä sillon suuri ollut,
     215. Etkä suuri, etkä pieni,
          Kun sa suosta sotkettihin,
          Wetelästä wellottihin,
          Maan liasta lietsottihin,
          Saatihin sawen seasta,
     220. Käsikarwan kastumatta,
          Warpahan riwestymättä.
             Etkä sillon suuri ollut,
          Etkä suuri, etkä pieni,
          Kun sa kuonana kohisit,
     225. Wannoit waiwanen walasi,
          Ahjolla, alasimella,
          Wasarilla, walkkamilla.
             Tulit päästäsi pahaksi,
          Tukastasi turmelluhuit,
     230. Petit waiwanen walasi,
          Söit kun koira kunniasi.
            Ku käski pahalle työlle,
          Kenp' on kehnolle kehotti?
          Isäsikö, wai emosi,
     235. Waiko wanhin weljiäsi,
          Wai nuorin sisariasi,
          Waiko muu sukusi suuri?
          Ei isosi, ei emosi,
          Eikä wanhin weljiäsi,
     240. Ei nuorin sisariasi,
          Eikä muu sukusi suuri;
          Itse teit tihua työtä,
          Katkoit kalman karwallista.
            Tule nyt työsi tuntemahan,
     245. Pahasi parantamahan,
          Ennen kun sanon emolle,
          Wirkan wierin wanhemmalle;
          Enempi emolla työtä,
          Waiwa suuri wanhemmalla,
     250. Kun poika pahoin tekewi,
          Lapsi ankein asuwi.
            Kukapa miehistä pätöwi,
          Urohista kelpoawi,
          Weren suuta sulkemahan,
     255. Tulemata tukkimahan?
            Kun ei lie minussa miestä,
          Ukon pojassa urosta,
          Tämän tulwan tukkiata,
          Suonikosken sortajata,
     260. Lemmoll' on käet lihawat,
          Pahan miehen paksut sormet,
          Tulewalle tukkiaksi,
          Salwaksi samoajalle.
          Liitä sormesi lihawa,
     265. Paina paksu peukalosi,
          Tukkeheksi tuiman reiän,
          Paikaksi pahan weräjän.
             Piäty weri juoksemasta,
          Hurme huppellehtamasta,
     270. Weri seiso, kuni seinä,
          Asu hurme, kuni aita,
          Kun miekka meressä seiso,
          Saraheinä sammalessa,
          Paasi pellon pientaressa,
     275. Puu honka petäikössä.
             Waan jos mieli laatinewi
          Liikkua lipehimmästi;
          Niin sä liikkuos lihassa,
          Sekä luissa luistaellos.
     280. Parempi sinun sisässä,
          Alla kalwon kaunihimpi,
          Suonissa sorottamassa,
          Sekä luissa luistamassa,
          Kun on maahan wuotamassa,
     285. Rikkohin riwestymässä.
             Syämessä sinun siasi,
          Alla keuhon kellarisi;
          Sinne siirräte wälehen,
          Sinne juossos joutusasti.
     290. Tyywy tyrris tippumasta,
          Punanen putoamasta;
          Kun et tyywy, niin tyrehy;
          Tyyty ennen Tyrjän koski,
          Joki Juortanan tyrehty,
     295. Meri kuiwi, taiwas kuiwi,
          Sinä suurra poutawuonna,
          Tuliwuonna woimatonna.
            Kun ei tuosta kyllä liene,
          Wielä muistan muunki keinon,
     300. Huuan Hiiestä patoa,
          Helwetistä kattiloa,
          Jolla werta keitetähän,
          Hurmetta waristetahan,
          Weren maahan wuotamasta,
     315. Hurmehen hurahtamasta."
            Siit' on suonia siteli,
          Päitä suonten solmieli,
          Suonilankoja lukewi,
          Sanoen sanalla tuolla:
     310. "Soria on suonten waimo,
          Suonetar soria waimo,
          Soma suonten ketreäjä,
          Sorialla ketrinpuulla,
          Waskisella wärttinällä,
     315. Rautasella rattahalla,
          Tule tänne tarwitessa,
          Käy tänne kutsuttassa,
          Suonisykkyrä sylissä,
          Kalwokääri kainalossa,
     320. Suonia sitelemähän,
          Päitä suonen päättämähän.
            Punaposki Tuonen pojka!
          Puno nuoroa punaista
          Wasten reittäsi wasenta,
     325. Alla oikian kätesi,
          Jolla suonia sitelen,
          Päitä suonten solmielen."
             Sillä suonia sowitti,
          Päitä yhtehen yhytti,
     330. Suuksutusten suuret suonet,
          Waltasuonet wastatusten,
          Limitysten pienet suonet.
          Pani poikansa pajahan
          Tekemähän woitehia,
     335. Raswoja rakentamahan,
          Noista heinän helpehistä,
          Tuhatlatwan tutkamista,
          Kut oli tuotu toisialta
          Siitä kylmästä kylästä,
     340. Jonk' ei oo kuultu, eikä nähty,
          Ruohon kaiken kaswantoa.
            Tuli poikanen pajasta
          Tekemästä woitehia,
          Raswoja rakentamasta;
     345. Ne työnti ukon kätehen.
            Niillä woiti Wäinämöistä,
          Pahoin tullutta paransi.
          Woiti alta, woiti päältä,
          Woiti keskeä keralla,
     350. Sanowi sanalla tuolla,
          Lausu tuolla lausehella:
          "Jumaloista turwa tulko,
          Apu einetten emistä!
          Warjele wakainen luoja,
     355. Katso kaunoinen jumala,
          Jottei wietäisi wioille,
          Wammoille weäteltäisi!
            Itse ilmonen jumala
          Waljastele warsojasi,
     360. Rakentele ratsujasi,
          Aja kirjokorjinesi
          Läpi luun, läpi jäsenen,
          Läpi liikkuma lihojen,
          Läpi suonen solmuttoman.
     365. Paa hopia luun lomahan,
          Kulta suonen sortumahan,
          Luu lihan litistymähän,
          Weri suonen solmelohon.
          Mist' on kalwo katkenunna,
     370. Sihen kalwo kaswattele;
          Mistä luuta luikahtanna,
          Sihen luuta luikahuta;
          Mistä suonta sorkahtanna,
          Sihen suonet solmiele;
     375. Kusta werta weihlähtännä,
          Sihen werta wierettele;
          Kusta liikkunna lihoa,
          Sihen liittäös lihoa."
            Siitä silkillä sitowi,
     380. Kapaloiwi kaunosella,
          Polwea pojan pätösen,
          Warpahia Wäinämöisen.
          Sanowi sanalla tuolla,
          Lausu tuolla lausehella:
     385. "Siteheksi luojan silkki,
          Herran kalwo katteheksi,
          Tälle polwelle hywälle,
          Wakasille warpahille!"
            Kun oli woiet päälle pantu,
     390. Warsin katsehet wakaiset,
          Sitte silkillä siottu,
          Kapaloittu kaunoisella,
          Pani se puoli pyörryksihin,
          Wäinämöisen wäännyksihin.
     395.   Niin ukko kipuja käski,
          Työnti tuskia kowia,
          Keskelle kipumäkeä,
          Kipuwuoren kukkulalle,
          Kiwiä kiwistähän,
     400. Paasia pakottamahan.
            Siitä wanha Wäinämöinen
          Jo tunsi awun totisen;
          Pian pääsi terweheksi,
          Liha kaswo kaunihiksi,
     405. Alta aiwan terweheksi,
          Keskeä kiwuttomaksi,
          Wieriltä wiattomaksi,
          Päältä nuurumattomaksi,
          Ehommaksi entistänsä,
     410. Paremmaksi muinostansa.
            Katsahtawi kaunihisti
          Päänsä päälle taiwosehen;
          Sanowi sanalla tuolla,
          Lausu tuolla lausehella:
     415. "Tuoltap' aina armot käywät,
          Merkit tuttawat tulewat,
          Ylähältä taiwosesta,
          Luota luojan kaikkiwallan.
          Jo nyt on julkinen Jumala,
     420. Harras hengen haltiani,
          Awun mulle antanunna
          Noissa tuskissa kowissa,
          Rauan raannoissa pahoissa,
          Teräksen tekowihoissa."




Wiies Runo.


Wäinämöinen lähtee kotia, laulaa ison suunnattoman kuusen matkalla
ja kuun ja otawan latwalle. Kotia tulleelta kysyy Ilmarinen, mit'
oli mielipahoissa. Sanoo Wäinämöinen Pohjolassa ihanan neien olewan
Ilmarista kosiin kehottawa. Ilmarinen tästä arwelee Wäinämöiseltä
itsensä Pohjolaan luwatuksi, eikä lupaa lähteä. Niin käskee
Wäinämöinen häntä outoa kuusta katsomahan. Lähtee Wäinämöisen kera,
tulee paikalle, nousee kuuta ja otawata latwasta ottamaan. Latwaan
kohottua laulaa ison tuulen Wäinämöinen, joka kuusinensa, päiwinensä,
wie Ilmarisen Pohjolaan. Siellä hän sepäksi kuultu pannaan sammon
taonnalle. Rakentaa pajan, hankkii tuulet lietsomaan, ja takoo
sammon, jonka sitte walmihina Pohjolan emäntä kiwimäkeen tallitsee.
Ilmarinen itse, neien suostuttamatta, lähtee Pohjolasta kotia ja
kertoo Wäinämöiselle sammon takoneensa.

          Waka wanha Wäinämöinen
          Kohta lähtewi kotia,
          Pani warsan waljahisin,
          Ruskian reen etehen,
      5.  Itse reuoksen rekehen,
          Korjahan kohentelihen.
          Laski wirkkua witsalla,
          Helähytti helmiswyöllä,
          Wirkku juoksi, matka joutu,
     10.  Reki wieri, tie lyheni,
          Jalas koiwunen kolasi,
          Korja kultanen kulisi.
            Ajawi, karettelewi
          Noita Wäinölän ahoja,
     15.  Kalewalan kankahia,
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Syö susi unen näkiä,
          Tapa tauti Lappalainen;
          Ei sanot saawani kotia
     20.  Enämpi eläwin silmin,
          Sinä ilmoissa ikänä,
          Kuuna kullan walkiana,
          Näille Wäinölän ahoille,
          Kalewalan kankahille."
     25.    Siitä wanha Wäinämöinen
          Laulelewi, taitelewi;
          Laulo kuusen kukkalatwan,
          Kukkalatwan, kultalehwän.
          Latwan työnti taiwahalle,
     30.  Puhki pilwien kohotti,
          Lehwät ilmoille lewitti,
          Halki taiwahan hajotti.
            Laulelewi, taitelewi;
          Laulo kuun kumottamahan
     35.  Kultalatwa kuusosehen;
          Laulo oksille otawan.
            Ajawi, karettelewi
          Kohti kullaista kotia
          Alla päin pahoilla mielin,
     40.  Kun oli seppo Ilmarisen,
          Takojan iän ikuisen,
          Luwannut lunastimeksi,
          Oman päänsä päästimeksi,
          Pimiähän Pohjolahan,
     45.  Summahan Sariolahan.
            Seppo wastahan tulewi:
          "Woi sie wanha Wäinämöinen,
          Mit' olet pahalla mielin,
          Kaiken kallella kypärin?"
     50.    Sillon wanha Wäinämöinen
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Sinä seppo Ilmarinen,
          Lankoni emoni lapsi,
          Lähe neittä noutamahan,
     55.  Päätä kassa katsomahan,
          Pimiästä Pohjolasta,
          Summasta Sariolasta.
          Kun on neiti Pohjolassa,
          Impi kylmässä kylässä,
     60.  Jok' ei suostu sulhosihin,
          Mielly miehiin hywihin;
          Kiitti puoli pohjan maata,
          Kun ompi kowin koria,
          Lihan läpi luu näkywi,
     65.  Luun läpi yin näkywi.
          Saatat sie takoa sammon,
          Kirjokannen kirjaella,
          Niin saat neion palkastasi,
          Työstäsi tytön ihanan."
     70.    Itse seppo Ilmarinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Joko sie minun menetit
          Pimiähän Pohjolahan
          Oman pääsi päästimeksi,
     75.  Itsesi lunastimeksi!
          En sinä pitkänä ikänä,
          Kuuna kullan walkiana,
          Lähe Pohjolan tuwille,
          Sariolan salwoksille,
     80.  Miesten syöjille sioille,
          Urosten upottajille."
            Sillon wanha Wäinämöinen
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Ohoh seppo Ilmarinen,
     85.  Lähkös kuusta katsomahan,
          Kun on nossut taiwahalle,
          Puhki pilwien kohonnut,
          Lehwät ilmoille lewennä,
          Halki taiwahan hajonna.
     90.  Ompi kummat kuusosessa:
          Kuu uusi kumottamassa,
          Kultalatwa kuusosessa,
          Ompi oksilla otawa."
            Läksit kuusta katsomahan
     95.  Tuonne Wäinölän aholle,
          Sano wanha Wäinämöinen:
          "Nyt sie seppo weikkoseni
          Noskos kuuta noutamahan,
     100. Otawaista ottamahan,
          Kultalatwa kuusosesta."
             Siitä seppo Ilmatinen
          Nousi puuhun korkialle,
          Ylähäksi taiwahalle;
     105. Nousi kuuta noutamahan,
          Otawaista ottamahan,
          Kultalatwa kuusosesta.
             Sillon wanha Wäinämöinen
          Lauloa hyrähtelewi;
     110. Laulo tuulen tuppurihin,
          Ilman raiwohin rakenti.
          Sanowi sanalla tuolla,
          Lausu tuolla lausehella:
          "Ota tuuli purtehesi,
     115. Ahawa wenosehesi,
          Wieä, wiillätelläksesi,
          Pimiähän Pohjolahan."
            Otti tuuli purtehensa,
          Ahawa wenosehensa,
     120. Wieä, wiillätelläksensä
          Pimiähän Pohjolahan.
            Siinä seppo Ilmarinen
          Jopa kulki, jotta joutu,
          Pimiähän Pohjolahan,
     125. Summahan Sariolahan.
          Kulki tuulen tietä myöten,
          Ahawan ratoa myöten,
          Yli kuun, alatse päiwän,
          Otawaisten olkapäitse,
     130. Pääty Pohjolan pihalle,
          Sariolan saunatielle;
          Eikä häntä koirat kuultu,
          Eikä haukkujat hawattu.
            Louhi Pohjolan emäntä,
     135. Pohjan akka harwahammas,
          Itse päätywi pihalle,
          Itse ennätti sanoa:
          "Mi sinä lienet miehiäsi,
          Ja kuka urohiasi;
     140. Tulit tuulen tietä myöten,
          Ahawan ratoa myöten,
          Eikä koirat kohti hauku,
          Eikä wirka willahännät."
            Sano seppo Ilmarinen:
     145. "Emmä tänne tullukkana
          Kylän koirien kuluksi,
          Willahäntien wihaksi,
          Näillä ouoilla owilla,
          Weräjillä wierahilla."
     150.   Siitä Pohjalan emäntä
          Kysäsewi wierahalta:
          "Oletko tullut tuntemahan,
          Tuota seppo Ilmarista,
     155. Takojata taitawinta?"
            Se on seppo Ilmarinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Itse olen seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen."
     160.   Louhi Pohjolan emäntä,
          Pohjan akka harwahammas,
          Pian pistihen tupahan,
          Sanowi sanalla tuolla:
          "Neityeni nuorempani,
     165. Lapseni wakawimpani,
          Pane päällesi parainta,
          Kaunihinta kaulallesi,
          Ripehintä rinnoillesi,
          Warrellesi walkeinta;
     170. Jo on seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
          Saanut sammon laaintahan,
          Kirjokannen kirjantahan.
            Tuopa kaunis Pohjan tytti,
     175. Maan kuulu, ween walio,
          Meni aittahan mäellä;
          Kolme on aittoa mäellä,
          Yksi on emosen aitta,
          Se aitta parahin aitta.
     180. Siellä on arkku arkun päällä,
          Lipas lippahan lomassa;
          Aukasi parahan arkun,
          Kimahutti kirjokannen,
          Löysi kuusi kultawyötä,
     185. Wiisi willaista hametta;
          Puki päällensä parasta,
          Kaulallensa kaunihinta,
          Ripeintä rinnoillensa,
          Warrellensa walkeinta.
     190.   Siitä Pohjolan emäntä
          Käytti seppo Ilmarisen
          Tuolla Pohjolan tuwassa,
          Sariolan salwoksessa.
          Syötti miehen syöneheksi,
     195. Juotti miehen juoneheksi,
          Apatti alanenäksi,
          Uuwutti unelliseksi;
          Pani maata matkamiehen,
          Neien wierehen wenytti.
     200.   Siitä Pohjolan emäntä
          Itse tuon sanoiksi wirkki.
          "Ohoh seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
          Saatatko takoa sammon,
     205. Kirjokannen kirjaella,
          Yhen joukkosen sulasta,
          Yhen willan kylkyestä,
          Yhen otrasen jywästä,
          Yhen wärttinän muruista;
     210. Niin saat neion palkastasi,
          Työstäsi tytön ihanan."
            Sillon seppo Ilmarinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Jo taisin takoa Sammon,
     215. Kirjokannen kirjaella,
          Yhen joukkosen sulasta,
          Yhen willan kylkyestä,
          Yhen otrasen jywästä,
          Yhen wärttinän muruista;
     220. Kun olin taiwoista takowa,
          Ilman kantta kalkuttawa,
          Ilman alkosen alutta,
          Riporihman tehtysättä."
            Siitä seppo Ilmarinen,
     225. Takoja iän ikuinen,
          Läksi sammon laaintahan,
          Kirjokannen kirjantahan.
          Kysy paikalta pajoa,
          Kaikkia sepinkaluja;
     230. Ei pajoa Pohjolassa,
          Pihtiä Pimentolassa,
          Ei pajoa, ei paletta,
          Ahjoa, alasintana,
          Wasaroa warttakana.
     235.   Sillon seppo Ilmarinen
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Akat tuosta tuskautoho,
          Herjat kesken heittäöhö;
          Waan ei mies pahempikana,
     240. Uros untelompikana."
            Etsi ahjonsa alusta,
          Leweyttä lietsehensä,
          Pohjolan kiwimäellä,
          Rautasella kalliolla,
     245. Wuorella teräksisellä.
          Löysi paikkoa palasen
          Aloa aniwähäsen,
          Johon paino palkehensa,
          Lewitteli lietsehensä,
     250. Alasimensa asetti.
            Pani orjat lietsomahan,
          Palkkalaiset painamahan;
          Orjat lietso löyhytteli,
          Palkkalaiset painatteli;
     255. Lietso päiwän, lietso toisen,
          Lietso kohta kolmannenki,
          Syli syttä hartiolla,
          Kyynärä kywentä päässä,
          Waaksa muulla wartalolla,
     260. Kortteli kowa nokea.
            Jo päiwällä kolmannella
          Itse seppo Ilmarinen
          Katso ahjonsa alusta,
          Lietsehensä liepehiä:
     265. "Saako sampo walmihiksi,
          Kirjokansi kirjatuksi?"
            Ei saa sampo walmihiksi,
          Kirjokansi kirjatuksi.
          Siitä seppo Ilmarinen
     270. Saapi tuulet lietsomahan;
          Lietso tuulet löyhytteli,
          Itä lietso, lietso länsi,
          Etelä enemmän lietso,
          Pohjanen puhu kowasti.
     275. Lietso päiwän, lietso toisen,
          Lietso kohta kolmannenki;
          Päiwälläpä kolmanella
          Itse seppo Ilmarinen
          Katso ahjonsa alusta,
     280. Lietsehensä liepehiä;
          Sampo tungeksen tulesta,
          Alta ahjonsa ajaksen.
            Siitä seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
     285. Takoa taputtelewi,
          Lyöä lyyhäyttelewi,
          Pajassa owettomassa,
          Ilman ikkunattomassa.
          Päiwät sampoa takowi,
     290. Kirjokantta kalkuttawi,
          Yöt on neittä miestyttäwi,
          Impeä lepyttelewi.
            Saipa sampo walmihiksi,
          Kirjokansi kirjotuksi;
     295. Ei saa impi miestytyksi,
          Neitonen lepytetyksi.
            Siitä jauho uusi sampo,
          Kirjokansi kiikutteli;
          Jauho purnon puhtehessa,
     300. Jauho purnon syötäwiä,
          Purnon toisen myötäwiä,
          Kolmannen kotipitoja.
            Niin ihastu Pohjan akka,
          Saatto sitte sammon tuonne
     305. Waaran waskisen sisähän,
          Pohjolan kiwimäkehen,
          Yheksän lukun taaksi.
          Sihen juuret juurruttele
          Yheksän sylen sywälle;
     310. Juuren juurti maaemähän,
          Toisen wesiwiertehesen,
          Kolmannen kotimäkehen.
            Itse seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
     315. Allapäin pahoilla mielin,
          Kahta kallella kypärin,
          Jo tuossa ajattelewi,
          Pitkin päätänsä pitäne
          Miten olla, kuin eleä,
     320. Pimiässä Pohjolassa.
            Sano Pohjolan emäntä:
          "Ohoh seppo Ilmarinen,
          Laatisiko mieli mennä,
          Elomaille entisille?
     325.   Sano seppo Ilmarinen:
          "Sinne mieleni tekisi
          Elomaille entisille,
          Kotihini kuolemahan."
            Louhi Pohjolan emäntä
     330. Syötti miehen, juotti miehen,
          Panewi perähän purren,
          Nosti tuulen tuulemahan;
          Sillä seppo Ilmarinen
          Matkasi omille maille,
     335. Kohti kullaista kotia,
          Entistä elosioa.
            Kysy wanha Wäinämöinen
          Ilmariselta sepolta:
          "Weli seppo Ilmarinen,
     340. Lankoni emoni lapsi,
          Joko laait uuen sammon,
          Kirjokannen kirjaelit?"
            Sano seppo Ilmarinen,
          Itse laatia pakisi:
     345. "Jopa jauho uusi sampo,
          Kirjokansi kiikutteli;
          Jauho purnon puhtehessa,
          Jauho purnon syötäwiä,
          Purnon toisen myötäwiä,
     350. Kolmannen pieltäwiä."




Kuues Runo.


Lemminkäinen yritäksen Pohjan tyttöä kosihin. Emo kieltää lähtemästä,
surmaa Pohjan noijilta pojalleen pelkääwä. Lemminkäinen jo päätänsä
harjaawa nakkaa suan käestänsä lausumalla, sillon häntä surmattawan,
konsa suka werta wuotanee. Niin waraeleksen ja lähtee matkalle.
Tulee kylään, ajaa talo talolta ja kysyy jo kahestaki paikasta
hewosensa riisujata. Ei saanut, ajaa eille Pohjolan pihalle. Kuulee
tuwassa laulajoita ja pistäksen sisälle. Ihmetellään ku lienee
outo, kun häntä ei koiratkana haukkune. Lemminkäinen wirkkaa ei
siksi tulleensakan ja alkaa lauloa. Niin laulo miehet kunne kunki
tuwasta, yhen waan heitti laulamatta wanhan sokia ukon. Kysy ukko
miksi häntäkin ei laulanut. Sanoo Lemminkäinen ei senlaiseen herjaan
koskewansa. Tästä ukko suuttunut lähtee Tuonelan joelle siellä
Lemminkäistä uottawa.

          Itse lieto Lemminkäinen,
          Itse kaunis kaukomieli,
          Lähtiäksensä kokewi,
          Tullaksensa toiwotteli
      5.  Pohjan poikajen tulille,
          Lapin lasten tanterille.
            Kesän kengitti hewoista,
          Talwen rautoja rakenti,
          Waljasti tulisen ruunan
     10.  Tulisella tanterella;
          Wesi tippu wempelestä,
          Raswa rahkehen nenästä.
            Niin sanowi Lemminkäinen:
          "Oi emoni, waimo wanha,
     15.  Jospa paitani pesisit
          Mustan käärmehen mujuilla,
          Kesäkuilla kuiwoaisit,
          Mun kosihin mennäkseni
          Neittä kylmästä kylästä,
     20.  Piikoa Pimentolasta."
            Emo kielteä käkewi,
          Warotteli waimo wanha:
          "Ellös menkö poikueni
          Ilman tieon tietämättä,
     25.  Ilman taion taitamatta,
          Pohjan poikajen tulille,
          Lapin lasten tanterille;
          Siellä Lappi laulanewi,
          Tunkenewi Turjalainen,
     30.  Suin sytehen, päin sawehen,
          Kypenihin kyynäswarsin,
          Koprin kuumihin porohin."
            Niin sanowi Lemminkäinen:
          "Jo minua noiat noitu,
     35.  Noiat noitu, kyyt kiroili,
          Koki kolme Lappalaista,
          Yhtenä kesäissä yönä,
          Alasti alakiwellä,
          Ilman wyöttä, waattehitta.
     40.  Sen werran minusta saiwat,
          Min kirwes kiwestä saapi,
          Napakaira kalliosta,
          Järky jäästä iljanesta,
          Tuoni tyhjästä tuwasta.
     45.    Jos tahon tasalle panna,
          Miesten werroille weteä,
          Itse laulan Lappalaisen,
          Itse tungen Turjalaisen,
          Käsin kalman kattilahan,
     50.  Koprin ilmahan kowahan,
          Polwin hyytä hyppimähän,
          Säärin jäätä särkemähän,
          Riitettä repäsemähän;
          Laulan halki hartionsa,
     55.  Puhki leukansa puhelen,
          Paian kauluksen kaheksi,
          Rikki rintalastasesta."
            Emo kielteä käkewi,
          Warotteli waimo wanha:
     60.  "Ellös wainen poikueni
          Lähkö neittä Pohjolasta,
          Piikoa Pimentolasta;
          Tuho ainaki tulewi,
          Hukka lieto Lemminkäistä,
     65.  Tuho poikoa pätöistä.
          Ei sinussa laulajaa,
          Pohjan poikien sekahan,
          Etkä tunne kieltä Turjan,
          Maha lausua Lapiksi."
     70.    Sillon lieto Lemminkäinen,
          Oli päätänsä sukiwa,
          Hapsiansa harjaawa,
          Lähtiäksensä kosihin,
          Mennäksensä Pohjolahan.
     75.  Suan orrelle ojensi,
          Harjan paino patsahasen;
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Sillon on hukka Lemminkäistä,
          Tuho poikoa pätöistä,
     80.  Kun suka werin waluwi,
          Harja hurmehin loruwi."
            Siitä läksi Lemminkäinen
          Wasten kieltoa emonsa,
          Warotusta wanhempansa.
     85.  Missä mies waraeleksen?
          Jo wähin waraeleksen
          Owen suussa alla orren,
          Pirtin pihtipuolisessa,
          Weräjillä wiimmesillä.
     90.    Ei oo ne warat wäkewät,
          Missä mies waraeleksen?
          Korwalla tulisen kosken,
          Pyhän wirran pyörtehessä;
          Siinä mies waraeleksen,
     95.  Hyöteleksen, wyötteleksen,
          Rautapaitohin paneksen,
          Teräswöihin telkitäksen.
          Sanowi sanoilla näillä:
          "Mies on lustuissa lujempi,
     100. Rautapaiassa parempi,
          Teräswyössä tenhosampi,
          Noien noitien noroille,
          Tietomiesten tienohille,
          Jottei huoli huonommista,
     105. Tottele hywiäkänä."
            Laski wirkkua witsalla,
          Helähytti helmiswyöllä;
          Wirkku juoksi, matka joutu,
          Reki wieri, tie lyheni.
     110. Ajo päiwän, ajo toisen,
          Kohta kolmannen ajawi.
            Kylä wastahan tulewi;
          Ajoa suhuttelewi
          Alimmaista tietä myöten
     115. Alimmaisehen talohon.
          Yli kynnyksen kysywi,
          Lausu lakkapuun takoa:
          "Oisiko talossa taassa
          Rinnukseni riisujaa,
     120. Aisani alentajoa,
          Luokin lonkahuttajoa?"
          Lausu lapsi lattialta,
          Poika portahan nenältä:
          "Ei ole talossa taassa
     125. Rinnuksien riisujaa,
          Aisojen alentajoa,
          Luokin lonkahuttajoa."
            Mitä huoli Lemminkäinen;
          Laski wirkkua witsalla,
     130. Helähytti helmiswyöllä,
          Ajoa suhuttelewi
          Keskimmäistä tietä myöten
          Keskimmäisehen talohon.
          Yli kynnyksen kysywi,
     135. Lausu lakkapuun takoa:
          "Oisiko talossa taassa
          Rinnukseni riisujoa,
          Aisani alentajoa,
          Luokin lonkahuttajoa?"
     140.   Lausu akka lattialta,
          Kielipalku pankon päästä:
          "Kyllä saat talosta taasta
          Rinnuksesi riisujoita,
          Aisasi alentajoita,
     145. Luokin lonkahuttajoita;
          Ompa kyllä kymmenenki,
          Saatpa jos tahot satoja,
          Jotka sulle kyyin saawat,
          Antawat ajohewosen,
     150. Yli meret mennäksesi,
          Lammit luikahellaksesi,
          Isäntäsi iltaselle,
          Emäntäsi einehelle,
          Muun perehen murkkinalle.
     155. Saaha kukkona kujahan,
          Kanan lassa kartanolle,
          Mennä kynsin kynnyksessä,
          Poikkipuolin portahalla,
          Siwun sintsin lattialla."
     160.   Mitä huoli Lemminkäinen,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Oisi akka ammuttawa,
          Koukkuleuka kolkattawa."
          Laski wirkkua witsalla,
     165. Helähytti helmiswyöllä;
          Ajoa suhuttelewi
          Wierimmäistä tietä myöten
          Wierimmäisehen talohan.
            Niin pihalle tultuansa
     170. Lyöpi maata ruoskallansa;
          Utu nousi ruoskan tiestä,
          Mies nuori u'un seassa,
          Sepä riisu rinnuksia,
          Sepä aisoja alenti,
     175. Sepä luokit lonkahutti.
            Siitä lieto Lemminkäinen
          Itse korwin kuuntelewi;
          Kuuli ulkoa runoja,
          Läpi sammalen sanoja,
     180. Läpi lauan laulajoita,
          Läpi seinän soittajoita.
            Meni nurkasta tupahan,
          Sai sisähän salwomesta,
          Jott' ei häntä koirat kuultu,
     185. Eikä haukkujat hawattu.
          Tupa oli täynnä tuppisuita,
          Jakku miehiä jaloja,
          Siltalauat laulajoita,
          Owen suu osoawia,
     190. Siwuseinä soittajoita,
          Peripenkki tietäjiä,
          Karsina karehtioita;
          Nuo laulowat Lapin wirttä,
          Hiien wirttä winguttiwat.
     195.   Itse Pohjolan emäntä
          Liikku sillan liitoksella,
          Lieho keskilattialla.
          Sanowi sanalla tuolla:
          "Olipa tässä ennen koira,
     200. Rakki rauan karwallinen,
          Lihan syöjä, luun puria,
          Weren uuelta wetäjä;
          Mi sinä lienet miehiäsi,
          Ja kuka urohiasi,
     205. Kun ei sua koirat kuultu,
          Eikä haukkujat hawattu."
            Sano lieto Lemminkäinen:
          "En mä tänne tullutkana
          Tawoittani, tieottani,
     210. Mahittani, maltittani,
          Ilman innotta isäni,
          Waruksitta wanhempani,
          Suuhun Untamon susien,
          Kitahan kirokawetten."
     215.   Siitä lieto Lemminkäinen
          Itse löihen loihtiaksi,
          Laikahutti laulajaksi;
          Laulo laulajat parahat
          Pahimmiksi laulajoiksi,
     220. Kiwikintahat kätehen,
          Kiwiharkko hartioille,
          Kiwilakki päälaelle,
          Kiwet suuhun syrjin syösti,
          Paaet lappehin lapeli,
     225. Parahille laulajille,
          Tietäwimmille runoille.
            Niin laulo mokomat miehet
          Kissan kirjawan rekehen,
          Kissan tuonne kiiätellä,
     230. Eteämmä ennätellä,
          Pohjan pitkähän perähän,
          Lapin laajahan salohon,
          Kuss' ei kule karjan kynsi,
          Waella hewosen warsa.
     235.   Ja laulo mokomat miehet
          Lapin laajalle lahelle,
          Miesten syöjälle selälle,
          Urosten upottajalle,
          Josta welhot wettä juowat,
     240. Tulikulkut tuioawat.
            Ja laulo mokomat miehet
          Rutjan koskehan kowahan,
          Kinahmehen ilkiähän,
          Johon puut päin putoowat,
     245. Perin wieriwät petäjät,
          Hongat latwoin lankiawat.
            Siinä lieto Lemminkäinen
          Laulo nuoret, laulo wanhat,
          Laulo kerran keski laaun,
     250. Yhen heitti laulamatta
          Ulappalan ukko wanhan,
          Ukko wanhan umpisilmän.
            Niin ukko sanoiksi wirkki:
          "Oi sie lieto Lemmin poika,
     255. Laulot nuoret, laulot wanhat,
          Laulot kerran keski laaun,
          Niin miks et minua laula?"
            Se on lieto Lemminkäinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
     260. "Niin siks en sinua laula,
          Kun sä miessä nuorempana
          Makasit oman emosi,
          Wanhempasi waiwuttelit;
          Itse herjasit heposet,
     265. Juoksuttelit suorajouhet,
          Suon selällä, maan nawalla,
          Ween liiwan liikkumilla."
             Ulappalan ukko wanha,
          Ukko wanha umpisilmä,
     270. Kowin suuttu ja wihastu;
          Meni ulos usta myöten,
          Pihalle wajoa myöten,
          Juoksi Tuonelan joelle,
          Siellä katso Kaukomieltä,
     275. Wiikon wuotti Lemminkäistä.




Seitsemäs Runo.


Lemminkäinen kysyy Pohjolan akalta tyttöä puolisoksensa ja pannaan
ansiotyölle hirweä Hiien nurmien periltä hiihtämään. Laatii
uuet sukset ja lähtee metsälle uhkaamalla ei sitä olewan jota
suksillansa ei saawuttaisi. Hiisi kuultua uhkaamisen tekäsi hirwen
jota Lemminkäinen tawottelee siks että sukset muutamassa lujassa
potkaamassa taittuwat poikki. Siitä hän metsämiehen tawoin lu'uilla
ja metsän haltioita rukoelemisella kokee saalihinsa saaha, joka
wiimmen toki luonnistuki. Niin toistaa hän anomuksensa ja pannaan
uuelle työlle Hiien hewoista suistamaan. Sen suistaa ja pyytää
kolmannesti tyttöä. Nyt määrätään hänelle työksi yhellä yrittämällä
joutsen Tuonelan joesta ampua. Lähtee Tuonelan joelle ja surmataan
ukolta, joka siellä oli häntä wahtaawa. Päälliseksi hakkaa hänen
Tuonen poika wiieksi muruksi miekallansa.

          Niin sanowi Lemminkäinen:
          "Anna akka tyttöäsi,
          Sekä nuorta morsianta,
          En tuota pahoin pitäisi;
      5.  Sylissäni syöessäni,
          Käsissäni käyessäni,
          Selässäni seistessäni,
          Maatessa mahani alla."
            Sano Pohjolan emäntä:
     10.  "Äsken annan tyttäreni,
          Sekä nuoren morsiamen,
          Kun sa hiihat Hiien hirwen
          Hiien peltojen periltä."
            Sillon lieto Lemminkäinen,
     15.  Itse kaunis Kaukomieli,
          Sykysyn lylyä laati,
          Kesän ketti kalhuansa,
          Päiwän sauoa salitti,
          Toisen toista kirjotteli.
     20.    Saipa sukset walmihiksi,
          Kalhunsa kanineheksi.
          Sillon lieto Lemminkäinen
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Ei olle sitä metsässä
     25.  Jalan neljän juoksewata,
          Kut' ei näillä yllätetä,
          Kaunihisti kannateta,
          Kalhuilla pojan Kalewan,
          Laatimilla Lemminkäisen."
     30.    Pääty Hiisi kuulemassa,
          Jumala tähyämässä;
          Hiisi hirwiä rakensi,
          Jalopeuroa sukesi,
          Pään mäkäsi mättähästä,
     35.  Jalat rannan raippasista,
          Sääret aian seipähistä,
          Selän aian aiaksesta,
          Korwat lammin lumpehista,
          Ketun kuusen koskuesta,
     40.  Muun lihan lahosta puusta,
          Silmät kuukkunan kiwestä.
            Laski kättä lautaselle,
          Itse neuo hirweänsä,
          Kun kukin sukimoansa,
     45.  Itse ilmoin luomoansa:
          "Nyt sie juokse Hiitten hirwi,
          Jalkoa jalo tewana,
          Poropetra poimettele,
          Poron poikimasioille,
     50.  Lapin lasten tanterille."
            Siitä juoksi Hiitten hirwi,
          Jalkasi jalo tewana,
          Poropetra poimetteli,
          Pohjan aitojen peritse,
     55.  Lapin lastutanteritse;
          Potkasi koan owea,
          Kaato kattilat tulelta,
          Selin keiton keikahutti,
          Lihat tuhkahan tuherti,
     60.  Liemet lietehen lewitti,
          Itse eillehen menewi.
            Lapin lapset itkemähän,
          Lapin koirat haukkumahan,
          Kylän naiset nauramahan.
     65.    Tuli weitikkä werewä,
          Sano kaunis Kaukomieli:
          "Mitä täällä immet itki,
          Mitä täällä naiset nauro,
          Kuta täällä koirat haukku?"
     70.  "Juoksi tästä Hiitten hirwi,
          Jalkasi jalo tewana,
          Poropetra poimetteli;
          Potkasi koan owea,
          Kaato kattilat tulelta,
     75.  Selin keiton keikahutti,
          Lihat tuhkahan tuherti,
          Liemet lietehen lewitti,
          Itse eillehen menewi."
            Siitä weitikkä werewä
     80.  Lykkäsi lylyn lumelle,
          Kun on woina wuolakenna;
          Kanto kattawan awuksi,
          Kun on kiitäwän hawukan;
          Kanto kaksi sauoansa
     85.  Kahen puolin kalhustansa;
          Saan makso saua markan,
          Toinen ruskian reposen.
            Siitä kerran potkasewi
          Silmän sintämättömähän,
     90.  Potkasewi kerran toisen
          Korwan kuulemattomahan,
          Potkasewi kolmannenki
          Jo tawotti Hiien hirwen.
            Kokan koiwusen rakenti,
     95.  Tarhan tammisen tawotti:
          "Siinä seiso Hiien hirwi,
          Poropetra poimettele!"
            Selkeä silittelewi,
          Taljoa taputtelewi:
     100. "Sopisipa taassa maata
          Nuoren neitosen keralla."
            Siitä kiihty Hiien hirwi,
          Poropetra potkimahan;
          Kokan koiwusen lewitti,
     105. Tarhan tammisen hajotti,
          Itse eillehen menewi.
            Siitä weitikkä werewä
          Wielä kerran potkasewi,
          Lysmätti lyly läwestä,
     110. Taittu kalhu kannan tiestä,
          Saua katki kään siasta,
          Toinen somman suowerosta.
          Itse juoksi Hiien hirwi,
          Jottei päätänä näkynnä,
     115. Silmän sintämättömäksi,
          Korwan kuulemattomaksi.
            Siitä lieto Lemminkäinen,
          Itse kaunis Kaukomieli,
          Wielä muisti muunki keinon,
     120. Toki toisen tien osasi;
          Sauowi sanalla tuolla,
          Lausu tuolla lausehella:
          "Joko hiihan hiljalleni,
          Werkkahalleni wetelen;
     125. Hiljallehen huono käypi,
          Sauan woimaton pitäwi.
          Heitän poies heinäkengät,
          Panen talwitallukseni,
          Sykysyiset syylinkini,
     130. Metsolahan mennäkseni,
          Metsän tyttöjen tyköhön,
          Sinipiikojen pihalle,
          Hawulinnan liistehille.
            Minun sukseni kuluwat,
     135. Hopiaiset hoikkenewat;
          Otan Hiien hienot sukset,
          Lemmon leppäset siwakat,
          Niillä hiihan Hiien maita,
          Lemmon maita löyhyttelen,
     140. Hiihan kohti korwen rannan,
          Salon sintäwän sisälle.
            Tuolta korpi kuummottawi,
          Tuolta sintäwi sinerwä;
          Tuonne mieleni tekewi,
     145. Aiwoni ajattelewi,
          Muien miesten metsimaille,
          Urosten eräsaloille.
            Otan kolme koiroani,
          Wiisi willa hänteäni,
     150. Seitsemän sepeliäni;
          Kohottelen koiriani,
          Jouwuttelen jousiani,
          Suksiani suin puhelen.
          Suksi on jalkoa sukua,
     155. Jousi kättä joukkioa,
          Päre nuoli, puu wasama.
            Koirani keränä wieri,
          Kylän kukka kuulusana,
          Sukseni ma'a matona.
     160. Niin on häntä koirallani,
          Kun komehin korpikuusi;
          Niin on silmät koirallani,
          Kun on suurin suitsirengas;
          Niin on hammas koirallani,
     165. Kun on wiikate Wirossa.
            Sinä koirani komehin,
          otukseni oiwallisin!
          Juoksuttele, jouwuttele,
          Ahomaita aukehia;
     170. Juokse tuonne toisualle
          Mielusahan metsolahan,
          Tarkkahan Tapiolahan.
            Kowa ilma koskenewi,
          Rakkihini rapsuawi,
     175. Niin minä sanon mokomin,
          Sanon, kun sano isoni:
          Tellerwo Tapion neiti,
          Mielikki metsän miniä!
          Kukuttele koiroani,
     180. Haukuta hakioani,
          Sisällä salon sinisen,
          Korwen kultasen koissa.
          Wäännä wainu wempelelle,
          Tuhku kaarelle siwalla,
     185. Lyö löyly etempääki,
          Kanna wainu kaukempoa,
          Tulla koiran sieramihin,
          Wilullaki, wihmoillaki,
          Säilläki, satehillaki;
     190. Jotta koiran kohti juosta,
          Penun julki julkotella,
          Mielusassa metsolassa,
          Tarkassa Tapiolassa.
            Niinp' ennen sano isoni,
     195. Wieri waltawanhempani,
          Kun ei koira kohti juossut,
          Penu oikein osannut:
          Ku on koirani kokenut,
          Mikä hallin haittaellut;
     200. Ku on tukki koiran turwan,
          Wainukullan salpaeli
          Kun ei koira kohti hauku,
          Penu oikein osoa?
            Kyllä tieän koiran synnyn,
     205. Arwoan alun penuen:
          Tuulelt' on penuen tunti,
          Ahawalta koiran alku.
          Portto Pohjolan sokia,
          Ulappalan umpisilmä,
     210. Perin tuulehen makasi,
          Pallehin pahaan säähän,
          Selin luoen luotehesen,
          Kaltoin kaarnapohjasehen.
          Tuuli nosti turkin helmat,
     215. Ahawa hamehen helmat,
          Teki tuuli tiineheksi,
          Ahawa awulliseksi.
            Mitä kantawi kohussa.
          Koiran tuo kohussa kanto,
     220. Penun alla pernojensa,
          Maksoissansa maan itikan.
            Ku kanto kapalonuorat?
          Hawon akka raiwokerta,
          Se kanto kapalonuorat,
     225. Lapsen karkian kapalon,
          Liinoissansa liikutteli,
          Helmoissansa heilutteli.
            Penitar waliwo waimo,
          Ulappalan umpisilmä!
     230. Tule lasta päästämähän,
          Poikoa perittämähän;
          Tuli lukko koiran suuhun,
          Haitta haukun hampahisin,
          Ota lukko koiran suusta,
     235. Haitta haukun hampahista;
          Ota sulku suun eestä,
          Kapu kielen kantimesta,
          Anna koiran kohti juosta,
          Penun oikein osata.
     240.   Lähen nyt miehistä metsälle,
          Urohista ulkotöille;
          Lepy lehto, kostu korpi,
          Taiwu ainoinen Tapio!
          Ihastu jumalan ilma,
     245. Miehen mennessä metsälle!
          Ota metsä mieheksesi,
          Urohoksesi Tapio,
          Korpi kolkkipojaksesi!
            Soita metsä kanteletta,
     250. Kukuta salo käkeä.
          Jotta kulta kuunteleisi,
          Hopia tilin tekisi,
          Alla kuusen kultalatwan,
          Alla kaunihin katajan.
     255.   Matalainen mulla mahti,
          Lyhykäinen onnen lykky,
          Sukset kultaset kuluwat,
          Hopiaiset hoikkenewat;
          Ikäwä minun tulewi,
     260. Ikäwä tulettelewi,
          Kun ei oo kullan muuttajoa,
          Hopian wajehtajoa.
          Ikäw' on iloton ilta,
          Päiwä pitkä saalihiton.
     265.   Joko suuttu suuri luoja,
          hallan antaja wihastu,
          Kun ei anna aionkana,
          Harwonkana hoiwauta?
          Ellös suuttuo jumala,
     270. Maan pitäjä pillastuo;
          Toki anna aiallani,
          Iälläni ilmauta,
          Kun ma ainosin anelen,
          Kielin kullan kuikuttelen.
     275.   Miks et anna antoluoja,
          Lupoa luja jumala?
          Ei ne muutkana paremmat,
          Eikä pyytäjät pyhemmät;
          Eipä miesten muienkana
     280. Sinisemmät silmiripset,
          Koriammat kulmakarwat,
          Jalan heitto hempiämpi.
            Muut ne wiewät wiekkahuulla,
          Muut ottawat ounahuulla,
     285. Mie en weisi wiekkahuulla,
          En ottaisi ounahuulla,
          Weisin waiwani näöstä,
          Ottaisin omasta työstä.
            Mikä mieli, mikä muutos,
     290. Mielusassa metsolassa;
          Entinen metsän emäntä
          Oli kaunis katsannolta,
          Ihana imertimiltä,
          Käet olit kullan käärehissä,
     295. Sormet kullan sormuksissa,
          Pää kullan pätinehissä,
          Tukat kullan suortuwissa,
          Korwat kullan koltuskoissa,
          Silmäripset simpsukoissa;
     300. Nykynen metsän emäntä
          Ruma on warsin rungoltansa,
          Ilkiä imertimiltä,
          Käet on witsakäärehissä,
          Sormet witsasormuksissa,
     305. Pää witsa pätinehissä,
          Tukat witsa suortuwissa,
          Korwat witsa koltuskoissa,
          Kaula witsa helmilöissä.
            Missä nyt antaja asuwi,
     310. Eläwi hywä emäntä,
          Puhas muori puuhoawi?
          Tuolla antaja asuwi,
          Eläwi hywä emäntä;
          Puhas muori puuhoawi,
     315. Sakaroilla sarwilinnan,
          Metsän linnan liepehillä.
          Eilen mie käwin metsässä,
          Kolm' on linnoa metsässä;
          Yksi puinen, toinen luinen,
     320. Kolmansi kiwinen linna,
          Se linna emännän linna,
          Kuus' on kulta ikkunoa
          Kunki linnan kulmanteella.
          Mie katsoin sisähän noista,
     325. Siellä antajat asuwat,
          Ja wiruwat wiljan eukot.
            Mielikki metsän emäntä,
          Puhas muori, muoto kaunis!
          Lyöte lykkywaattehisin,
     330. Antipaitohin panete;
          Aukase metinen arkku,
          Mesilipas liikahuta,
          Metiseltä mättähältä,
          Kultaselta kunnahalta.
     335. Tuo mulle metsän olutta,
          Metsän mettä juoakseni;
          Metsäss' on olutta paljon,
          Metsässä mesi makia.
            Hiero kahta kämmentäsi
     340. Nyperrä hypehiäsi,
          Pane kulta kulkemahan,
          Hopia waeltamahan,
          Wasten miestä walkiata,
          Kowin koiwun karwallista.
     345.   Metsolan metinen neiti,
          Metsän piika pikkarainen!
          Soitellos mesinen pilli,
          Simapilli piiparoita,
          Korwalle ehon emännän;
     350. Et emäntä lienekkänä,
          Jos et piikoa pitäne,
          Sata piikoa pitäne,
          Tuhat muuta käskyläistä,
          Karjan kaiken kaitsiata,
     355. Wiitsiätä wiljan kaiken.
            Mielikki metsän miniä,
          Tuulikki tytär Tapion!
          Ota piiska pihlajainen,
          Katajainen karjan ruoska,
     360. Takoa Tapiowaaran,
          Tuomiwaaran tuolta puolen,
          Jolla witsot wiljoasi,
          Karkottelet karjoasi.
          Aja wilja wieremmille,
     365. Aukeimmille ahoille;
          Jok' on laiska juoksemahan,
          Sitä laske lautaselle;
          Joka tieltä pois menewi,
          Sitä silmille siwalla,
     370. Tielle korwasta kohota.
            Oja wastahan tulewi,
          Puro tiellä poikkipuolen;
          Silkki sillaksi siwalla,
          Punalanka portahaksi.
     375.   Metsän ukko halliparta,
          Metsän kultanen kuningas!
          Pane nyt metsät miekka wyölle,
          Salot kalpio kätehen;
          Salot pannos palttinahan,
     380. Metsät werkahan wetäös,
          Haawat kaikki haljakkoihin,
          Kuuset kultihin rakenna,
          Wanhat hongat waskiwyölle,
          Petäjät hopiawyölle,
     385. Koiwut kulta kalkkaroihin.
          Paa kun panit muinoselta
          Sinun antiaikoinasi,
          Minun pyytöpäiwinäni;
          Mentyä minun metsälle,
     390. Ja salolle saatuani,
          Korwelle kohottuani,
          Mäen päälle päästyäni,
          Kuuna paisto kuusen oksat,
          Hopiana hongan oksat,
     395. Päiwänä petäjän latwat,
          Haawan latwat haljakkoina;
          Kuuna paisto kuulu poika,
          Päiwänä tytär pätöwä.
            Awa aittasi awara,
     400. Luinen lukko lonkahuta;
          Ota kultanen kurikka,
          Käyös waskinen wasara,
          Jolla korwet kolkuttelet,
          Salot synkät sylkyttelet,
     405. Wiljan syntymäsioilla,
          Rahan karwan kaswinmaalla,
          Jotta wilja wirtoaisi,
          Sekä karja karkuaisi,
          Miehen etsiwän etehen,
     410. Uron ottawan ohille.
            Aita kultanen kuwoa,
          Hopiainen pystö pistä,
          Juosta karjan joutusasti,
          Wikewästi wiilletellä,
     415. Kullaista kujoa myöten,
          Hopiaista tietä myöten.
          Jospa karja karkuaisi,
          Eli wilja wierehtäisi,
          Niin sä aitoa kohenna;
     420. Kun hän katsowi ylitse,
          Sillon aitoa ylennä;
          Kuni katsowi alatse,
          Sillon aitoa alenna;
          Kun ei wilja wieremällä,
     425. Sillon aita annollansa.
            Hiien poika pikkarainen,
          Hyppääjä hywän selän.
          paljastele warsoasi,
          Rakentele ratsuasi,
     430. Ota kulta kannuksesi
          Hopiaisen orren päästä,
          Kultasesta lippahasta,
          Kaskisesta wakkasesta;
          Sillä kutkuta kuwetta,
     435. Sekä kaiwa kainaloita,
          Anna juosta joutusasti,
          Wikewästi wiilletellä,
          Waskisissa waljahissa,
          Kultasissa kahlehissa.
     440.   Aita wastahan tulewi,
          Riehto aitoa repäse
          Wiieltä witsaswäliltä,
          Seitsemältä seipähältä,
          Kaheksalta kannon päältä.
     445.   Ota witsa wiittä syltä,
          Koiwu kolmia tapoa,
          Jolla witsot wiljoasi,
          Karkottelet karjoasi.
          Kun ei täywy tännempänä,
     450. Niin tuo tuolta tuonnempoa
          Takoa Tanikan linnan,
          Hiien linnan liepehiltä,
          Uroholle pyytäjälle,
          Miehelle anelewalle.
     455.   Mimerkki metsän emäntä,
          Waimo puhaswarrellinen,
          Metsän ukko halliparta,
          Metsän kultanen Kuningas!
          Tule nyt kullan muuttelohon,
     460. Hopian wajehtelohon.
          Minun on kullat kuun ikuiset,
          Päiwän poloiset hopiat,
          Isoni soasta saamat,
          Tawottamat tappioista;
     465. Ne kuluwat kukkarossa,
          Tummentuwat tuhniossa,
          Kun ei oo kullan muuttajoa,
          Hopian wajehtajoa.
            Tule nyt kullat ottamahan,
     470. Hopiat walitsemahan;
          Minun on kullat kirkkahammat,
          Sinun kullat karwasemmat.
          Lempiliinasi lewitä
          Alle minun kultieni,
     475. Kullan maahan tippumatta,
          Hopian riwestymättä,
          Kullat annan kynsillesi,
          Kämmenellesi hopiat."
            Sillä lieto Lemminkäinen
     480. Toki hiihti Hiien hirwen
          Hiien peltojen periltä;
          Itse lämsensä lähetti
          Hiien hirwen hartioille,
          Kaulalle kameli warsan,
     485. Jott'ei potkinut kowasti,
          Selkeä silittäessä.
            Sano tuolta tultuansa,
          Pohjolahan saatuansa:
          "Jo ma hiihin Hiien hirwen
     490. Hiien peltojen periltä;
          Anna akka tyttöäsi,
          Sekä nuorta morsianta."
            Sano Pohjolan emäntä:
          "Äsken annan tyttäreni,
     405. Sekä nuoren morsiamen,
          Kun sa suistat suuren ruunan,
          Hiien ruskian hewosen,
          Hiien warsan waahtileuan,
          Joll' on rautaset kapiot,
     500. Teräksiset temmottimet,
          Tuli tukka, rautaharja."
            Sillon lieto Lemminkäinen
          Otti kulta ohjaksensa,
          Hopiaisen marhaminnan,
     505. Läksi hewosen hakuhun,
          Suwikunnan kuuntelohon
          Hiien nurmien periltä.
            Astua taputtelewi,
          Käyä kullerroittelewi,
     510. Wihannalle wainiolle,
          Pyhän pellon pientarelle.
            Siellä etsiwi hewoista,
          Päätä puiti katselewi,
          Suwikunnan suitset wyöllä,
     515. Warsan waljahat olalla.
            Iski silmänsä itähän,
          Käänti päätä päiwän alle,
          Näki hiekalla hewosen,
          Kuloharjan kuusikolla,
     520. Senp' on tukka tulta tuiski,
          Harja suihkisi sawua.
            Niin sanowi Lemminkäinen:
          "Ukko taiwahan napanen,
          Remupilwen reunahinen,
     525. Taiwo auoksi awaos,
          Ilma riehoksi rewitä;
          Ilma kaikki ikkunoiksi,
          Taiwon kansi kahtaloksi.
          Sa'a lunta sauan warsi,
     530. Kiehittele keihäswarsi,
          Harjalle hywän hewosen,
          Pyhän laukin lautasille;
          Kylmä jäätä kyynäriä
          Otsahan pyhän orihin."
     535. Sato ukko uutta lunta:
          Wisko hienosta witiä,
          Kokonansa kolme syltä,
          Harjalle hywän hewosen,
          Pyhän laukin lautasille;
     540. Kylmi jäätä kyynäriä,
          Otsahan pyhän orihin.
            Siitä lieto Lemminkäinen
          Meni luota katsomahan,
          Likeltä tähyämähän,
     545. Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Hiiestä hewosen synty,
          kuoresta walion warsan;
          Hiien warsa waahtileuka,
          Hiien ruskia heponen.
     550. Tuoppa kultaturpoasi,
          Pistä päätäsi hopia,
          Kultasihin suitsiloihin,
          Waskisihin waljahisin;
          Ei täällä pahoin pietä,
     555. Aiwan ankein ajeta."
            Sillä suisti suuren ruunan,
          Längitti jalon herwosen,
          Hiien warsan waljasteli,
          Wihannalla wainiolla,
     560. Pyhän pellon pientarella.
            Pisti suitset kullan suuhun,
          Päitsensä hopian päähän;
          Itse istuwi selälle,
          Löihen reisin ratsahille,
     565. Laski wirkkua witsalla,
          Helähytti helmiswyöllä,
          Ajoa tomuttelewi
          Luoksi ankaran anopin.
          Sano tuonne saatuansa:
     570. "Jo nyt suistin suuren ruunan,
          Längitin jalon hewosen,
          Hiien warsan paljastelin,
          Wihannalta wainiolta,
          Pyhän pellon pientarilta,
     575. Sekä hiihin Hiien hirwen
          Hiien nurmien periltä;
          Anna akka tyttöäsi,
          Sekä nuorta morsianta."
            Sano Pohjolan emäntä:
     580. "Äsken annan tyttäreni,
          Sekä nuoren morsiamen,
          Kun ammut joutsenen joesta,
          wirrasta wihannan linnun;
          Tuonen mustasta joesta,
     585. Pyhän wirran pyörtehestä;
          Yhen nuolen nostannalta,
          Yhellä yrittämällä,
          Yhen jalkasi sialta."
            Siitä lieto Lemminkäinen
     590. Käwi kohta ampumahan
          Jalo jousi kainalossa,
          Wiini nuolia selässä;
          Käwi Tuonelan joelle,
          Pyhän wirran pyörtehelle.
     595.   Ulappalan ukko wanha,
          Ukko wanha umpisilmä,
          Tuonen mustalla joella,
          Pyhän wirran pyörtehellä,
          Katselewi, kääntelewi,
     600. Tulewaksi Lemminkäistä.
            Kaunis kaukoa näkywi,
          Werewä wesien poikki,
          Saawaksi, lähenewäksi.
          Niinp' on ukko umpisilmä
     605. Laulawi wesomen weestä,
          Umpiputken lainehista,
          Syöksi miehen syämen kautta,
          Kautta kainalon wasemen,
          Läpi lieto Lemminkäisen.
     610. Sano lieto Lemminkäinen:
          "Sen mä tein pahinta työtä,
          Kun en muistanut kysellä
          Kapehelta äitiltäni,
          Miten olla, kuin eleä,
     615. Näinä päiwinä pahoina;
          En tieä ween kipuja,
          Umpiputken ailuhia."
            Ulappalan ukko wanha,
          Ukko wanha, umpisilmä,
     620. Wiepi juoksulla jokehen,
          Syytäwi meren sywähän,
          Alle aaltojen ajawi,
          Tuon on lieto Lemminkäisen.
            Siinä lieto Lemminkäinen,
     625. Itse kaunis kaukomieli,
          Meni koskessa kolisten,
          Myötäwirrassa wilisten,
          Tuonne Tuonelan tuwille.
          Tuo werinen Tuonen poika
     630. Lyöpi miestä miekallansa,
          Kawahutti kalwallansa;
          Löip' on kerran leimahutti
          Miehen wiieksi muruksi,
          Kaheksaksi kappaleksi;
     635. Pään mäkäsi mättähäksi,
          Jalat raian haarukaksi,
          Muun lihan lahoksi puuksi,
          Silmät suolle karpaloiksi,
          Hiwukset kuiwiksi kuloiksi.
     640.   Siin' on loppu Lemminkäisen,
          Kuollo ankaran kosian.




Kaheksas Runo.


Äiti jo koissa walittaa kauan Lemminkäisen kosissa wiipywän.
Katsotaan sukaa, nähään werta wuotawan. Tästä äitille hätä, jo itse
lähtee Pohjolaan poikoansa tieustelemaan. Pohjan akka esinnä muita
wiekastelewa jo wiimmen sanoo toenki, panneensa hirwiä hiihtamaan,
hewosia suistamaan ja lintuja ampumaan. Äiti näiltä teiltä poikoansa
etsimään; hakee hakemalla, ei löyä. Tulee tielle, tietäki kysyy, jos
tienne Lemminkäisestä. Tie utelee Hiitolaan saaneen, josta kuitenkana
ei löytä. Näkee kuun, kysäsi kuulta. Kuu arwelee jos lienee Pohjan
lampiin hukkunut. Ei löyä sieltäkänä. Niin wiimmen saappi päiwältä
kysyneeksi, joka kaiketi tieten sanoo Tuonen joelle surmatuksi.
Siitä äiti Tuonen jokea haroamaan päiweä rukoillut Tuonelata siksi
ajaksi unettamaan. Saapi haratessa pala palalta Lemminkäistä, joista
palasista uuelleen rakentaa poikansa elämään, saahen poika wielä wähä
entistäki paremmaksi.

          Siitä äiti äyhkäsewi,
          Walittawi waimo wanha:
          "Woipa poikani polonen,
          Kuulu kultani omena,
      5.  Wiikon wiipywi kosissa,
          Kauan mailla wierahilla."
            Oli ennen naitu nainen,
          Ennen ostettu emäntä,
          Koissa lieto Lemminkäisen,
     10.  Kaukomielen kartanossa;
          Katso illalla sukoa,
          Aamulla tereä harjan,
          Jo suka werin waluwi,
          Harja hurmehin loruwi.
     15.    Sano ennen naitu nainen,
          Ennen ostettu emäntä:
          "Jo nyt on poikasi polonen,
          Kuulu kultasi omena,
          Matkoilla majattomilla,
     20.  Teillä tietämättömillä;
          Jo suka werin waluwi,
          Harja hurmehin loruwi."
            Siitä äiti Lemminkäisen
          Itse katsowi sukoa,
     25.  Itse itkulle hyräyty:
          Sanowi sanalla tällä:
          "Woi polonen päiwiäni,
          Woipa laaja lapsiani.
          Jo nyt on hukka Lemminkäistä,
     30.  Tuho poikoa pätöistä;
          Jo suka werin waluwi,
          Harja hurmehin loruwi."
            Nousi leiwon lentimille,
          Sirkun siiwille yleni,
     35.  Lenti Pohjolan tuwille:
          "Oi sie Pohjolan emäntä!
          Minne saatit Lemminkäisen,
          Kunne poikani polosen?"
            Sano Pohjolan emäntä:
     40.  "Syötin miehen syöneheksi,
          Juotin miehen juoneheksi,
          Ajatin alanenäksi,
          Panin orihin rekehen,
          Korjahan kowan tulisen;
     45.  Liekkö jäälle jättänynnä,
          Uhkuhun upottanunna."
            Sano äiti Lemminkäisen:
          "Jo wainen walehtelitki;
          Minne saatit Lemminkäisen,
     50.  Kunne poikani polosen?"
          Sano Pohjolan emäntä:
          "Syötin miehen syönneheksi,
          Juotin miehen juoneheksi,
          Apatin alanenäksi,
     55.  Istutin wenon perähän,
          Laitin kosket laskemahan,
          Liekkö kuollut koskitiellä,
          Hurja hukkunut wesillä."
            Sano äiti Lemminkäisen:
     60.  "Jo wainen walehtelitki;
          Minne saatit Lemminkäisen,
          Kunne poikani polosen?
          Sano tarkkoja tosia,
          Walehia wiimmesiä,
     65.  Taikka surmasi tulewi,
          Kuolemasi kohtoawi."
            Sano Pohjolan emäntä:
          "Panin hirwet hiihtamahan,
          Jalopeurat jaksamahan,
     70.  Suuret ruunat suistamahan,
          Warsat waljastattamahan;
          Laitin joutsenen hakuhun,
          Pyhän linnun pyyäntähän,
          Enkä tieä itsekkänä,
     75.  Mi lie tullunna tulonen,
          Mikä kuollo kohtaellut,
          Kun ei kuulu jo tulewan
          Morsianta pyytämähän,
          Tyttöä anelemahan."
     80.    Emo etsi eksynyttä,
          Kaonnutta kaipoawi,
          Talwella lylyin lipein,
          Kesällä kewysin pursin.
          Ei tieä emo polonen,
     85.  Eikä kantaja katala,
          Missä liikkuwi lihansa,
          Wierewi oma werensä;
          Liekkö maalla, wai merellä,
          Waiko suurella salolla,
     90.  Käyneekö käpymäkeä,
          Kanarwaista kangasmaata,
          Wai lienee meren selällä,
          Lakehilla lainehilla.
            Emo etsi poikoansa,
     95.  Kaonnutta kaipoawi;
          Juoksi sunna suuret korwet,
          Weet saukkona samosi,
          Orawana hongan oksat,
          Kärppänä kolot kiwien,
     100. Puiten puut, jaellen heinät,
          Katsellen kanerwajuuret.
            Tiehyt wastahan tulewi,
          Niin tielle kumarteleksen:
          "Oi tiehyt jumalan luoma.
     105. Oletko nähnyt poikoani,
          Kullaista omenoani,
          Hopeaista sauoani?"
            Tiehyt taiten wastaeli:
          "Enk' ole nähnyt, enkä kuullut;
     110. Liekkö poikasi polonen,
          Kuulu kultasi omena,
          Hiien hiilikankahilla,
          Pahan wallan walkioissa,
          Kypenissä kyynäswarsin,
     115. Koprin kuumissa poroissa."
            Etsi tuolta poikoansa,
          Kullaista omenoansa,
          Hopiaista sauoansa,
          Puiten puut, jaellen heinät,
     120. Katsellen kanerwajuuret;
          Etsi tuolta, eipä löyä.
            Kuuhut wastahan tulewi,
          Niin kuulle kumarteleksen:
          "Oi kuuhut jumalan luomaa
     125. Oletko nähnyt poikoani,
          Kullaista omenoani,
          Hopiaista sauoani?"
            Kuuhut taiten wastoawi:
          "Enk' ole nähnyt, enkä kuullut;
     130. Liekkö poikasi polonen,
          Kuulu kultasi omena,
          Pohjan pitkässä perässä,
          Lapin maassa laukiassa,
          Lammissa kalattomassa,
     135. Aiwan ahwenettomassa,
          Sisarena siikasilla,
          Weikkona ween kaloilla."
            Etsi tuolta poikoansa,
          Kullaista omenoansa,
     140. Hopiaista sauoansa,
          Puiten puut, jaellen heinät,
          Katsellen kanerwajuuret,
          Hakiellen hienot heinät.
            Päiwyt wastahan tulewi;
     145. Päiwälle kumarteleksen:
          "Oi päiwyt jumalan luoma,
          Luoma luojan walkiamme!
          Oletko nähnyt poikoani,
          Kullaista omenoani,
     150. Hopiaista sauoani?"
            Jopa päiwyt jonki tiesi,
          Arwaeli aurinkoinen:
          "Tuoll' on poikasi polonen,
          Kuulu kultasi omena,
     155. Yheksän meren takana,
          Meri puolen kymmenettä,
          Tuonen mustansa joessa,
          Manalan alantehessa;
          Mennyt koskessa kolisten,
     160. Myötäwirrassa wilisten,
          Pää pätösen mättähänä,
          Jalat raian haarukkana,
          Muu liha lahona puuna,
          Silmät suolla karpaloina,
     165. Hiwukset kuiwina kuloina."
            Siitä äiti Lemminkäisen
          Meni seppojen pajahan:
          "Ohoh seppo weikkoseni!
          Tao rautanen harawa,
     170. Tao piit satoa syltä,
          Warsi kahta kalkutellos."
            Saapi rautasen harawan,
          Siitä läksi lentämähän;
          Wastat siiwiksi sitowi,
     175. Pani purstoksi lapion.
          Lenti tuonne löyhytteli
          Yheksän meren ylitse,
          Meri puolen kymmenettä,
          Maat siniset, puut punaset,
     180. Lehot lemmen karwalliset.
          Lenti Tuonelan joelle,
          Manalan alantehelle,
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Oi päiwyt jumalan luoma,
     185. Luoma luojan walkiamme!
          Paista hetki heltehestä,
          Toinen himmestä hiosta,
          Kolmansi koko terältä,
          Nukuttele nuiwa kansa,
     190. Wäsytä wäki Manalan."
            Tuo päiwyt jumalan luoma
          Luoma luojan aurinkoinen,
          Lenti päätönnä kanana,
          Siipipuonna siuotteli;
     195, Lenti koiwun konkelolle,
          Lepän lennolle lehahti,
          Paisti hetken heltehestä,
          Toisen himmestä hiosti,
          Kolmannen koko terältä;
     200. Nukutteli nuiwan kansan,
          Wäsytti wäen Manalan,
          Nuoret miekkojen nojahan,
          Wanhat wasten sanojansa,
          Keski iän keihäille.
     205. Siitä lenti leuhautti
          Entisellensä sialle,
          Paikallensa muinoselle,
          Tasaselle taiwahalle.
            Itse äiti Lemminkäisen
     210. Otti rautasen harawan,
          Meni myötänsä merehen,
          Sukkarihmasta sulahan,
          Wyölapusta lainehesen.
          Weti kerran pitkin wettä,
     215. Kerran toisen poiken wettä,
          Kolmannen witahan wettä.
          Kerrallapa kolmannella
          Elotukku sai etehen,
          Haramahan rautasehen.
     220.   Elotukku ei se ollut;
          Oli lieto Lemminkäinen,
          Itse kaunis Kaukomieli,
          Waan oli pikkuista wajalla:
          Kahta kättä, yhtä päätä,
     225. Monta muuta muskuloa,
          Wielä henkeä polonen.
            Siitä äiti Lemminkäisen
          Harawoipi wielä kerran,
          Harawoipi myötä wirran,
     230. Harawoipi wasta wirran;
          Min saa kättä, kunka päätä,
          Minkä muita muskuloita,
          Tästä poikoa rakenti,
          Laati lieto Lemminkäistä.
     235.   Sano ennen naitu nainen,
          Ennen ostettu emäntä:
          "Ei ole miestä mennehessä,
          Urosta uponnehessa;
          Mies mennyt, liha märännyt,
     240. Työnnä Tuonelan jokehen,
          Manalan alantehesen."
            Tuop' on äiti Lemminkäisen
          Eipä työnnä poikoansa;
          Tuuwitteli tuttuansa,
     245. Waapotteli nähtyänsä,
          Entisellensä elolle,
          Muinosille muowoillensa.
            Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Mistä woie saatanehe,
     250. Simatilkka tuotanehe,
          Jolla woian woipunutta,
          Pahoin tullutta parannan?
            Tuolta woje wuotuohon,
          Simatilkka tippuohon
     255. Kuun luota, tyköä päiwän,
          Otawaisten olkapäitse;
          Siellä on woitehet wakaiset,
          Katsimet alinomaset,
          Siellä on mettä mieluhista,
     260. Siellä wettä woimallista,
          Josta saapi saamatonki,
          Ottawi olematonki.
            Mehiläinen ilman lintu!
          Lennä tuonne liuottele
     265. Yli kuun, alatse päiwän,
          Otawaisten olkapäitse;
          Lennä luojan kellarihin,
          Kamarihin kaikkiwallan,
          Rywetä siipesi simassa,
     270. Kasta kaapusi meessä,
          Höyräytä höyhenesi;
          Sitte tänne tultuasi
          Tuo simoa siiwessäsi,
          Kanna mettä kaapussasi,
     275. Pahoille paranteheksi,
          Wammoille waluwesiksi."
            Siitä äiti Lemminkäisen
          Itse woiti woipunutta,
          Pahoin tullutta paransi;
     280. Woiti kerran ensimmäisen
          Alta aiwan terweheksi,
          Woiti kerran keskimmäisen
          Keskeä kiwuttomaksi,
          Woiti kerran jälkimmäisen
     285. Päältä nuurumattomaksi,
          Ehommaksi entistänsä,
          Paremmaksi muinostansa.
            Tuli turwa mättähästä,
          Poika pohjasta yleni.




Yheksäs Runo.


Wäinämöinen wenettä laatimassa uupuu kolme sanaa teentärunossaan.
Lähtee niitä hakuun. Etsii esinnä muilta paikoilta, kun ei löyä,
käypi Tuonelaanki. Huutaa Tuonen jokirannalla wenettä joen poikki
päästäksensä. Wastataan wenettä ei saatawan ennen syyn sanottua,
mitä oli Tuonelaan tulewa. Wäinämöinen sanoo Tuonen, sanoo rauan,
sanoo tulen, sanoo ween Tuonelaan tuonehensa; ei uskota, eikä tuoa
wenettää. Jo sanoo oikianki asian, sanoja Tuonelasta lähteneensä.
Tuoaan wenet, luoaan joen poikki, syötetään, juotetaan ja
makuutetaan. Maatessaan werkkoja laaitaan joelle, Wäinämöisen ei iäti
jälelle päästä. Siitä Wäinämöisen piti muiksi ruweta, pienemmäksi
muutellate, werkon silmiltä läpi uiaksensa. Niin pääsi Tuonen
werkoista, waan sanoa sieltä ei saanut.

          Waka wanha Wäinämöinen
          Teki tieolla wenettä,
          Laati purtta laulamalla;
          Puuttu pursi pohjapuuta,
       5. Emeä eriwenonen.
            Läksi puuta etsimähän,
          Tammea tawottamahan,
          Iski puuta kirwehellä,
          Tammea tasaterällä;
     10.  Tahto tammi wastaella,
          Puu wiriä wieretellä:
          "Ei minusta pohjapuuta,
          Emeä eriwenehen;
          Jo päiwänä eillisenä
     15.  Mato juureni makasi,
          Jo aiwin tänäki pänä
          Korppi istu latwallani
          Suu werissä, pää werissä,
          Kaula kaikki hurmehissa."
     20.    Siitä wanha Wäinämöinen
          Wielä eistywi etemmä;
          Niin löysi mäeltä männyn,
          Puun petäjän kalliolta,
          Siit' on saapi pohjan purren,
     25.  Emäpuun eriwenehen.
            Teki tieolla wenettä,
          Laati purtta laulamalla;
          Laulo päiwän, pohjan puutti,
          Laulo toisen, laian liitti,
     30.  Laulo kohta kolmannenki
          Hankoja hakatessansa,
          Parraspuita pannessansa,
          Tehessänsä teljopuita.
            Uupu kolmea sanoa
     35.  Päähän laian päästessänsä;
          Perilaian liitoksessa,
          Salwalla wenon sakaran,
          Kokkapuun kohentimilla.
            Waka wanha Wäinämöinen
     40.  Jo tuossa ajattelewi,
          Mistäpä sanoja saisi,
          Loisi lempiluottehia.
            Paimen wastahan tulewi,
          Hänpä tuon sanoiksi wirkki:
     45.  "Saat tuolta sata sanoa,
          Tuhat wirren tutkelmusta,
          Pääskyparwen päälaelta,
          Hanhilauman hartioilta,
          joutsenkarjan juonen päästä."
     50.    Waka wanha Wäinämöinen
          Läksi saamahan sanoja;
          Paljo pääskyjä menetti,
          Tuho joukon joutsenia,
          Harkun hanhia häwitti;
     55.  Ei saanut sanoakana,
          Ei sanoa puoltakana.
            Arwelee, ajattelewi:
          "Tuolla olis sata sanoa,
          Tuhat wirren tutkelmusta,
     60.  Kesäpetran kielen alla
          Suussa walkian orawan."
            Läksi saamahan sanoja,
          Onkelmoita ottamahan;
          Pellon petroja häwitti,
     65.  Orawia suuren korren;
          Ei saanut sanoakana,
          Ei sanoa puoltakana.
            Arwelee, ajattelewi:
          "Tuolta saan sata sanoa,
     70.  Tuhat wirren tutkelmusta,
          Tuolt' on Tuonelan koista,
          Manalan alusmajasta."
            Läksi Tuonelta sanoja,
          Manalalta lausehia;
     75.  Astua taputtelewi,
          Astu päiwän, astu toisen,
          Jo päiwänä kolmantena
          Tuli Tuonelan joelle.
            Niin huhuta huiahutti
     80.  Tuossa Tuonelan joessa:
          "Tuo wenettä Tuonen tytti,
          Lauttoa Manalan lapsi,
          Yli salmen saahakseni,
          Joen poikki päästäkseni."
     85.    Tuonen tyttäret sanowat,
          Lausuwat Manalan lapset:
          "Wenet täältä tuotanehe,
          Kuni syy sanottanehe,
          Mi sinun Manalle saatti,
     90.  Kuka tuotti Tuonelahan
          Ilman tauin tappamatta,
          Ottamatta oiwa surman,
          Muun surman murentamatta."
            Sano wanha Wäinämöinen:
     95.  "Tuoni on mun Manalla saanut,
          Tuoni tuonut Tuonelahan."
            Tuonen tyttäret toruwat,
          Kalman neiot kalkuttawat:
          "Jo tunnen toen puhujan,
     100. Tajuelen kielastajan;
          Kun Tuoni Manalle toisi,
          Tuoni toisi tullessansa,
          Manalainen matkassansa,
          Sylin multa siirrettäisi,
     105. Koprin kuoppa kaiwettaisi.
          Mi sinun Manalle saatti?"
            Sano wanha Wäinämöinen:
          "Rauta mun Manalle saatti,
          Teräs tuotti Tuonelahan."
     110.    Tuonen tyttäret toruwat,
          Kalman immet kantelewat:
          "Jo tunnen toen puhujan,
          Tajuelen kielastajan;
          Kun rauta Manalle saisi,
     115. Teräs toisi Tuonelahan,
          Werin waattehet waluisi,
          Hurmehin hurahteleisi.
          Mi sinun Manalle saatti?"
            Sano wanha Wäinämöinen.
     120. "Tuli on mun Manalle saanut,
          Walkiainen Tuonelahan."
            Tuonen tyttäret toruwat,
          Lapset kalman kalkuttawat:
          "Jo tunnen toen puhujan,
     125. Ymmärtelen kielastajan;
          Kun tuli Manalle toisi,
          Walkiainen Tuonelahan,
          Tulin waattehet palaisi,
          Walkehin walahteleisi.
     130. Mi sinun Manalle saatti?"
            Sano wanha Wäinämöinen:
          "Wesi on mun Manalle saanut,
          Wesi tuonut Tuonelahan."
            Tuonen tyttäret toruwat,
     135. Manan neiot riitelewät:
          "Tuosta tunnen kielastajan,
          Tajuan walehtelian;
          Jos wesi Manalle toisi,
          Wesin helmasi heruisi,
     140. Lainehin lapahteleisi.
          Ei sillä wenettä saaha,
          Tuoa purtta Tuonelasta;
          Sano tarkkoja tosia,
          Walehia wiimmesiä,
     145. Mi sinun Manalle saatti,
          Kuka tuotti Tuonelahan,
          Ilman tauin tappamatta,
          Ottamatta oiwa surman,
          Muun surman musertamatta."
     150.   Sano wanha Wäinämöinen:
          "Toki mä sanon toetki,
          Jos wähän walehtelinki:
          Tein tieolla wenettä,
          Laain purtta laulamalla,
     155. Laulon päiwän, pohjan puutin,
          Laulon toisen laian liitin,
          Laulon kohta kolmannenki
          Hankoja hakatessani,
          Parraspuita pannessani,
     160. Tehessäni teljopuita;
          Uuwun kolmea sanoa
          Päähän laian päästyäni,
          Perälaian liitoksessa,
          Kokkapuun kohentimilla,
     165. Salwalla wenon sakaran.
          Läksin Tuonelta sanoja,
          Manalalta lausehia.
          Tuo wenettä Tuonen tytti,
          Lapsi kalman karpasoa,
     170. Yli salmen saahakseni,
          Joen poikki päästäkseni."
            Toi wenehen Tuonen tytti,
          Yli salmen saattelewi,
          Joen poikki päästelewi;
     175. Syötti miehen, juotti miehen,
          Pani maata matkamiehen,
          Mies makaawi, waatet walwo.
            Tuonen tyttö käykkäleuka,
          Käykkäleuka, rautasormi,
     180. Rautarihman keträäjä,
          Waskilankojen walaja,
          Keträsi satasen nuotan,
          Tuhantisen tuuritteli,
          Yhtenä sykysyyönä,
     185. Yhellä wesikiwellä.
            Tuonen poika koukkusormi,
          Koukkusormi, rautanäppi,
          Rautawerkkojen kutoja,
          Waskinuotan walmistaja,
     190. Kutowi satasen nuotan,
          Tuhantisen tuuritteli,
          Samana sykysyyönä,
          Samalla wesikiwellä.
            Siitä werkko weetähän
     195. Poikki Tuonelan joesta,
          Sekä pitkin jotta poikki
          Jotta wieläki witahan;
          Jott' ei päästä Wäinämöisen,
          Selwitä uwentolaisen,
     200. Sinä ilmoissa ikänä,
          Kuuna kullan walkiana,
          Tuolta Tuonelan koista,
          Manalan ikimajasta.
            Sillon wanha Wäinämöinen
     205. Jo näki tuhon tulewan,
          Hätäpäiwän päälle saawan;
          Tohti toisiksi ruweta,
          Unohti muuksi muutellate:
          Meni mustana merehen,
     210. Kiwenä  wetehen wieri,
          Sarana saraikkohon.
            Saan tappo taimenia,
          Tuhat emon alwehia;
          Mato rautaisna matona,
     215. Kulki kyisnä käärmehenä,
          Poikki Tuonelan joesta,
          Läpi Tuonen werkkoloista.
          Sano tuolta saatuansa,
          Tuonelasta tultuansa,
     220. Nousewalle nuorisolle,
          Kansalle ylenewälle:
          "Elkäte etinen kansa,
          Elkäte takanenkana,
          Lähkö Tuonelta sanoja,
     225. Manalasta lausehia;
          Äiä on sinne mennehiä,
          Ei paljo palannehia,
          Tuolta Tuonelan koista,
          Manalan ikimajasta."
     230.   Ei sieltä sanoja saanut,
          Ei sanoa puoltakana.




Kymmenes Runo.


Wäinämöinen yhä sanoja wajalla jo arwelee niitä Antero Wipuselta
saawansa. Waan matkat sinne oliwat erinomattain pahoja, muuan juoni
neulojen neniä, muuan miekan tutkamia, muuan kirween teriä käytäwä.
Waan pitää kuitenki lähteä. Eillä teettää hän rautatalukset,
rautapaian ja rautasen korennon Ilmarisella. Niin lähtee, astuu
taputtelee, tulee Wipusen luoksi. Tämä jo oli aikoa kuollut ja
maassa lewännyt, jotta paikalla kaswo wahwa metsä usiampilaisia
puita. Wäinämöinen raiwaa metsän, syöksee korennon Wipusen suuhun.
Mitä korennossa päällä meltoa oli, sen Wipunen helposti puri, waan
eipä woinutkana terästä syämessä purra. Siitä Wäinämöinen Wipusen
muutamasti suunsa kowin suureksi awettua meni suuhun ja suusta
watsaan. Jo siellä alkaa takoa, josta kowa tuska ja watsanwäänne
Wipuselle. Ei tieten eikä arwaten, mi lienee kohtaus, loihtimalla
yrittää wapaaksi päästä. Wäinämöinen kuitenkana ei liiku eikä sano
lähtewänsä, ennen kun saisi sanoja kuulla. Niin alkaa Wipunen
laulella, josta Wäinämöinen sanoja kyllin kuultuansa lähtee jälelle
weneensä luoksi.

          Waka wanha Wäinämöinen,
          Kun ei saanunna sanoja
          Tuolta Tuonelan koista,
          Manalan ikimajasta,
      5.  Ain' yhtä ajattelewi,
          Pitkin päätänsä pitäwi,
          Mistäpä sanoja saisi,
          Loisi lempiluottehia.
            Sanan wirkko, noin nimesi:
     10.  "Tuolla oisi sata sanoa,
          Tuhat wirren tutkelmusta,
          Suussa Antero Wipusen,
          Watsassa wanhan Kalewan.
          Sinne on matka mentäwätä,
     15.  Polku poimeteltawata,
          Seki matkoa pahinta;
          Yks on juoni juostakseni
          Naisten neulojen neniä;
          Juoni toinen juostakseni
     20.  Miehen miekan tutkamia;
          Kolmas juoni juostakseni
          Uron tapparan teriä."
            Lähteä luku tulewi,
          Toinen käyä kelpoawi,
     25.  Kun on muienki kasakan
          Eli orjan palkollisen.
          Meni sepponsa pajahan,
          Sanowi sanalla tuolla:
          "Ohoh seppo Ilmarinen.
     30.  Taos rautaset talukset,
          Tao rauta rukkasetki,
          Paita rautanen rakenna,
          Laai rautanen korento,
          Teräksinen tienaellos,
     35.  Tao syämehen teräkset,
          Weä päälle melto rauta;
          Lähen saamahan sanoja,
          Onkelmoita ottamahan,
          Watsasta wanhan Kalewan,
     40.  Suusta Antero Wipusen."
            Sano seppo Ilmarinen
          "Wiikon on Wipunen kuollut,
          Kalewa kaonnut kauan,
          Wipunsa wirittämästä,
     45.  Ahtamasta ansatiensä;
          Et sieltä sanoa saane,
          Et sanoa puoltakana."
            Waka wanha Wäinämöinen
          Toki läksi, ei totellut,
     50.  Astu päiwän helkytteli
          Naisten neulojen neniä,
          Astu toisen torkutteli
          Miesten miekan tutkamia,
          Kolmanenki keikutteli
     55.  Uron tapparan teriä.
            Itse wirsikäs Wipunen
          Jo oli wiikon maassa maannut,
          Kauan lentossa lewännyt;
          Haapa kaswo hartioilta,
     60.  Koiwu kulmilla yleni,
          Leppä leukaluun nenästä,
          Pajupehko parran alta,
          Otsasta orawikuusi,
          Hawu honka hampahilta,
     65.  Jaloilta jalo petäjä.
            Jo tulewi Wäinämöinen,
          Kaato haawan hartioilta,
          Koiwun kulmilta kukisti,
          Leuoilta lepän lewiän,
     70.  Pajupehkon parran alta,
          Hakko hongan hampahilta,
          Kuusen otsalta kumosi,
          Penko pensiän petäjän.
            Syöksi rautasen korennon
     75.  Ikenihin irjuwihin,
          Leukohin lotisewihin.
            Tuosta wirsikäs Wipunen
          Heti herkesi unesta,
          Tunsi koskewan kowasti,
     80.  Kipiästi kiusasewan.
          Puri päältä mellon rauan,
          Päältä rautasen korennon,
          Ei tiennyt terästä purra,
          Ei syöä rauan syäntä.
     85.    Auko suunsa suuremmaksi,
          Leukapielensä lewitti,
          Nielläksensä Wäinämöistä.
            Siitä wanha Wäinämöinen
          Saip' on suuhun suuritieon,
     90.  Watsahan warawäkewän;
          Wiikon kielellä wiruwi,
          Keruksissa kellehtiwi,
          Siitä watsahan walahti.
            Pani paitansa pajaksi,
     95.  Hiat paian palkeheksi,
          Turkkinsa tuhottimeksi,
          Housut hormiksi rakenti,
          Sukat hormin suulliseksi,
          Polwensa alasimeksi,
     100. Wasaraksi kyynäspäänsä,
          Pikkusormensa pihiksi;
          Takoa taputtelewi,
          Lyöä lynnähyttelewi,
          Watsassa warawäkewän,
     105. Mahtipontisen powessa.
            Sillon wirsikäs Wipunen
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Mi sie lienet miehiäsi,
          Jo kuka urohiasi;
     110. Jo olen syönyt sa'an miestä,
          Tuhonnut tuhan urosta,
          En ole wielä mointa syönyt;
          Syet suuhuni tulewat,
          Kekälehet kielelleni,
     115. Rauan kuonat kulkkuhuni.
            Mist' olet Hiisi hingannunna,
          Kusta juutas julkenunna,
          Perkele perehtynynnä?
          Kun olet tullut tunnotonna,
     120. Tawotonna taputellut,
          Puremahan, jäytämähän,
          Syömähän, kaluamahan.
          Oletko tauti luojan luoma,
          Surma säätämä jumalan,
     125. Wai olet pantu palkan eestä,
          Rakettu rahan nenästä?
            Jos olet tauti luojan luoma,
          Surma säätämä jumalan,
          Niin mä luomme luojahani,
     130. Heitämme jumalahani,
          Ei herra hyweä heitä,
          Luoja kaunista kaota.
            Jos olet pantu palkan eestä,
          Rakettu rahan nenästä,
     135. Niin mä pannen palkatonta,
          rahatonta juoksemahan,
          Kullatonta kulkemahan.
            Tietähän sinun sukusi,
          Maan kawala kaswantosi;
     140  Oletko kalma kalmistosta,
          Perkele pyhästä maasta,
          Mullista muhajawista,
          Maista liikuteltawista?
          Wai olet wieno weestä nossut,
     145. Ween waahesta walunut;
          Wai olet tuulen tuuwittama,
          Meren tyrskyn työnnättämä?
            Mist' olet pulma puuttununna,
          Taikia tapahtununna?
     150. Kiwistäkö, kannoistako,
          Waiko wanhoista sioista,
          Waiko watturaunioista,
          Tietomiesten tienohilta,
          Lakkipäien lainehilta,
     155. Noitien noronenistä,
          Mäkipäistä möyrymiesten,
          Lummetkoirain koista,
          Karhun kiljun kartanosta,
          Rewon rääyntäsialta,
     160. Jäniksen jäwintämailta?
            Lähe nyt kumma kulkemahan,
          Maan paha pakenemahan,
          Ennen kun sanon emolle,
          Wirkan wierin wanhemmalle.
     165.   Kun minä etsin emosi,
          Haen waltawanhempasi,
          Wielä turmut tuskihisi,
          Haluisi halkielet;
          Halkiat paha kaheksi,
     170. Konna kolmeksi muruksi.
            Ei ennen minun isoni,
          Eikä waltawanhempani,
          Nouatellut noian mieltä,
          Lahjotellut Lappalaista;
     175. Sai se liiat liikkumahan,
          Sai pahat pakenemahan.
            Jos ei minussa miestä lienee
          Ukon pojassa urosta,
          Ompa tuossa weikossani,
     180. Joka pilwiä pitäwi,
          Hattaroita hallitsewi.
          Tuolta ma anon apua,
          Tuolta huuan hoiwautan,
          Ylähältä taiwosesta,
     185. Alahalta maaemästä;
          Huutelen hätäsen huuon,
          Panen äänen pakkoisen,
          Läpi maan, läpi manuen,
          Läpi kuuen kirjokannen,
     190. Läpi taiwahan yheksän.
            Ukko taiwahan napanen,
          Remupilwen reunahinen.
          Tuo tänne tulinen miekka,
          Säkehinen säilä kanna,
     195. Jolla ma pahan pitelen,
          Ilkiän iki asetan.
          Nouse weestä ween emäntä,
          Sinilakki lainehista,
          Hienohelma hettehestä,
     200. Puhasmuotonen murasta,
          Awukseni, ainokseni,
          Tuikseni, turwakseni,
          Tässä työssä työlähässä,
          Tässä tuskassa kowassa.
     205.   Nouse metsä miehinesi,
          Korpi kaikki kansoinesi,
          Perkele perehinesi,
          Umpilampi lapsinesi;
          Sata miestä miekallista,
     210. Tuhat rauaista urosta,
          Wäeksi wähän urohon,
          Miehen pienen miehueksi.
            Kun ei tuosta kyllä liene,
          Mistä mä anon apua?
     215. Onko wanhoa wäkeä,
          Iän kaiken istunutta;
          Nouse maasta mannun eukko,
          Pellosta periisäntä,
          Kaikki maasta miekkamiehet,
     220. Hiekasta hewoisurohot,
          Tämän pulmun purkajaksi,
          Tämän jakson jaksajaksi.
            Kawe eukko luonnon tytti,
          Kawe kultanen korea!
     225. Joka ennen päästöt päästit,
          Joka ennen jaksot jaksoit,
          Käy nyt päästö päästämähän,
          Tämä jakso jaksamahan.
            Kun ei wielä tuosta liene,
     230. Saakohon joku jumala,
          Tuhatkunta perkeleitä,
          Kaikki päästöt päästämähän,
          Kaikki jaksot jaksamahan,
          Kaikki pulmut purkamahan.
     235.   Lähe nyt kohusta konna,
          Maan kamala maksoistani,
          Ei siellä sinun sioa
          Siankana tarpehella;
          Muunne muutaos majasi,
     240. Etemmä elosiasi.
            Minne nyt sinun manoan,
          Kunne käsken ja kehotan,
          Kun sa lienet nosto toisen,
          Toisen nosto, toisen nuoli,
     245. Toki koitellos kotiisi,
          Tekiäsi tienohille,
          Paniasi parmohille.
          Liiku kun lipiä koira,
          Tuika kun tulikipuna;
     250. Lennä kukkona kujaan,
          Kanan lassa kartanolle;
          Sorra soimelta hewonen,
          Nawetasta sarwinauta,
          Päähyt koukkuhun kowerra,
     255. Sarwet sontahan sowita,
          Häntä laske lattialle.
            Sitte tullessa tupahan
          Mene kynsin kynnyksessä,
          Polwin porstuan owissa,
     260. Saahen syrjin syyttömistä,
          Wieritse wiattomista,
          Käyös päälle käskiäsi,
          Nouse päälle nostajasi,
          Ota kiinni kinterestä,
     265. Takimmaisista jaloista,
          Kaijimmista kantapäistä,
          Wasemmista warpahista;
          Tunge perkelet tulehen,
          Isännät perisopesta,
     270. Emännät owisopesta,
          Lapset keskilattialta;
          Suin tulehen, päin tulehen,
          Takaraiwoin tanterehen;
          Silmät käännä kellellehen,
     275. Niskat ruttoin rutase,
          Wello werta hartioissa,
          Sotke suolia sisässä,
          Keitä keuhkoja mahassa.
          Pane pää pärisemähän,
     280. Pane luut lotisemahan,
          Henki huokumattomaksi.
            Waan en pannekan pahoille,
          Warsin töille törkehille;
          Tuonne ma sinun manoan
     285. Isäntäsi iltaselle,
          Emäntäsi einehelle,
          Muorisi muna paloille,
          Muun perehen murkkinalle;
          Siellä itkewi isosi,
     290. Walittawi wanhempasi,
          Weljesi wesin waluwi,
          Muorisi murehtelewi.
            Ota Hiieltä kypärä,
          Lakki laajan perkelehen,
     295. Yli meret mennäksesi,
          Lammit luikutellaksesi;
          Saaos Hiien hiihtoneuot,
          Lemmon leppäset siwakat,
          Pahan miehen paksu sana,
     300. Joilla hiihat hiien maita,
          Lemmon lehtoja samoat.
            Waan jos kyytiä kysynet,
          Anonet ajohewoista;
          Ota Hiiestä hewonen,
     305. Wuoresta walitse warsa,
          Hiiess' on hywä hewonen,
          Punatukka tunturissa,
          Hywälle hypittäjälle,
          Ajajalle ankaralle,
     310. Jonka tukka tulta tuiski,
          Nenä warsin walkiata;
          Joll' on rautaset kapiot,
          Teräksiset temmottimet;
          Jonk' ei kynnet kilpistele,
     315. Eikä kalpistu kapiot,
          Ilmankana iljanella,
          Kalmankana kaljamalla.
            Jos ei wielä siitä liene,
          Niin ota sukusi sukset,
     320. Heimokuntasi hewoset,
          Weljesi weno punanen,
          Kulkiaksesi kotihin,
          Wenehellä wettä myöten,
          Hewosella tietä myöten,
     325. Suksilla mäkiä myöten.
            Ollet kalma kalmistosta,
          Perkele pyhästä maasta;
          Niin tuonne sinun manoan,
          Tuonne käsken ja kehotan,
     330. Multihin muhajawihin,
          Maihin liikuteltawihin,
          Johon on kansa kaatununna,
          Wäki wahwa wääntynynnä.
            Ollet wieno weestä nossut,
     335. Ween waahesta walunut;
          Niin tuonne sinun manoan,
          Tuonne käsken ja kehotan,
          Suurelle meren selälle,
          Ulapalle aukialle,
     340. Pohjan pitkähän perähän;
          Siellä tuulen tuuwitella,
          Ween wienon wilkutella,
          Ween synkän sylkytellä.
            Ollet tuulen tuuwittama,
     345. Ilman tyrskyn tyyräelmä,
          Mennös tuulen tietä myöten,
          Ahawan ratoa myöten;
          Liiku kun lipiä koira,
          Siiry kun sininen nuoli,
     350. Tuika kun tulikipuna.
            Ja tuonne ma sinun manoan
          Hirwen hiihtokankahille,
          Jäniksen jäpimämaille,
          Rewon rääkymäsioille,
     355. Kontion kiwikolohon,
          Karhun louhikamarihin,
          Notkoille noroperille,
          Soille räykynettömille,
          Herehisin hettehisin,
     360. Läilymihin lähtehisin,
          Jost' et kuulu kuuna pänä,
          Selwiä sinä ikänä.
            Jo tuonne ma sinun manoan
          Tuonne kuolletten kotihin,
     365. Ikimennetten majahan,
          Waipunetten waattehille.
            Pohjan pitkähän perähän,
          Lapin laajahan salohon,
          Rutjan koskehen kowahan,
     370. Palawahan pyörtehesen,
          Johon puut päin putoowat,
          Perin wieriwät petäjät,
          Hongat latwoin lankiawat;
          Kokonansa kokkahongat,
     375. Tywin syösten suuret hongat,
          Latwoin laikkapäät petäjät.
            Jos et tuostakan totelle,
          Otan hyiset kintahani,
          Maan matoset wanttuhuni,
     380. Wielä saan kokolta koprat,
          Weren juojalta wekarat,
          Linnulta lihan pitimet,
          Hawukalta haarottimet,
          Joilla konnan kopristelen,
     385. Ilkiän iki asetan.
            Jo nyt on liitto liikkuasi,
          Saanut hetki heitteäsi,
          Lähtöaika lähteäsi,
          Tehtyä teloamasta,
     390. Hengellistä hieromasta;
          Lähe nyt liika liikkumahan,
          Mies paha pakenemahan,
          Ennen päiwän nousemista,
          Koi jumalan koittamista,
     395. Auringon ylenemistä;
          Ennen kun sanani saapi,
          Tahi mieli juohtunewi.
            Tulkohon jumalan tunti,
          Apu herran auetkohon.
     400. Sillon wuoret woina wuoti,
          Kalliot sian lihana,
          Lapohina umpilammit,
          Ylähäiset maat aleni,
          Alahaiset maat yleni,
     405. Linnat liikku, järkky järwet,
          Wuoret waskiset wapisi,
          Tornit linnan torkahteli,
          Tullessa jumalan tunnin,
          Awun herran auetessa.
     410.   Niin sinäin liika liiku,
          Niin sinäi paha pakene,
          Liiku liikuteltaessa,
          Järky järkyteltäessä."
            Sillon wanha Wäinämöinen
     415. Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Hywä täällä on ollakseni,
          Armas aikaellakseni;
          Maksat maistawi hywältä,
          Keuhkot käypi keitokseksi,
     420. Raswat ruuaksi pätöwi.
          Enkä lähe luonnenkana,
          Eriä sinä ikänä,
          Kun en saa sanoja kuulla,
          Luoa lempiluottehia,
     425. Kuulla kyllältä sanoja,
          Tuhansia tutkelmoita."
            Sillon wirsikäs Wipunen,
          Jonk' oli suussa suuri tieto,
          Mahti ponneton powessa,
     430. Watsassa warat wäkewät,
          Aukasi sanasen arkun,
          Wirsilipponsa wiritti,
          Lauloaksensa hywiä,
          Parahin pannaksensa.
     435.   Ei sanat sanoihin puutu,
          Wirret weisaten wähene,
          Ennen kalliot kiwiä,
          Wirrat wienoja wesiä,
          Umpilammit ahwenia,
     440. Aaltoja Aluen järwi.
            Laulo päiwät pääksytysten,
          Yhytysten yöt saneli
          Ennen saatuja sanoja,
          Opituita ongelmoita,
     445. Wipunsa wirittämillä,
          Ahtamilla ansatiensä.
            Laulo synnyt syitä myöten,
          Luottehet lomia myöten;
          Pääty päiwä kuulemahan,
     450. Pääty kuu tähyämähän,
          Otawainen oppimahan,
          Aallot seisottu selällä,
          Lainehet lahen perillä,
          Puuttu wirrat wieremästä,
     455. Rutjan koski kuohumasta,
          Wuotamasta juoksen koski,
          Joki Joortanan pysähty.
            Waka wanha Wäinämöinen
          Siitä sai sanoja kuulla,
     460. Luoa lempi luottehia;
          Sai saoin sanoja kuulla,
          Tuhansia tutkelmoita,
          Suusta Antero Wipusen,
          Mahtipontisen powesta,
     465. Watsasta warawäkewän.
            Siitä wirsikäs Wipunen
          Sylkeä tomahtelewi
          Ulos wanhan Wäinämöisen.
          Itse wanha Wäinämöinen
     470. Läksi suusta suuritieon,
          Mahtipontisen powesta,
          Watsasta warawäkewän,
          Tuli sepponsa pajahan.
            Sano seppo Ilmarinen:
     475. "Joko sait sanoja kuulla,
          Luoa lempi luottehia,
          Miten laita lasketahan,
          Perilaita liitetähän,
          Kokkapuut kohennetahan?"
     480.   Sano wanha Wäinämöinen:
          "Jo ma sain sanoja kuulla,
          Luoa lempi luottehia;
          Sain saoin sanoja kuulla,
          Tuhansia tutkelmoita."
     485.   Niin meni wenosen luoksi,
          Sai wenonen walmihiksi,
          Laatineksi puinen pursi;
          Heitti wenonsa teloille,
          Uuen laiwan lastuillensa.




Yhdestoista Runo.


Wäinämöinen lähtee neittä Pohjolasta. Laskee merta, tulee niemen
kohalle, jossa Ilmarisen sisar, Annikka neito, oli waattehia
pesemässä. Tämä esinnä arwelee, ku lienee, jo lähemmä tulleen tuntee
Wäinämöiseksi. Tuosta kyselemään, minne oli matkoama. Jouwittelee
Wäinämöinen jo minnekki menewänsä. Kun neiti ei usko joutawia
ja uhkaa weneen kaataa, niin wiimmen Wäinämöinen sanoo toenki,
Pohjan neittä kosiin lähteneensä. Siitä kerkiämiseen neiti kotiin,
weljellensä tarinoitsee, miten Pohjan neiti oli waarassa muille
saaha. Tästäkö sepolle kiiret. Peseksen, suiksen, suoriksen, orit
waljaisin, lähtee Pohjolaan. Niin tullaan, Wäinämöinen halki selän
purjehessa, Ilmarinen rantoa myöten hewosella. Jo koira Pohjolassa
haukkumaan. Käyään katsomaan, tutaan kosioiksi wieraat. Pohjolan
emäntä tytärtänsä neuoo Wäinämoiselle menemään, waan tytär itse oli
Ilmarisen mielestänsä paremmaksi katsonut.

          Waka wanha Wäinämöinen
          Läksi neittä kosjomahan,
          Päätä kassa katsomahan,
          Pimiästä Pohjolasta,
      5.  Miesten syöjästä kylästä,
          Urohon upottajasta.
            Työnti wenosen wesille,
          Uuen laiwan lainehille,
          Kuorikiskoilta teloilta,
     10.  Mäntysiltä järkälöiltä;
          Nosti päälle purjehpuuta,
          Kuni mäntyjä mäellä;
          Nosti puuhun purjehia,
          Kuni kummun kuusikoita.
     15.  Itse laiwahan laseksen,
          Alasehen asteleksen,
          Läksi merta laskemahan,
          Sinistä sirottamahan,
          Wenehellä walmihilla,
     20.  Punasella purrellansa.
            Puhu tuuli purjehesen,
          Ahawa wenosehensa;
          Pursi puinen purjehtiwi,
          Satalauta lainehtiwi,
     25.  Nenätse utusen niemen,
          Päitse saaren terhenisen.
            Annikk' oli saaren impi,
          Sisar seppo Ilmarisen,
          Joutu sotkut sotkemassa,
     30.  Waattehet wiruttamassa,
          Laawun laiturin nenässä,
          Päässä portahan punasen.
            Katselewi, kääntelewi
          ympäri ihalat ilmat,
     35.  Luopi silmänsä selälle,
          Käänsi päätä päiwän alle,
          Keksi mustasen merellä,
          Sinerwöisen lainehilla.
            Sanan wirkko, noin nimesi:
     40.  "Mi ollet merellä musta,
          Ku sinerwä lainehilla;
          Kun sa ollet hanhikarja,
          Elikk' armas alliparwi,
          Tahi muu lihawa lintu,
     45.  Niin sä lentohon lewetös
          Ylähäksi taiwahalle.
            Kun ollet kalanen karja,
          Elikkä lohinen luoto,
          Eli muu sinerwä siika,
     50.  Niin sä uimahan upotos,
          Wetäitös ween alatse.
            Kun ollet kiwinen luoto,
          Elikkä wesikiwonen,
          Tahi muu wesihakonen,
     55.  Wesi päällesi weellös,
          Aalto päällesi ajellos.
            Kun ollet kotonen pursi,
          Weion westämä wenonen,
          Niin kohin kotia käännös,
     60.  Wastoin näitä walkamoita,
          Perin muille walkamoille.
            Kun ollet kylänen pursi,
          Ulommaksi uiksennellos,
          Wastoin muita walkamoita,
     65.  Perin näille walkamoille.
            Lienet pursi Wäinämöisen,
          Wene laulajan ikuisen,
          Niin sä luokseni lähene,
          Pakinoille painelete,
     70.  Sana wieä, toinen tuoa,
          Kolmansi kowin puhua."
            Oli pursi Wäinämöisen,
          Wene laulajan ikuisen,
          Jo luoksi lähentelihen,
     75.  Pakinoille painatteli,
          Sanan wieä, toisen tuoa,
          Kolmannen kowin puhua.
            Annik' oli saaren impi,
          Sisar seppo Ilmarisen,
     80.  Lausutteli matkamiestä,
          Kysytteli tienkäwiä:
          "Kunne läksit Wäinämöinen,
          Olkesit suwannon sulho,
          Maan walio waatetitse?"
     85.    Sano wanha Wäinämöinen:
          "Läksin lohta pyytämähän,
          Kuujoa kuettamahan,
          Tuossa Tuonelan joessa,
          Manalan alantehessa."
     90.    Annikk' oli saaren impi,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Tuosta tunnen kielastajan,
          Tajuan walehtelian;
          Toisin ennen mun isoni,
     95.  Muinon waltawanhempani,
          Läksi lohta pyytämähän,
          Taimenta tawottamahan,
          Werkkoja wenehen täysi,
          Laskuksia laiwa kaikki,
     100. Teljot täynnä tarpomia,
          Alla kaaren atroamet,
          Kultakäpyjä kokalla;
          Kunne läksit Wäinämöinen,
          Ulkosit uwantolainen?"
     105.   Sano wanha Wäinämöinen:
          "Läksin hanhien hakuhun,
          Kirjasiipien kisahan,
          Kuolasuien korjelohon,
          Saksan salmilta sywiltä,
     110. Ulapoilta aukeilta."
            Aina Annikki sanowi,
          Tinarinta riitelewi:
          "Tuosta tunnen kielastajan,
          Tajuan walehtelian;
     115. Toisin ennen mun isoni,
          Muinon waltawanhempani,
          Läksi hanhien hakuhun,
          Kirjasiipien kisahan,
          Kuolasuien korjelohon;
     120. Wetehessä kaari kaunis,
          Jousi suuri jäntehessä,
          Haukku harmaja wenossa,
          Koira musta kahlehissa,
          Rakki juoksi rannan teitä,
     125. Pentu kiiellen kiwiä;
          Kunne läksit Wäinämöinen,
          Suorihet suwantolainen?"
            Sano wanha Wäinämöinen:
          "Tule tytti purteheni,
     130. Neitonen wenoseheni,
          Niin sanon toet totiset,
          Walehettomat wakaiset."
            Aina Annikki sanowi,
          Tinarinta riitelewi:
     135. "Tuuli tulko purtehesi,
          Ahawa wenosehesi,
          Käännän purtesi kumohon,
          Wenosi wesiajolle,
          Jos en saa tosia kuulla,
     140. Kunne läksit Wäinämöinen;
          Sano tarkkoja tosia,
          Walehia wiimmesiä."
            Sano wanha Wäinämöinen:
          "Toki ma sanon toetki,
     145. Jos wähän walehtelinki;
          Läksin neittä kosjomahan,
          Päätä kassa katsomahan,
          Pimiästä Pohjolasta,
          Summasta Sariolasta,
     150. Miehen syöjästä kylästä,
          Urohon upottajasta."
            Annikk' oli saaren neiti,
          Sisar seppo Ilmarisen,
          Kun tunsi toet totiset,
     155. Walehettomat wakaiset,
          Heitti sotkut sotkematta,
          Waattehet wiruttamatta,
          Käsin kääri waattehensa,
          Koprin helmansa kokosi,
     160. Meni juoksulla kotihin,
          Samolla pihalle saapi,
          Meni pirttihin pihalta,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Weli seppo Ilmarinen,
     165. Lankoni emoni lapsi!
          Taos mulle sukkulainen,
          Tao sormukset soriat,
          Kahet, kolmet korwakoltut,
          Wiiet, kuuet wyölliswitjat,
     170. Niin sanon toet totiset,
          Walehettomat wakaiset:
            "Kesän kengität hewoista,
          Talwen rautoja rakennat,
          Kulkiaksesi kosihin,
     175. Mennäksesi Pohjolahan;
          Jo nyt wiewät wiekkahammat,
          Etewämmät ennättäwät,
          Saoin markoin maksettusi,
          Tuhansin lunastettusi,
     180. Talwin kaksin kaupittusi,
          Kesin kolmin kosjottusi;
          Jo menewi Wäinämöinen
          Selässä meren sinisen,
          Kokan kultasen kuwussa,
     185. Melan koukkupään nojassa,
          Pimeähän Pohjolahan,
          Summahan Sariolahan."
            Se on seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
     190. Wasara walahti käästä,
          Pihet sormista pirahti,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Annikki sisarueni.
          Taon sulle sukkulaisen,
     195. Taon sormukset soriat,
          Kahet, kolmet korwaskullat,
          Wiiet, kuuet wyölliswitjat;
          Lämmitä saloa sauna,
          Pian pirtti riuwuttele,
     200. Laai pikkusen poroa,
          Lipiäistä liuottele,
          Millä peiponen peseksen,
          Pulmonen puhasteleksen,
          Sykysyisistä sysistä,
     205. Taonnoista talwisista."
            Annikk' oli niemen neiti,
          Sisar seppo Ilmarisen,
          Lämmitti saloa saunan,
          Pian pirtin riuwutteli,
     210. Haapasilla halkosilla,
          Pienillä pirastehilla,
          Kanto wettä lähtehestä,
          Herasesta hettehestä,
          Taitto wastan warwikosta,
     215. Lempiwastasen lehosta,
          Laati piimästä poroa,
          Ytelmästä saipuata,
          Saipuata säikkywäistä,
          Miehen pään walottajoa.
     220.   Itse seppo Ilmarinen,
          Pian pistihen pajahan,
          Tako neien tarpehia,
          Wyölliskoukkuja kohenti,
          Yhen kylyn joutuessa,
     225. Yhen saunan saapuessa.
          Siitä kylpi kylläseksi,
          Walelekse walkiaksi,
          Sykysyisistä sysistä,
          Taonnoista talwisista.
     230. Itse noin sanoiksi saatti:
          "Annikki sisarueni.
          Tuoppa paita palttinainen
          Hipiälle hiettömälle,
          Iholle alastomalle;
     235. Tuoppa kaatiot kaposet
          Uitimille uittomille,
          Säärille sasuttomille;
          Tuoppa haljakka sininen
          Päälle paian palttinaisen;
     240. Saappa sarkakauhtanainen
          Päälle haljakan sinisen;
          Tuoppa ussakka utunen
          Päälle sarkakauhtanaisen;
          Saappa saapka sahmattainen,
     245. Puhki pilwien puhuja,
          Läpi metsän läässöttäjä,
          Hiwuksille hiettömille."
            Siitä seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
     250. Otti kultia kypärin,
          Hopehia huowan täyen,
          Pisti warsan waljahisin,
          Puikkohin tulipunasen.
          Itse istuwi rekehen,
     255. Kohennaksen korjahansa,
          Pani oron juoksemahan,
          Liinaharjan liikkumahan,
          Wirkku juoksi, matka joutu,
          Reki wieri, ranta roiski.
     260.   Ajawi karittelewi
          Meren hietaharjuloita,
          Simosalmien siwutse,
          Leppäharjuin hartioitse.
            Jopa haukku hallikoira,
     265. Linnan luppa luskutteli.
            Sano Pohjolan isäntä:
          "Käyös tyttö katsomahan,
          Mitä halli haukkunewi,
          Linnan luppa luskuttawi."
     270.    Tytti warti wastoawi:
          "Empä ennätä isoni,
          Kiwi on suuri jauhettawa,
          Kiwi suuri, jauhot hienot,
          Jauhaja wähäwäkinen."
     275.   Sano Pohjolan isäntä:
          "Käyös akka katsomahan,
          Mitä halli haukkunewi,
          Linnan luppa luskuttawi."
          Akka warti wastoawi:
     280.   "Empä tarkon ennättäisi,
          Leipä on paksu leiwottawa,
          Leipä paksu, jauhot pienet,
          Leipoja wähäwäkinen.
            Sano Pohjolan isäntä:
     285. "Ainap' on akoilla kiiret,
          Aina työtä tyttärillä,
          Wuotehellaki wenyissä;
          Mene poika katsomahan."
            Poika tuon sanoiksi wirkki:
     290. "Mene itse katsomahan,
          Mie en joua kuitenkana;
          Pino on suuri pilkottawa,
          Pino suuri, halot hienot,
          Pilkkoja wähäwäkinen."
     295.   Aina haukku hallikoira,
          Willahäntä wieretteli,
          Saaren wartio walitti,
          Perän lyöen pientarehen,
          Hännän maahan torkutellen.
     300.   Sano Pohjolan isäntä:
          "Ei halli waletta hauku,
          Linnan luppa luuhattele,
          Ei se syyttä syyhättele,
          Eikä honkihin horise."
     305. Meni itse katsomahan
          Pellolle perimmäiselle,
          Takimmalle tanhualle.
            Loi silmänsä luotehelle,
          Käänsi päätä päiwän alle,
     310. Jo näki toen totisen,
          Mitä haukku hallikoira,
          Maan walio waikutteli,
          Mustahäntä häilytteli:
          Ajetahan kirjokorjin
     315. Maapuolin Simosaloa,
          Lasketahan laiwoin suurin
          Selän puolin Lemmen lahta.
            Itse Pohjolan isäntä
          Pian pirttihin menewi,
     320. Alle kattojen ajaksen,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Jo tulewi wierahia
          Selällä meren sinisen."
            Pohjan tytti, Pohjan akka
     325. Pian pistihen pihalle,
          Luoen silmänsä selälle,
          Kääten päätä päiwän alle.
          Sano Pohjolan emäntä:
          "Mi tulewi wierahia,
     330. Se tulewi naimakansa;
          Kellen menet tyttäreni?
            Ku se korjalla ajawi,
          Kirjawalla kiiättäwi,
          Maapuolin Simosaloa,
     335. Se on seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen;
          Tuopi kultia kypärin,
          Hopehia huowan täyen.
          Ku laskewi laiwoin suurin,
     340. Punalaiwoin purjehtiwi,
          Selän puolin Lemmen lahta,
          Se on wanha Wäinämöinen,
          Tietäjä iän ikuinen;
          Tuopi laiwalla rahoja,
     345. Aluksella aartehia.
            Sille mennös tyttäreni,
          Ku tuo laiwalla rahoja,
          Aluksella aartehia;
          Wanhassa wara parempi,
     350. Jos on nuori nopsahampi."
            Niin neiti sanansa wirkki:
          "Oi on maammo kantajani,
          Oi emo ylentämäni!
          Eipä meitä ennenkänä
     355. Ei ole myötynä rahoin,
          Ain' on ilman annettuna
          Urohille pyytäwille,
          Miehille anowaisille;
          Sille saanen maammoseni,
     360. Ku on sampuen takonut,
          Kirjokannen kalkutellut."
            Sillon wanha Wäinämöinen
          Oli eellä ennättäjä,
          Heti tungeksen tupahan,
     365. Alle kattojen ajaksen,
          Itse tuon sanoiksi wirkki,
          Owen suussa, alla orren,
          Kattilan katasioilla,
          Lakin päästä laskemilla,
     370. Kintahan kirwottimilla;
          Sanowi sanalla tuolla,
          Lausu tuolla lausehella:
          "Oisiko minulle neittä
          Ikuseksi puolisoksi,
     375. Kainaloiseksi kanaksi,
          Siani lewittäjäksi,
          Paniaksi päänalasen?"
            Tuopa kaunis Pohjan tytti,
          Maan kuulu, ween walio,
     380. Itse ennätti sanoa:
          "En kiitä meristä miestä,
          Enkä wanhoa urosta,
          Tuuli wie merillä mielen,
          Aiwot särkewi ahawa,
     385. Waiwa wanhasta tulewi,
          Ikäwä iällisestä.
          Ei ole sinulle neittä
          Ikuseksi puolisoksi,
          Kainaloiseksi kanaksi,
     390. Siasi lewittäjäksi,
          Paniaksi päänalasen."




Kahestoista Runo.


Ilmarinen tullut Pohjolan tupaan, kysyy neittä puolisoksensa.
Pannaan kuni ennen Lemminkäinen kolmelle ansiotyölle, kyistä peltoa
kyntämään, metsän petoja suistamaan ja suurta miesten-syöjä haukia
Tuonen joelta pyytämään. Ne työt hän kaikki mieliksi raataa, tulee
jälelle ja kysyy uuelleen tyttöä. Jo lupaawa arwelee ja imehtelee
Pohjolan emäntä, mistä tiesikänä Ilmarinen neien Pohjolassa kaswawan.
Wastaa Ilmarinen hywät olleen sanomat isosta emosta ja itsestä
tytöstäki, siitä tienneen. Sanoo Pohjolan emäntä waikian olewanki
tyttöä salata. Wäinämöinen Pohjolasta jälelle saanut wielä kotona
warottaa kenenkänä Ilmarisen kera kilwoin neittä kosjomasta.

          Siitä seppo Ilmarinen
          Itse tungeksen tupahan,
          Kaiwaksen katoksen alle,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
      5.  "Jok' on walmis walwattini,
          Walmis walwateltawani?"
            Sano Pohjolan emäntä:
          "Ompa walmis walwattisi,
          Walmis walwateltawasi,
     10.  Kun sa kynnät kyisen pellon,
          Käärmehisen käännättelet.
          Senpä Hiisi ennen kynsi,
          Lempo warsinki wakoili,
          Waarnahilla waskisilla,
     15.  Atralla tuliterällä,
          Yhä poikani polonen
          Kesken heitti kynnöksensä."
            Sillon seppo Ilmarinen
          Ei kärsi käsin ruweta,
     20.  Sowi sormin suorrostella,
          Ilman rautarukkasitta,
          Kiwisittä kintahitta.
          Otti rautarukkasensa,
          Nouti kintahat kiwiset,
     25.  Tako rautaset talukset,
          Teräksiset säärystimet,
          Rautapaitohin panihen,
          Teräswöihen wyöttelihen.
          Siitä kynti kyisen pellon,
     30.  Wakoeli maan matosen;
          Nosti kyitä kynnökselle,
          Käärmehiä käännökselle.
          Sano tuolta tultuansaa
          "Jo ma kynnin kyisen pellon,
     35.  Wakoelin maan matosen,
          Käärmehisen käännättelin;
          Onko walmis walwattini,
          Walmis walwateltawani?"
            Sano Pohjolan emäntä:
     40.  "Ompa walmis walwattisi,
          Walmis walwateltawasi,
          Kun suistat suet saloista,
          Päistät karhut kankahilta,
          Aina lehmäni lewitti,
     45.  Tappo tammoja polosen."
            Sillon seppo Ilmarinen,
          Takoja iän ikuinen,
          Teki suitset teräksiset,
          Päitset rautaset rakenti.
     50.  Niillä suistawi sutoset,
          Päisti karhut kankahilta,
          Pani suet suitset suuhun,
          Päitset päähän kontioille,
          Sano tuolta tultuansa:
     55.  "Jo ma kynnin kyisen pellon,
          Käärmehisen käännättelin,
          Wakoelin maan matosen;
          Jo suistin suet saloista,
          Päistin karhut kankahilta;
     60.  Onko walmis walwattini,
          Walmis walwateltawani?"
            Sano Pohjolan emäntä:
          "Jo on walmis walwattisi,
          Walmis walwateltawasi,
     65.  Kun saat suuren suomuhauin,
          Liikkuwan kalan lihawan,
          Tuolta Tuonelan joesta,
          Manalan alantehesta,
          Werkotonna, nuotatonna,
     70.  Ilman muutta pyywyksettä;
          Jo on syönyt saanki miestä,
          Tuhonnut tuhan urosta."
            Jopa tuskiksi tulewi,
          Läylemmäksi lankiawi;
     75.  Takowi kokon tulisen,
          Waakalinnun walkiaisen,
          Koprat rauasta takowi,
          Teräksestä temmottimet;
          Siiwillen siotteleksen,
     80.  Kokon kynkkäluun nenille,
          Lenteä lekuttelewi,
          Lenti Tuonelan joelle,
          Yksi siipi wettä wiili,
          Toinen taiwoja tasaili,
     85.  Nokka luotoja lotasi,
          Koprat merta kuopraeli;
          Lenti hauin pyyäntähän,
          Hirmuhampahan hakuhun.
            Tuli hauki haukotellen,
     90.  Ween koira wengotellen,
          Eik' oo hauki pienen pieni,
          Eikä hauki suuren suuri:
          Kieli kahta kirweswartta,
          Hampahat harawan warren,
     95.  Kita kolmen kosken werta,
          Selkäranka seitsemisen.
            Lenti kokko liitätellen,
          Isketellen ilman lintu,
          Eik' oo kokko pienen pieni,
     100. Eikä kokko suuren suuri:
          Sen on suu satoa syltä,
          Kita kuusi koskellista,
          Kieli wiittä kirweswartta,
          Kynnet wiittä wiikatetta,
     105. Siipi taiwoa tapasi,
          Toinen wettä wiepraeli.
            Liiteleksen, laateleksen,
          Katseleksen, käänteleksen;
     110. Keksi suuren suomuhauin,
          Liikkuwan kalan lihawan,
          Iskewi kaloa tuota,
          Koprin selkähän kawahti.
          Sillon suuri suomuhauki,
          Liikkuja kala lihawa,
     115. Painawi kokon kynimen,
          Alle selwien wesien.
          Niin kokko kohotteleksen,
          Ilmahan ylenteleksen,
          Nosti mustia muria,
     120. Päälle selwien wesien,
            Liiteleksen, laateleksen,
          Toki toisesti kokewi,
          Yhen iski kynsiänsä
          Hauin hirmun hartioihin,
     125. Ween koiran koukkuluihin,
          Toisen iski kynsiänsä
          Rautaselle kalliolle,
          Wuorelle teräksiselle.
          Kilpisty kiwestä kynsi,
     130. Kalpistihen kalliosta;
          Jo hauki sukelteleksen,
          Ween wenkale weäksen,
          Kynsistä kokon kynimen,
          Waakalinnun warpahista.
     135.    Siitä kokko rautakopra
          Kohta kolmasti kokewi,
          Warsin iskeä tapasi,
          Iski kiinni kynsiänsä,
          Saipa hauin kynsihinsä,
     140. Ween koiran koprihinsa,
          Nosti suuren suomuhauin,
          Ween wenkalen wetäwi,
          Alta aaltojen sywien,
          Päälle selwien wesien.
     145.   Nosti siitäki ylemmä,
          Korkiammalle kohotti,
          Oksalle omenatammen,
          Latwalle lakan petäjän.
            Wiepi wieläki ylemmä,
     150. Korkiammalle kohotti,
          Pitkän pilwen rannan päälle,
          Pitkän kaaren kannikalle;
          Pilwet liikku, taiwot nauku,
          Ilman kannet kallisteli,
     155. Katkesi ukolta kaari,
          Kuulta sarwipää sakara.
            Sillä seppo Ilmarinen
          Sai on suuren suomuhauin,
          Liikkuwan kalan lihawan,
     160. Tuosta Tuonelan joesta,
          Manalan alentehesta.
          Ei wesi weellen tullut
          Kalahauin suomuloista,
          Ilma ilmallen hajasnut,
     165. Kokkolinnun höyheniltä.
            Siitä seppo Ilmarinen
          Otti weitsen huotrastansa,
          Päätä poikki pahkomahan,
          Watsa halki wiiltämähän;
     170. Itse maisteli makua,
          Itse riipo rintapäitä.
            Pään on warsin poikki pahko,
          Wiepi Pohjolan tupahan
          Anopille antehiksi,
     175. Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Tuoss' olis ikuinen tuoli
          Hywän Pohjolan tupahan."
            Siitä seppo Ilmarinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
     180. "Jo nyt kynnin kyiset pellot,
          Käärmehiset käännättelin;
          Jo suistin suet saloista,
          Päistin karhut kankahilta;
          Sainki suuret suomuhauit,
     185. Liikkuwat kalat lihawat,
          Tuosta Tuonelan joesta,
          Manalan alantehesta;
          Joko on walmis walwattini,
          Walmis walwateltawani?"
     190.   Sano Pohjolan emäntä:
          "Pahoinpa sinäi laait,
          Kun sä päätä poikki pahkoit,
          Watsan warsin halki laskit,
          Wielä riiwoit rintapäätä,
     195. Kanssa maistelit makua."
            Sillon seppo Ilmarinen
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Ei saalis wiatta saaha
          Paikoilta paremmiltana,
     200. Saati Tuonelan joesta,
          Manalan alantehesta;
          Jok' on walmis walwattini,
          Walmis walwateltawani?"
            Sano Pohjolan emäntä:
     205. "Jo nyt on walmis walwattisi,
          Walmis walwateltawasi,
          Jo nyt on neito kosjottuna,
          Päähyt kassa kaupittuna,
          Ilmariselle sepolle,
     210. Kainaloiseksi kanaksi,
          Ikuseksi puolisoksi."
            Anto oman tyttärensä,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Mistä tiesit teltamoinen,
     215. Kuulit kultani omena,
          Tämän neien syntywäksi,
          Impyen ylenewäksi,
          Kun on nuori neityemme,
          Wasta kaswawa kanamme?"
     220. Laulo lapsi lattialta,
          Poika pieni pankon päästä:
          "Siitä tiesi teltamoinen,
          Kuuli kultasi omena,
          Isopa hywältä kuulu,
     225. Kuulu kullalta mereltä.
          Juoksi purret puittomia,
          Wenot wäljiä wesiä,
          Tuoen täytensä eloa,
          Aluksensa aartehia.
     230.   Ja siitä tiesi teltamoinen
          Kuuli kultasi omena;
          Emopa hywältä kuulu,
          Kuulu kullasta koista;
          Nosti leiwät leppehesti,
     235. Syötti wierahat wälehen.
            Käwi kujat kuurullahan,
          Lääwät länkämäisillähän;
          Aiwon ammo aikasuopa,
          Aiwon aika huomenessa,
     240. Mäkähti kewätkaritsa,
          Kewätuuhi ullotteli,
          Heinän hienon heittäjätä,
          Palasen parantajata.
            Jo siitä tiesi teltamoinen,
     245. Kuuli kultasi omena:
          Aiwon aika huomenessa
          Noki nousi nuorasesta,
          Sawu paksusta pakeni,
          Kuulun neitosen koista.
     250. Sukkulainen suikahteli
          Kärppänä kiwen raossa,
          Piukahteli pirran piikin
          Tikkana puun kupeessa,
          Käärilauta käännähteli
     255. Orawana oksapuussa."
            Siitä Pohjolan emäntä
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Kaiken sykysyn sanoinki,
          Keskutin tämän kewään:
     260. Salwoome piilopirtti,
          Piilopirtti pikkarainen,
          Neien kangasta kutoa,
          Saoin sarkoa kutoa.
            Laatiome pieni pirtti,
     265. Pienet piiloikkunaiset,
          Missä neittä piiletellä,
          Päätä kassa kaswatella;
          Pah' on neitonen salata,
          Hiwus pitkä piiletellä,
     270. Hywä on hepo salata,
          Suorajouhi suojaella."
            Waka wanha Wäinämöinen
          Alla päin pahoilla mielin,
          Kotihinsa kulkiessa,
     275. Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Elkääte etinen kansa,
          Elkääte lapsen lapsi,
          Lähkö uimahan uhalla,
          Weikasta wesien päälle,
     280. Kilwon neittä kosjomahan
          Sepon Ilmarin keralla."




Kolmastoista Runo.


Walmistetaan häitä Pohjolassa. Tapetaan esiksi iso suunnaton härkä
ja alotetaan olutta panna. Saahaan olut pannuksi, ei käywäksi.
Arwelee oluen pania, mistä käytettä, usiammallaki tawalla kokee,
ei taho luonnistua. Niin wiimmen mehiläiseltä saapi yheksän meren
takoa tuotua mettä, jolla olut käytetään. Nousee olut, kohoaa ylen
woimalliseksi, uhkaa wanteet astiastaan katkaista, jos laulajoa ei
heti tuotane. Etsitään hätätilassa laulajoita, ei saaha kunnollista.
Aina uhkaa olut. Niin wiimmen pannaan kutsut liikkeelle warottamalla
kaikki kutsua wanha Wäinämöinenki Pohjolan pitohin, Lemminkäinen
waan yksin kutsumatta heittää. Lähtee orja matkalle ja kutsuu käskyä
myöten rahwaan.

          Siitä häitä hankittihin,
          Walmisteltihin pitoja,
          Häitä Pohjolan tuwilla,
          Pitoja Pimentolassa.
      5.    Mitä tuohon tuotanehe,
          Ja kuta we'ettänehe,
          Noihin Pohjolan pitohin,
          Sariolan juominkihin,
          Hywän rahwahan ruuiksi,
     10.  Joukon suuren syötäwäksi?
          Tuotu on muhia mulli,
          Sonni saatuna lihawa.
            Kaswo härkä Karjalassa
          Sonni Suomessa sikesi,
     15.  Eikä härkä suuren suuri,
          Eikä härkä pienen pieni;
          Hämehessä häntä häily,
          Pää keikku Kemijoella,
          Jalk' on yksi Aunuksessa,
     20.  Toinen Turjan tunturilla,
          Kolmansi koskella Wuoksen,
          Neljäs on Lapin lahella.
          Päiwän lenti pääskylintu
          Härän sarwien wäliä,
     25.  Kuun juoksi kesäorawa
          Häpeheltä hännän päähän,
          Eikä wielä päähän päässyt,
          Ensinkänä ennättänyt,
          Keskelläpä yön pitäwi,
     30.  Härän hännällä lepäsi.
            Etsitähän iskiätä,
          Katsotahan kaatajata,
          Wienosta Wenäjän maasta
          Kaunihista Karjalasta,
     35.  Suomen suurilta tiloilta,
          Ruotsin maasta rohkiasta,
          Tämän riikin riitamaasta,
          Tämän wallan wainojasta.
            Läksi ukko iskemähän,
     40.  Palwonen pitelemähän,
          Wirokannas wiilemähän;
          Härkä päänsä häilähytti,
          Mustat silmänsä mulisti,
          Ukko kuusehen kawahti,
     45.  Palwonen pajun nenähän,
          Wirokannas kannon päähän.
            Ukko kuusesta toruwi,
          Palwonen pajun nenästä
          Wirokannas kannon päästä:
     50.  "Kun ma tullen toisen kerran,
          Toki saanen saalihiksi
          Sata saawia lihoa,
          Werta seitsemän wenettä,
          Kuuta kuusi tynnyriä."
     55.  Eipä toiste tullukkana,
          Eikä sen erän perästä.
            Etsitähän iskiätä,
          Katsotahan kaatajata;
          Etsitähän Tuonelasta,
     60.  Manalasta maanki alta,
          Etsitähän, eipä löytty,
          Haettihin, ei hawattu.
            Mies pieni merestä nousi,
          Uros aallosta yleni,
     65.  Eikä uros pienen pieni,
          Eikä uros suuren suuri;
          Pystyn peukalon pituinen,
          Kolmen sormen korkeuinen:
          Alla maljan maata mahtu,
     70.  Seulan alla seisomahan.
          Part' on polwilla eessä,
          Hiwus kannoilla takana,
          Päässä paasinen kypäri,
          Jaloissa kiwiset kengät,
     75.  Weitsi kultanen käessä,
          Hopiainen huotra wyöllä.
            Jo tapasi tappajansa,
          Sonni suuri sortajansa.
            Heti kun näki eränsä,
     80.  Ruhto niskahan rutosti,
          Sorti sonnin polwillehen,
          Kylin maahan kyykähytti.
            Saiko paljon saalihiksi?
          Wähän saapi saalihiksi:
     85.  Sata saawia lihoa,
          Sata syltä makkaroa,
          Werta seitsemän wenettä,
          Kuuta kuusi tynnyriä,
          Hywän Pohjolan pitohin,
     90.  Sariolan juominkihin.
            Siitä Pohjolan emäntä
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Mistäpä olutta saamma,
          Tahi taaria panemma,
     95.  Näille häille hankkimille,
          Pioille piettäwille?
          En tieä tekoa taarin,
          Enkä syntyä olosen."
            Huuhuwi humala puusta,
     100. Wesi wirrasta wihelsi,
          Otra pellon pientaresta:
          "Konsa me koolle saamma,
          Konsa koolle ja koholle."
            Osmotar oluen seppä,
     105. Kapo kaljojen tekiä,
          Arwelee, ajattelewi:
          "Mitä tuostaki tulisi,
          Jos panen pa'an tulelle,
          Laitan keiton kiehumahan?
     110. Otti otrasen jywiä,
          Kuusi otrasen jyweä,
          Seitsemän humalan päätä,
          Wettä kauhoa kaheksan;
          Niin pani pa'an tulelle,
     115. Laitto keiton kiehumahan.
            Kuu kiwiä kuumettihin,
          Kesä wettä keitettihin,
          Salo puita poltettihin,
          Salo puita, saari maita.
     120. Kansa kaikki katsahtawi,
          Katsahtawi, kaiwahtawi:
          "Mistäpä sawunen saapi,
          Auer ilmahan ajaksen."
            Tuoltapa sawunen saapi,
     125. Auer ilmahan ajaksen;
          Sawu saarella palawi,
          Tuli niemen tutkamessa,
          Pienikö soan tuleksi,
          Suuri paimosen paloksi.
     130.   Osmotar oluen seppä,
          Kapo kaljojen tekiä,
          Kesän keittäwi olutta,
          Talwen taaria rakenti;
          Pani otraista olutta
     135. Puisen uuen uurtehesen.
            Sai oluen panneheksi,
          Ei saanut hapanneheksi.
          Arwelee, ajattelewi,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
     140.  "Mitä tuohon tuotanehe,
          Ja kuta kutsuttanehe,
          Oluelle happameksi,
          Kaljalle kohottimeksi."
            Hyw' on tyttö Pohjan neiti,
     145. Se on soma sormiltansa,
          Aina liukas liikunnolta,
          Aina kengältä kepiä.
          Liikku sillon liitoksella,
          Laaho keskilattialla,
     150. Yhtä toista toimitteli
          Kahen kattilan kesellä.
          Näki puikon lattialla,
          Otti puikon lattialta,
            Katselewi, kääntelewi:
     155. "Mitä tuostaki tulisi
          Kawon kaunihin käsissä,
          Hywän immen hyppysissä?"
          Jo kanto kawon kätehen,
          Hywän immen hyppysihin.
     160.   Kapo kaksin kämmeninsä,
          Hykersi molempinensa,
          Molempihin reisihinsä;
          Synty walkia orawa.
          Niin se neuo poikoansa,
     165. Orawaistansa opasti:
          "Orawani lintuseni,
          Orpolapseni omani!
          Juokse tuonne, kunne käsken,
          Kunne käsken ja kehotan,
     170. Mielusahan metsolahan,
          Tarkkahan Tapiolahan;
          Nouse puuhun pienosehen,
          Taiten tarhalatwasehen,
          Jottei kokko kopraseisi,
     175. Eikä iskis ilman lintu.
          Käpy pure käessäsi,
          Kanna kaksi kynnessäsi,
          Ne kanna kawon kätehen,
          Tuo olalle Osmottaren."
     180.   Osasi orawa juosta,
          Matkaella maan ihana.
          Pian juoksi matkan pitkän,
          Wälehen wälit lyhyet,
          Mäen poikki, toisen pitkin,
     185. Kolmannen wähän witahan,
          Mielusahan metsolahan,
          Tarkkahan Tapiolahan.
          Siellä on kolme korpikuusta,
          Neljä pienoista petäätä,
     190. Nousi puuhun pienosehen,
          Taiten tarhalatwasehen,
          Eikä kokko kopraissunna,
          Iskenynnä ilman lintu.
          Katkasi käpyä kaksi,
     195. Päitä lehmän leikkaeli,
          Käwyt kätki kynsihinsä,
          Kääräsi käpälehensä,
          Niin kanto kawon kätehen,
          Hywän immen hyppysihin.
     200. Osmotar oluehensa,
          Kapo pisti kaljahansa,
          Ei ota olut hapata,
          Eikä nouse nuori juoma.
            Arwelee, ajattelewi,
     205. Mitä tuohon tuotanehe
          Oluelle happameksi,
          Kaljalle kohottimeksi.
            Hyw' on tyttö Pohjan neiti,
          Aina kengältä kepiä;
     210. Liikku sillan liitoksella,
          Laaho keskilattialla,
          Yhtä toista toimitteli
          Kahen kattilan kesellä,
          Näki lastun lattialla,
     215. Otti lastun lattialta.
            Katselewi, kääntelewi:
          "Mitä tuostakin tulisi
          Kawon kaunihin käsissä,
          Hywän immen hyppysissä?"
     220. Jo kanto kawon kätehen,
          Hywän immen hyppysihin.
            Kapo kaksin kämmeninsä,
          Hykersi molempinensa,
          Molempihin reisihinsä;
     225. Synty näätä kultarinta.
            Niin se neuo nääteänsä,
          Orpolastansa opasti:
          "Näätäseni lintuseni,
          Orpolapseni omani!
     230. Mene tuonne, kunne käsken,
          Kunne käsken ja kehotan,
          Kontion kiwikololle,
          Metsän karhun kartanolle.
          Siellä karhut tappelewat,
     235. Kontiot kowin eläwät;
          Koprin kuonoa kokoa,
          Käsin waahtea waluta,
          Se kanna kawon kätehen,
          Tuo olalle Osmottaren."
     240.   Jopa taisi näätä juosta,
          Kultalintu liihätellä,
          Pian juoksi matkan pitkän,
          Wälehen wälit lyhyet,
          Joen poikki, toisen pitkin,
     245. Kolmannen wähän witahan,
          Kontion kiwikololle,
          Karhun louhi kartanolla.
          Siellä karhut tappelewat,
          Kontiot kowin eläwät,
     250. Rautasella kalliolla,
          Wuorella teräksisellä.
          Juoksi kuona karhun suusta,
          Waahti kontion kiasta,
          Koprin kuonoa kokosi,
     255. Käsin waahtea walutti,
          Sen kanto kawon kätehen,
          Hywän immen hyppysihin.
            Osmotar oluehensa,
          Kapo kaato kaljahansa;
     260. Ei ota olut hapata,
          Eikä nouse nuori juoma.
            Arwelee, ajattelewi,
          Mitä tuohon tuotanehe
          Oluelle happameksi,
     265  Kaljalle kohottimeksi.
            Hyw' on tyttö Pohjan neiti,
          Aina kengältä kepiä,
          Liikku sillan liitoksella,
          Laaho keskilattialla,
     270. Yhtä toista toimitteli
          Kahen kattilan kesellä,
          Näki lehen lattialla,
          Otti lehen lattialta.
            Katselewi, kääntelewi:
     275. "Mitä tuostakin tulisi
          Kawon kaunihin käsissä,
          Hywän immen hyppysissä?"
          Jo kanto kawon kätehen,
          Hywän immen hyppysihin.
     280.   Kapo kaksin kämmeninsä,
          Hykersi molempinensa,
          Molempihin reisihinsä;
          Synnyttäwi mehiläisen.
            Niin se neuo lintuansa,
     285. Mehiläistänsä opasti:
          "Mehiläinen lintuseni,
          Orpolapseni omani!
          Lennä tuonne, kunne käsken,
          Kunne käsken ja kehotan,
     290. Ylitse meren yheksän,
          Meri puolen kymmenettä.
          Tuo simoa siiwissäsi,
          Kanna mettä kaapussasi,
          Helewästä heinän päästä,
     295. Kukan kultasen nenästä;
          Ne kanna kawon kätehen,
          Tuo olalle Osmottaren."
            Mehiläinen meiän lintu
          Jopa lenti, jotta joutu,
     300. Pian lenti matkan pitkän,
          Wälehen wälit lyhyet,
          Meren poikki, toisen pitkin,
          Kolmannen wähän witahan,
          Ylitse meren yheksän,
     305. Meri puolen kymmenettä,
          Tuurin uutehen tupahan,
          Palwosen laettomahan.
          Siellä on neiti nukkununna,
          Wyöwaski walahtununna,
     310. Kupehill' on kultaheinä,
          Wyöllähän hopia heinä,
          Siwulla simanen heinä,
          Mesiheinä helmassansa.
          Kasti siipensä simahan,
     315. Toisen siipensä metehen,
          Helewähän heinän päähän,
          Kukan kultasen nenähän.
          Toi simoa siiwessänsä,
          Kanto mettä kaapussansa,
     320. Sen kanto kawon kätehen,
          Hywän immen hyppysihin.
            Osmotar oluehensa,
          Kapo pisti kaljahansa,
          Jo otti olut hapata,
     325. Jopa nousi nuori juoma,
          Puisen uuen uurtehessa,
          Korwon koiwusen sisässä.
          Kuohu korwien tasalle,
          Ärjy päälle äprähien,
     330. Tahto maahan tyyräellä,
          Lattialle lainehella.
            Pantihin olut punanen,
          Kalja kaunis käytettihin,
          Nassakkahan tammisehen,
     335. Tynnyrihin pienosehen,
          Tapin waskisen warahan,
          Kiwisehen kellarihin.
            Olut tykki tynnyrissä,
          Kalja keikku kellarissa:
     340. "Kun nyt juojani tulisi,
          Lakkiani laitteleisi,
          Kunnollinen kukkujani,
          Laaullinen laulajani!"
            Etsittihin laulajoa,
     345. Laaullista laulajoa,
          Kunnollista kukkujoa,
          Kaunista karehtioa.
            Lohi on tuotu laulajaksi,
          Hauki kunnon kukkujaksi;
     350. Ei lohessa laulajoa,
          Kuonasuussa kukkujoa,
          Lohen on leuat lonkallahan,
          Hauin hampahat hajalla.
            Etsitähän laulajoa,
     355. Laaullista laulajoa,
          Kunnollista kukkujoa,
          Kaunista karehtioa.
          Laps' on tuotu laulajaksi,
          Poika kunnon kukkujaksi;
     360. Ei lapsessa laulajoa,
          Kuolasuussa kukkujoa,
          Ääni on lapsen langennunna,
          Puhet suuhun puuttununna.
            Niin sano olut punanen,
     365. Noitueli nuori juoma,
          Nassakassa tammisessa,
          Tapin waskisen takana:
          "Kun ei tuoa laulajoa,
          Laaullista laulajoa,
     370. Kunnollista kukkujoa,
          Kaunista karehtioa,
          Potkin poikki wanteheni,
          Ulos pohjani porotan."
            Sillon Pohjolan emäntä
     375. Pani kutsut kulkemahan,
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Ohoh piika pikkarainen,
          Orjani alinomanen.
          Kutsu rahwasta kokohon,
     380. Miesten joukko juominkihin;
          Kutsu köyhät, kutsu kurjat,
          Kutsu rujot, kutsu rammat,
          Rujot rein reutuellos,
          Rammat ratsahin ajellos,
     385. Sokiat wenehin soua.
            Kutsu wanha Wäinämöinen
          Lailliseksi laulajaksi,
          Elä kutsu Kaukomieltä,
          Elä lieto Lemminkäistä,
     390. Se on lieto Lemminkäinen
          Ahti ainaki torasa."
            Orja tuon sanoiksi wirkki,
          Kysytteli, lausutteli:
          "Mistä tunnen Kaukomielen,
     395. Kusta lieto Lemminkäisen?
          En tieä Ahin kotia,
          Kaukomielen kartanoa."
            Sano Pohjolan emäntä:
          "Hywin tunnet Kaukomielen;
     400. Ahti saarella asuwi,
          Weitikkä wesien luona,
          Laajimman lahen kohalla
          Kaukoniemen kainalossa.
          Kaukomielen silmä karsas,
     405. Leuka pitkä Lemminkäisen,
          Ahin suu wähiten wäärä,
          Nenä weitikän nykerä."
            Tuopa piika pikkarainen,
          Raataja rahan alanen,
     410. Kutsu rahwahan kokohon,
          Miesten joukon juominkihin;
          Kutsu kurjat, kutsu köyhät,
          Kutsu rujot, kutsu rammat,
          Rujot rein reutueli,
     415. Rammat ratsahin ajeli,
          Sokiat wenehin souti.
            Kutsu wanhan Wäinämöisen,
          Laulajan iänikuisen;
          Se on kaunis Kaukomieli,
     420. Senp' on heitti kutsumatta.




Neljästoista Runo.


Kokoutuu rahwas Pohjolan häihin, wäwy rahwaan keskellä. Wäwyn
hewosesta huoli piettyä, käytetään itsekki tuwassa, joka kauniisti
siiwottuna näyttää ouolta, ettei esinnä helposti tutakkana.
Tupaan tullutta katselee wasta tarkemmin kynttilän walkialla
wäwyä anoppi ja kiittää kauniin muotoseksi. Tuoaan olutta, joka
nyt Wäinämöisessä tapaa laillisen laulajansa. Waatii Ilmarista
Wäinämöinen keralliseksi. Ilmarinen ei sano kylässä kehtoawansa,
kehottaen Wäinämöistä waan yksin laulamaan. Niin laulelee Wäinämöinen
ja toiwottaa wastaista onnea toisteki Pohjolassa yhtä ilosesti
elettäwäksi. Oluen juotua ja laulettua syöttää kaiken rahwaan
Pohjolan emäntä yltäkylläsillä ruuilla.

          Itse Pohjolan emäntä
          Oli ulkona olia,
          Weräjillä wiepoaja.
          Kuulewi kumun kujalta,
      5.  Rannalta reen ratsinan.
          Loi silmänsä luotehelle,
          Käänti päätä päiwän alle.
          Jo näki wäen tulewan,
          Wäwynsä wäen tulewan.
     10.  Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Luulin tuulen tuulewaksi,
          Pinon pystyn wierewäksi,
          Meren rannan raukewaksi,
          Someren karehtijaksi.
     15.  Eipä tuuli tuulekkana,
          Pino pysty wierekkänä,
          Meren ranta rauekkana,
          Someret karehikkana;
          Wäwyni wäki tulewi,
     20.  Saoin kaksin kääntelewi.
            Ei ole wäwy eillimmäissä,
          Eikä wäwy jälkimmäissä.
          Wäwy on keskellä wäkeä,
          Hywän rahwahan raossa.
     25.  Mistä mä wäwyni tunnen?
          Tuosta ma wäwyni tunnen:
          Wäwy on mustalla orolla,
          Niinkun syöwällä suella,
          Kantawalla kaarnehella,
     30.  Lentäwällä liewehellä.
          Kuus' on kullaista käkeä
          Wempelellä kukkumassa,
          Seitsemän siniotusta
          Rahkehella laulamassa."
     35.    Jo kumu kujasta kuulu,
          Aisan kalke kaiwotieltä,
          On wäwy pihalle saawa,
          Wäwyn kansa kartanolle.
          Laps' oli pieni lattialla,
     40.  Poika pirtin permannolla;
          Laulo lapsi lattialta,
          Poika pieni permannolta:
          "Pois pojat, ulos urohot,
          Pihalle pisimmät miehet,
     45.  Rinnuksia riisumahan,
          Rahkehia raastamahan."
            Jo ulos urohot saiwat
          Pistihen pihalle miehet.
          Siellä on Pohjolan emäntä;
     50.  Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Kylän pojat kyyhkyläiset.
          Ottootes wäwyn oronen
          Waskisista waljahista,
          Rahkehista rautasista,
     55.  Wesasista wempelistä,
          Sulkkusista suitsuloista,
          Piehtaroia pehmiällä,
          Tasasella tanhualla,
          Nurmella mesinukalla,
     60.  Maalla maksankarwasella,
          Jottei karwa katkiaisi,
          Puolikana pois tulisi
            Kylän pojat kyyhkyläiset!
          Juottootes wäwyn oronen
     65.  Kultasesta kaiwosesta,
          Herasesta hettehestä,
          Tulewasta, täytywästä,
          Lähtehestä läikkywästä,
          Alta kuusen kukkalatwan,
     70.  Alta pensiän petäjän.
          Apattootes wäwyn oronen
          Pestyin otrin, lestyin leiwin,
          Keitetyin kesäsin wehnin,
          Surwotuin suwirukehin.
     75.    Kylän pojat kyyhkyläiset.
          Wiekööte wäwyn oronen
          Takimmalle tanhualle,
          Soimelle ylimmäiselle,
          Wakkaselle waskiselle,
     80.  Koropalle kullitulle.
          Sitootes wäwyn oronen
          Kultasihin koltsasihin,
          Rautasehen renkasehen,
          Tammisehen patsahasen.
     85.    Mahtuuko wäwy tupahan
          Kamanan korottamatta,
          Kynnyksen alentamatta,
          Owiseinän ottamatta,
          Siwuseinän siirtämättä,
     90.  Periseinän päästämättä?
            Ei mahu wäwy tupahan
          Kamanan korottamatta,
          Kynnyksen alentamatta,
          Owiseinän ottamatta,
     95.  Siwuseinän siirtämättä,
          Periseinän päästämättä;
          Wäwy on päätänsä pitempi,
          Korwallista korkiampi.
            Kamanat ylentyöhöt,
     100. Lakin päästä laskematta,
          Kypärin kohottamatta.
          Kynnykset alentuohot,
          Ettei kengätkän kuluisi,
          Lewiäisi hienot helmat.
     105. Owet ilman awautohot,
          Ilman käsin koskematta,
          Peukalon pitelemättä!"
            Jo wäwy sisälle saapi,
          Alle kattojen ajaksen;
     110. "Joko täällä on penkit pesty,
          Joko lattiat lakaistu,
          Joko on sillat siiwottuua,
          Lusikkaiset lautasella?
            Jopa tääll' on penkit pesty,
     115. Jopa lattiat lakaistu,
          Jo on sillat siiwottuna,
          Lusikkaiset lautasella.
            En tunne tätä tupoa,
          Mistä puista on pirtti tehty,
     120. Mistä suoja tänne saatu;
          Siwult' on satoa syltä,
          Päältä poikitse tuhatta.
            Siwuseinä on siilin luista,
          Periseinä petran luista,
     125. Owiseinä osman luista,
          Kamana karitsan luista.
            Orret on omenapuusta,
          Patsas puista päähkehistä,
          Luaslauta lumpehista,
     130. Laki lahnan suomuloista.
            Lattia on wesin wanuttu,
          Pöytä kullin kirjaeltu,
          Rahi rauasta rakettu,
          Penkit pienistä rahoista.
     135.   Uuni uusista kiwistä,
          Panko saksan paasiloista,
          Kiukoa meren kiwistä,
          Karsina Kalewan puista."
            Siitä seppo Ilmarinen
     140. Itse tungeksen tupahan:
          "Terwe tännekki jumala!
          Huonehesen honkasehen,
          Pirttihin petäjäisehen,
          Alle kuulun kurkihirren."
     145.   Sano Pohjolan emäntää
          "Terwe tänne tultuasi,
          Tänne pienehen pesähän,
          Matalaisehen majahan.
            Kylän pojat kyyhkyläiset!
     150. Istuttoote meiän wäwyä
          Selin seineä sinistä,
          Päin pöyteä punaista,
          Kohin kullaista stoloa,
          Rinnoin ristirahwahaista.
     155.   Kylän naiset kyyhkyläiset!
          Tuokaa tulta tuohisella
          Tempoote terwaksella,
          Näkisin wäwyni silmät,
          Sinisetkö, wai punaiset,
     160. Waiko waatewalkeuiset."
            Tuotu on tulta tuohisella,
          Temmottuna terwaksella;
          Tuli on tuohinen rämäkkä,
          Sawu musta terwaksinen.
     165.   "Kylän naiset kyyhkyläiset!
          Tuokaa tulta tuohuksella,
          Wahasella walkiata,
          Millä nään wäwyni silmät;
          Sinisetkö, wai punaiset,
     170. Waiko waatewalkeuiset.
            Jo nyt nään wäwyni silmät;
          Ei siniset, ei punaset,
          Eikä waatewalkeuiset,
          Meren on waahen walkeuiset
     175. Meren ruowon ruskeuiset,
          Meren kaislan kauneuiset.
          Sopipa siikanen siwulle,
          Kanamarja kainaloihin.
            Ohoh piika pikkarainen,
     180. Kylän paras palkkalainen!
          Tuo olutta tuoppisella,
          Kanna kaksikorwasella,
          Noille kutsuwierahille,
          Kutsuloille kunnioiksi.
     185. Anna tuopin totta tehä,
          Wiisi wantehen wikoa,
          Juosta olwen orren päästä,
          Siman waarnojen sisästä,
          Noille kutsuwierahille,
     190. Kutsuloille kunnioiksi.
          Jo on wiikon juomat pantu,
          Saatu otraset oluet,
          Noille kutsuwierahille,
          Kutsuloille kunnioiksi."
     195.   Tuop' on piika pikkarainen,
          Raataja rahanalanen,
          Toi olutta tuoppisella,
          Kanto kaksikorwasella,
          Noille kutsuwierahille,
     200. Kutsuloille kunnioiksi.
          Anto tuopin totta tehä,
          Wiisiwantehen wikoa,
          Juosta olwen orren päästä,
          Siman waarnojen sisästä,
     205. Noille kutsuwierahille,
          Kutsuoloille kunnioiksi.
            Siinä sai olut punanen
          Lakkiansa, laulajansa,
          Kunnolliset kukkujansa,
     210. Kaunihit karehtiansa.
          Olipa wanha Wäinämöinen,
          Wirren ponsi polwuhinen,
          Parahina laulajina,
          Tietäwimpinä runoina.
     215.   Ensin ottawi olutta,
          Siitä laululle rupesi,
          Töille wirtten työntelihen.
            Sano wanha Wäinämöinen:
          "Isännät imehtelewät,
     220. Emännät ajattelewat:
          Joko keitin juoman kehnon,
          Pahanko panin oluen;
          Kun ei laula laulajamme,
          Hyreksi hywät runomme,
     225. Kuku kultawierahamme,
          Ilotse ilokäkemme.
            Kukapa tässä kukkunewi,
          Kenkä kielin laulanewi,
          Näissä Pohjolan pioissa,
     230. Sariolan juomingissa;
          Ei tässä lattiat laula,
          Kun ei laula lattilliset;
          Eikä ikkunat ilotse,
          Kun ei ikkunan isännät;
     235. Eikä tässä pöykä pöyät,
          Kun ei pöykä pöyälliset.
            Jos ei muut lihawat laula,
          Werewämmät wierettele,
          Niin mä laulan laiha poika,
     240. Mies weretön wierettelen;
          Laulan laihoilta lihoilta,
          Kupehilta kuuttomilta,
          Tämän iltamme iloksi,
          Päiwän kuulun kunniaksi.
     245.   Onko tässä nuorisessa,
          Nuorisessa kaunosessa,
          Tässä suuressa su'ussa,
          Ilossa ison alasta,
          Ku panis käen kätehen,
     250. Haan toisehen hakahan,
          Lauloaksemme hywiä,
          Parahia pannaksemme
            Sinä seppo Ilmarinen,
          Lankoni, emoni lapsi!
     255. Itse lähe laulamahan,
          Saa kera sanelemahan.
          Suu sinulla, suu minulla,
          Kieli kemppi kummallaki,
          Suu hywän pakaelewi,
     260. Sitä korwat kuuntelewi;
          Kieli kummoa sanowi,
          Sitä mieli muistelewi;
          Mies paha pahoin tekewi,
          Parempi parantelewi."
     265.   Sillon seppo Ilmarinen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Me yhen emosen lapset
          Yhen kantamat kaposen,
          Yhen peipposen pesemät,
     270. Yhen sotkan suorittamat,
          Harwoin yhtehen yhymmä,
          Saaumma sanelemahan,
          Näissä Pohjolan pioissa,
          Sariolan juomingissa.
     275.   Laulaisinpa, taitaisinpa,
          Laulaisin minä kotona,
          Waan en kehtoa kylässä,
          Kylän naiset nauranewat;
          Piiat pilkan pistänewät,
     280. Miehet mieron herjannewat.
            Sinä laulaja ikuinen,
          Wirren ponsi polwuhinen!
          Itse lauluja laellos,
          Itse wirsiä weellös,
     285. Jott' on kumma kuulianki,
          Ime ilman olianki,
          Sinä synnyit yötä ennen,
          Minä päiweä jälestä."
            Sano wanha Wäinämöinen:
     290. "Kun ei toista tullekkana
          Kerallani laulamahan,
          Itse laulan itsekseni
          Kuulla noien kultasien,
          Tietä mielitehtosien,
     295. Nousewassa nuorisossa,
          Kansassa ylenewässä:
            Anna wastaki jumala,
          Toisteki totinen luoja,
          Näin näissä elettäwäksi,
     300. Toiste puuhaeltawaksi,
          Näissä Pohjolan pioissa,
          Sariolan juomingissa.
            Anna toisteki jumala,
          Wastaki wakainen luoja,
     305. Oloset jokena juosta,
          Meet wirtana wilata,
          Näissä Pohjolan tuwissa,
          Sariolan salwoksissa,
          Alla kuulun kurkihirren
     310. Alla kaunihin katoksen,
          Iällä tämän isännän,
          Elinajalla emännän.
            Luoja koston kostaohon,
          Pankohon jumala palkan,
     315. Emännälle eteisehen,
          Isännälle pöyän päähän,
          Pojalle rahin nenähän,
          Keträpuuhun tyttärelle,
          Jottei wastakan katuisi,
     320. Yön perästä peljästyisi
          Näitä häitä juotawia,
          Pitoja piettäwiä.
            En minä mitänä woita,
          Enkä tarkon taiakkana;
     325. Herännenkö, heittänenkö,
          Luonenko, lopettanenko.
          Wirren laulon, laulun laiton,
          Oksat karsin, tien osasin,
          Kerin wirteni kerälle,
     330. Sowittelen sommelolle,
          Panen aitan parwen päähän,
          Luisten lukkojen sisälle,
          Jost' ei pääse päiwinähän,
          Selwiä sinä ikänä,
     335. Ilman luien lonsumatta,
          Leukojen leweämättä,
          Hammasten hajoamatta,
          Kielen keikkelehtämättä."
            Siinä wanha Wäinämöinen,
     340. Laulo päiwän, laulo toisen,
          Laulo kohta kolmannenki;
          Päiwänäpä kolmantena
          Rikkohen reki runolta,
          Jalas taittu laulajalta,
     345. Noissa Pohjolan pioissa,
          Sariolan juomingissa.
            Sillon wanha Wäinämöinen
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Onko tässä nuorisossa,
     350. Nuorisossa kaunosessa,
          Käwiä Tuonelta oroa,
          Manalalta wääntieä,
          Reki uusi laatiani,
          Ratsu on rakentoani?"
     355.   Sekä nuoremmat sanowi,
          Jotta wanhemmat sanowi:
          "Eule tässä nuorisossa,
          Tässä suuressa su'ussa,
          Käwiä Tuonelta oroa,
     360. Manalalta wääntieä,
          Reki uusi laatiasi,
          Ratsu on rakentoasi."
            Sillon wanha Wäinämöinen,
          Laulaja iän ikuinen,
     365. Läksi Tuonelta oroa,
          Manalalta wääntieä.
          Itse Pohjolan emäntä
          Syötti suin sulassa woissa,
          Koprin kuorekokkaroissa,
     370. Noita kutsuwierahia,
          Kutsuloille kunnioiksi.
          Syötti lohta luutoselta,
          Luutoselta, luotaselta,
          Siwulta sian lihoa,
     375. Murotellen woi-muruja,
          Sirotellen sian päitä.
          Olipa olut ostamaton,
          Mesi markoin maksamaton,
          Noissa Pohjolan pioissa,
     380. Hywän joukon juomingissa.
          Olut juoksi orren päästä,
          Sima waarnojen sisästä,
          Noille kutsuwierahille,
          Kutsuloille kunnioiksi.




Wiidestoista Runo.


Saahaan wiimmenkänä walmihiksi morsian ja työnnetään Ilmariselle.
Muistuttelee wielä emo jo iäksi lähtewänki koista. Tästä kowin
huolestunut morsian kaikki sanoo entiset toiwotuksensa olleen
miehelle päästä, nyt päästyä toisin ajattelewan. Emo lohutellen
kieltää millänä olemasta monenki keinollisen, hywin eläjän miehen
saatua. Siitä opastelee tyttöänsä miten uuella paikalla käyttääte ja
warottaa sulhoa ei pahoille wieä, eikä pahoin piätellä. Jo eriäwä
morsian kotosia kiittää ja jättelee hywästi. Hywästi jättelewän
koppaa rekehensä Ilmarinen ja lähtee Pohjolasta. Morsian yhä ikäwissä
jo tiellä toiwottelee missäki olewansa ennen kun sulhon reessä.
Lohutellen Ilmarinen kieltää huolimasta hywät päiwät tulewassa koissa
saawan.

          Jo oli wiikon häitä juotu,
          Kauan pietty pitoja,
          Juotu häitä Pohjolassa,
          Pitoja Pimentolassa.
      5.  Sano Pohjolan emäntä
          Ilmariselle sepolle:
          "Mit' istut isoni poika,
          Weljes wanhin walwastelet?
          Istutko ison hywyyttä,
     10.  Wai emännän armautta,
          Naimakansan kauneutta,
          Pirtin pienen walkeutta?
            Et istu ison hywyyttä,
          Et emännän armautta,
     15.  Naimakansan kauneutta,
          Pirtin pienen walkeutta;
          Istut impyen hywyyttä,
          Neitosesi armautta,
          Walwattisi walkeutta,
     20.  Kanawarren kauneutta.
            Sulho wiljon weljyeni!
          Wuotit wiikon, wuota wielä,
          Ei oo walmis walwattisi,
          Suorinut ikisopusi;
     25.  Puol' on päätä palmikoittu,
          Puoli palmikoittawana.
            Sulho wiljon weljyeni!
          Wuotit wiikon, wuota wielä,
          Ei oo walmis walwattisi,
     30.  Suorinut ikisopusi;
          Wast' on hiema hiemoteltu,
          Toinen hiemoteltawana.
            Sulho wiljon weljyeni!
          Wiikon wuotit, wuota wielä,
     35.  Ei oo walmis walwattisi,
          Suorinut ikisopusi;
          Wast' on jalka kengitetty,
          Toinen kengiteltäwänä.
            Sulho wiljon weljyeni!
     40.  Wuotit wiikon, wuota wielä,
          Ei oo walmis walwattisi,
          Suorinut ikisopusi;
          Wast' on käsi kinnastettu,
          Toinen kinnasteltawana.
     45.    Sulho wiljon weljyeni!
          Jo nyt on walmis walwattisi,
          Suorinut ikisopusi.
          Mene nyt myötä myöty neiti,
          Kanssa kaupattu kananen,
     50.  Kun olit rakas rahalle,
          Käpäs kättä antamahan,
          Kiewäs kihlan otantahan.
          Etpä äiän nuori neiti
          Yli pääsi ymmärrellyt,
     55.  Kahen puolisi katsellut,
          Jos laait kautun kaupan,
          Ikä on kaikki itkeminen,
          Wuosi woikerrehtaminen;
          Kun läksit isän koista,
     60.  Siirryit syntymäsialta,
          Emosi elantomailta,
          Kantajasi kartanolta.
            Ja mikä sulta mielen otti,
          Kuka haikian hajotti,
     65.  Mokomalta mielewältä
          Kylän kaiken wiisahalta,
          Kun läksit isosi luota,
          Oman emosi elolta?
          Niin tytär ison kotona
     70.  Kun kuningas linnassansa,
          Niin miniä mieholassa
          Kun wanki Wenäehellä.
            Luulit yöksi lähtewäsi,
          Käyä päiwäksi käkesit,
     75.  Toiwoit kuuksi kulkewasi,
          Puoleksi poikeltawasi.
          Etpä yöksi lähtenynnä,
          Etkä päiwäksi käennyt,
          Etkä kuuksi kulkenunna,
     80.  Puoleksi poikeltanunna.
          Jopa jouwuit wiikommaksi,
          Polwemmaksi poikellitse,
          Iäksi ison koista,
          Elinajaksi emosi.
     85.    Morsian sisarueni,
          Kapulehti laklueni!
          Itke koprin kyynelesi,
          Kamaloin haluwetesi,
          Ison pestyille pihoille;
     90.  Pisaret ison pihoille,
          Lammit taaton lattialle.
          Askelt' on piha pitempi,
          Waja waaksoa isompi,
          Kynnys hirttä korkiampi,
     95.  Kerran toisen kertoessa."
            Neito parka huokaeli,
          Huokaeli, henkäeli,
          Suru syämmellen panihen,
          Wesi silmillen wetihen.
     100. Itki koprin kyyneleitä,
          Kamaloin haluwesiä,
          Ison pestyille pihoille;
          Pisaret ison pihoille,
          Lammit taaton lattialle.
     105. Itse tuon sanoiksi saatti:
          "Noinpa tiesin, noinpa luulin,
          Noinpa arwelin ikäni,
          Sanon kaiken kaswinajan:
          Et sä neito ollekkana
     110. Oman wanhemman warassa,
          Kantajasi kainalossa;
          Äskenpä olisit neito
          Mieholahan mennessäsi,
          Jalka toinen kynnyksellä,
     115. Toinen korjassa kosian;
          Oisit päätäsi pitempi,
          Korwallista korkiampi.
            Tuota toiwoin tuon ikäni,
          Katsoin kaiken kaswinajan,
     120. Wuotin kun hyweä wuotta,
          Katson kun kaunista keseä.
          Nyt on lähtöni lähemmä,
          Toiwoni toeksi saanut,
          Saanut jalka kynnykselle,
     125. Toinen korjahan kosian.
          En lähekkänä ilolla,
          Enkä riemulla eriä,
          Tästä kullasta koista,
          Iän nuoren istumasta.
     130. Lähen hoikka huolissani,
          Ikäwissäni eriän,
          Sykysyisen yön sylihin,
          Kewäisen kieran päälle,
          Jott' ei jalka jäällä tunnu,
     135. Jalan isku iljankolla,
          Hangella hamosen toimi;
          Jott' ei äiti ääntä kuule,
          Eikä iso itkuani.
            Mi liekkänä mieli muien,
     140. Mieli muien morsianten?
          Niin on mieli miekkosien
          Kun kewäinen päiwän nousu,
          Minun on mieleni polosen
          Kuni myötäwän hewosen,
     145. Tahi tamman kaupittawan,
          Elikk' ostetun orihin.
          Niin on mieleni polosen
          Kun syksynen yö pimiä,
          Talwinen on päiwä musta."
     150.   Niin sano emo tytölle,
          Lausu wanhin lapsellensa:
          "Et' oo neiti milläkänä,
          Emon tuoma tuollakana,
          Ei sinua suolle wiety,
     155. Eikä ojalle otettu;
          Sait miehen mitä paraimman,
          Uroita uhkeimman,
          Sait sepänki sen mokoman,
          Itse tarkimman takojan.
     160. Seppä syöpi selwän leiwän,
          Selwemmän sepän emäntä.
            Sait miehen metsän käwiän,
          Uron korwen kolkuttajan,
          Ei sen koirat koissa maata,
     165. Pennut pehkussa lewätä.
          Kolmasti tänä kewäinä
          Nossut on nuotiotulilta,
          Hawaunut hawusialta;
          Kolmasti tänä kewäinä,
     170. Hawu pään on harjaillut,
          Warpa wartalon sukinnt.
            Et' oo neiti milläkänä,
          Emon tuoma tuollakana,
          Ompa meiän sulhosella
     175. Sata sarwen kantajoa,
          Tuhat tuojoa utaren,
          Tuhat willan antajoa.
            Et' oo neiti milläkänä,
          Emon tuoma tuollakana;
     180. Ei ole tällä sulhosella
          Ojawiertä otratonta,
          Kangaswiertä kakratonta,
          Wesiwiertä wehnätöntä.
          Ompa tällä sulhosella
     185. Purnonen joka purolla,
          Aumanen joka aholla,
          Lepikköiset leipämaina,
          Wesakkoiset wehnämaina,
          Kaikki rauniot rahana,
     190. Kiwet pienet penninkinä.
            Et' oo neiti milläkänä,
          Emon tuoma tuollakana;
          Ompa tällä sulhosella
          Pyyhyet pyräjämässä,
     195. Wempelellä wieremässä,
          Kuusi kullaista käkeä
          Längillä lekuttamassa,
          Rastahat iloitsemassa,
          Rahkehilla laulamassa.
     200.   Wielä neuon neitoani,
          Orpolastani opetan:
          Morsian sisarueni,
          Kapulehti laklueni.
          Kuulestamma kun sanelen,
     205. Waimo wanha lausuelen.
          Tulet toisehen talohon,
          Toisehen emän alahan,
          Perehesen wierahasen;
          Toisin toisessa talossa,
     210. Toisessa emän alassa,
          Perehessä wierahassa,
          Ei niinkun omon koissa,
          Oman wanhemman warassa.
            Ellös sie sinä ikänä,
     215. Kuuna kullan walkiana,
          Tawoton talohon mennö,
          Miehueton mieholahan.
          Talo tapoja kysywi,
          Tapoja talo pahaki;
     220. Mies on mieltä koittelewi,
          Mies mieltä epäpätöki.
            Noita sie kowin waroa
          Ukon luista leukaluuta,
          Anopin kiwistä kieltä,
     225. Kyyn kylmiä sanoja,
          Naon niskan nakkeloita.
          Jos ukko susi supussa,
          Akka karhu karsinassa,
          Kyty kyinä kynnyksellä,
     230. Nato nauloina owella;
          Sama armo antaminen,
          Alemma kumartaminen,
          Kun ennen emon koissa,
          Oman wanhemman warassa,
     235. Taattoa kumartaminen,
          Weljeä waroaminen.
            Kuule neiti kun sanelen,
          Waimo wanha lausuelen;
          Piä tarkat hiiren korwat,
     240. Teräwät jalat jäniksen,
          Nisät nuoret notkuttele,
          Kaula pesty kaarruttele,
          Niinkun tuore tuomen latwa,
          Wasta kaswawa kataja.
     245.   Elä suihka sutsunatta,
          Eläkä räämi rätsinättä,
          Elä kengättä kehaja.
            Kuule wielä kun sanelen,
          Waimo wanha lausuelen;
     250. Laai willaset hamuet
          Yhen willan kylkyestä,
          Keitä otraset oluet,
          Makujuomat maltahiset,
          Yhen otrasen jywästä,
     255. Kolmen puisen poltakselta.
            Pese penkit illoin, aamuin,
          Pöyät keskipäiwälläki,
          Lattia wesin walellos
          Wiikon päästä wiimmestäki.
     260.   Kuule wielä kun sanelen,
          Waimo wanha lausuelen;
          Ei joua talonen waimo
          Aina pirtissä asua.
          Käyä on kujat kuurullansa,
     265. Lääwät länkämöisillänsä,
          Sieltä toimeta tupahan,
          Siell'on lapsi itkemässä,
          Pieni peitetten sisässä,
          Eikä lausu lapsi rukka,
     270. Saata kieletön sanoa,
          Onko wilu taikka nälkä,
          Ennen kun tulewi tuttu,
          Elikk' äitin ääni saapi.
            Kuule wielä kun sanelen,
     275. Waimo wanha lausuelen;
          Piä lusikat luwussa,
          Astiasi arwelussa,
          Jott' ei kasit kanneltaisi,
          Linnut liiat peitettäisi;
     280. Pyhät on pihlajat pihalla,
          Pyhät oksat pihlajassa,
          Marjaset sitäi pyhemmät.
            Sulho wiljon weljyeni!
          Ellös sie meiän kanoa
     285. Wiekö wehma huhmarelle,
          Panko parkin surwontahan,
          Olkileiwän leiwontahan,
          Petäjäisen pieksäntähän.
          Wieös sie meiän kanoa,
     290. Wieös wiljamättähälle,
          Otrapurnon purkajaksi,
          Wilja wiploin wiiliäksi.
          Pannos sie meiän kanoa
          Leiwän paksun paistajaksi,
     295. Wehnäleiwän leipojaksi,
          Taikinan taputtajaksi.
            Sulho wiljon weljyeni!
          Ellös sie meiän kanoa
          Opastello orjan ruoskin,
     300. Nahkaruoskin naukuttao,
          Witsoin wiisin winguttao,
          Waljan päällä wanguttao.
          Tiesi neittä, tiesi nuorta,
          Tiesi neien nuorta mieltä;
     305. Neuo neittä wuotehella,
          Opeta owen takana,
          Wuosi kausi kummassakin
          Yksi wuosi suusanalla,
          Toinen silmän iskemällä,
     310. Kolmansi jalan polulla.
          Kun ei sitte siitä huoli,
          Tuostakana ei totelle,
          Ota ruoko ruowostosta,
          Saraheinä kankahalta;
     315. Saran syrjällä syseä,
          Korahuta korttehella,
          Ruoskasella ruokosella,
          Witsasella willasella.
            Kun ei wielä siitä huoli,
     320. Tuostakana ei totelle,
          Ota witsa wiiakosta,
          Oksa koiwun onkelmosta,
          Tuoppa turkin helman alla,
          Talon toisen tietämättä;
     325. Sillä hauo hartioita,
          Pehmitä perälihoja,
          Ellös silmiä siwellö,
          Elä kolmia koseta;
          Tuostapa kyty kysyisi,
     330. Tuosta appi arweleisi:
          Onko se suen repimä,
          Wai on karhun kaiwelema?"
            Neiti parka huokasekse,
          Huokasekse, henkäsekse,
     335. Suru syämelle panihen,
          Wesi silmille wetihen,
          Itse itkulle hyräyty,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "En minäkän ennen ollut
     340. Mustin muita neitosia,
          Kalpeampi ween kaloja;
          Tulin muita mustemmaksi,
          Kalpeammaksi kaloja.
            Millä maksan mammon maion,
     345. Millä isoni hywyyen?
          Kiitän mä iso sinua
          Entisistäni eloista,
          Parahimmista paloista,
          Murkkinoista muinosista.
     350.   Kiitän mä emo sinua
          Nuorra tuuwiteltuasi,
          Pienosna pieltyäsi,
          Maion ruokiteltuasi.
            Kiitän mä koko perehen,
     355. Kaikki kaswinkumppalini,
          Joien joukossa elelin,
          Kaswon kanssa kaswinajan.
            Lähen nyt tästä kun lähenki,
          Tästä kullasta koista,
     360. Ison saamasta salista,
          Äitin kestikellarista.
          Jää nyt pirtti terweheksi,
          Pirtti lautakattoinesi;
          Hywä on toiste tullakseni,
     365. Kaunis kaaputellakseni.
            Jää nyt sintsi terweheksi,
          Sintsi lautasiltoinesi;
          Jääppä piha terweheksi,
          Piha pihlajaisinesi.
     370.   Jätän kaikki terweheksi
          Maat ja metsät marjoinensa,
          Järwet saoin saarinensa,
          Kankahat kanerwinensa."
            Sillon seppo Ilmarinen
     375. Koppo neien korjahansa,
          Itse tuon sanoiksi wirkki:
          "Jää nyt Pohjola hywästi,
          Jääkäi kaikki terweheksi,
          Kaikki mäntyset mäellä,
     380. Puut pitkät petäikössä,
          Katajatki kankahilla,
          Kaikki maassa marjan warret,
          Wesatki ween sisässä,
          Lepän lehwät, koiwun kuoret,
     385. Kuusenjuuret, terwas kannot."
            Ajoa kahattelewi
          Noita Pohjan rannikoita,
          Simosalmien siwutse,
          Hietaharjun hartiotse;
     390. Käsi ohjassa orosen,
          Toinen neitosen nisissä,
          Jalk' on laialla rekosen,
          Toinen neion reitosilla.
            Neito parka huokasekse,
     395. Huokasekse, henkäsekse:
          "Wilu on olla wiltin alla,
          Kolkko korjassa eleä."
            Ajo matkoa wähäsen,
          Pikkuruisen piirahteli;
     400. Neiti päätänsä kohotti,
          Kysytteli, lausutteli:
          "Mi on tästä poikki juossut,
          Ku on kurja kulkenunna?"
            Itse seppo Ilmarinen
     405. Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Jänö on tästä poikki juossut,
          Jänön poika polkutellut."
            Neiti tuon sanoiksi wirkki:
          "Parempi olisi olla,
     410. Parempi olettelisi,
          Jänön juoksewan jälillä,
          Koukkupolwen polkumilla,
          Kuni korjassa kosian."
            Sillon seppo Ilmarinen
     415. Murti suuta, wäänti päätä,
          Murti mustoa hawenta,
          Ajoa kahattelewi;
          Ajo matkoa wähäsen,
          Pikkuruisen piirahteli.
     420.   Neiti päätänsä kohotti,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Mi on tästä poikki juossut,
          Ku on kurja kulkenunna?"
            Se on seppo Ilmarinen
     425. Itse wastaten sanowi:
          "Repo on tästä poikki juossut,
          Kettu käyä kelkytellyt."
            Neiti tuon sanoiksi wirkki:
          "Parempi olisi olla,
     430. Parempi olettelisi,
          Rewon juoksewan reessä,
          Ketun käyän kelkkasessa,
          Kuni korjassa kosian."
            Sillon seppo Ilmarinen
     435. Murti suuta, wäänti päätä,
          Murti mustoa hawenta,
          Ajoa kahattelewi;
          Ajo matkoa wähäsen,
          Pikkuruisen piirahteli,
     440.   Neiti päätänse kohotti,
          Kysytteli, lausutteli:
          "Mi on tästä poikki juossut,
          Ku on kurja kulkenunna?"
            Itse seppo Ilmarinen
     445. Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Karhu on tästä poikki juossut,
          Ohto juosta jolkutellut."
            Neiti tuon sanoiksi wirkki:
          "Parempi olisi olla,
     450. Parempi olettelisi,
          Kontion kiwikolossa,
          Karhun louhikammarissa,
          Kun tämän kosian reessä."
            Itse seppo Ilmarinen
     455. Murti suuta, wäänti päätä,
          Murti mustoa hawenta,
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Elä huoli neiti parka,
          Kun saat kosian kotihin,
     450. Syöt sä weitsettä lihoa,
          Juot olutta kauhasetta."
            Ajawi kahattelewi
          Noita Wäinölän ahoja,
          Kalewalan kankahia;
     455. Wirkku juoksi, matka joutu,
          Reki wieri, tie lyheni,
          Jalas paasinen patsasi,
          Aisa koiwunen kolasi,
          Kapla tuominen kalahti,
     460. Jo kohta koti näkywi,
          Omat tuwat tupruawi.




Kuudestoista Runo.


Ilmarinen morsionensa saapi kotia. Äiti wastassa ilotteleksen, ja
pojalta kyselee, miten matkansa on terweenä ja onnellisna kulkenut.
Käskee morsianta sisään jo kauan uotetuksiki sanoen. Katselee,
kiittää kauniiksi morsianta; syöttää, juottaa rahwaan yltäkylläsesti.
Päätteeksi wanha Wäinämöinen laululle rupiawa ylistää sulhoa ja
morsianta, kiittää emännän, isännän, patwaskan, saajan naisen ja
kaiken kutsurahwaan.

          Jo kumu kujalta kuulu,
          Kuulu luota ruoskan roiske,
          Rannalta reen ratsina,
          Aisan kalke kaiwotieltä.
      5.    Itse äiti Ilmarisen
          Sanan wirkko, noin nimesi:
          "Se on poikani rekonen;
          Jo tulewi Pohjolasta.
          Käkyet kukahtelewi
     10.  Korjan kirjawan kokalla,
          Orawat samoelewi
          Aisoilla waahterisilla,
          Tetryet kukertelewi
          Päällä luokin kyynäppäisen.
     15.    Kylä uotti uutta kuuta,
          Miero päiwän nousentoa,
          Lapset maata mansikkaista,
          Telat terwaista wenettä,
          Mie on uotin poikoani,
     20.  Poikoani minnoani.
            Lähes nyt kohti näitä maita,
          Kohti näitä kartanoita,
          Ison saamille tuwille,
          Wanhemman warustamille."
     25.    Se on seppo Ilmarinen
          Jo kohti kotia läksi,
          Ison saamille pihoille,
          Wanhemman warustamille;
          Laialla sinikeränen,
     30.  Toisella punakeränen.
          Keskellä kesäreponen.
            Sano äiti Ilmarisen:
          "Sulho wiljon weljyeni!
          Käwitkö tiesi terwehenä,
     35.  Matkasi imantehena,
          Saitko neien, woitko linnan,
          Sorritko sotiweräjän,
          Haukutitko linnan hallit,
          Itketitkö linnan immet,
     40.  Nauratitko linnan naisen,
          Lewititkö neien lemmen,
          Anopissa käyessäsi,
          Apen luona ollessasi?
            Jo tuon nään kyselemättä,
     45.  Arwoan anelematta;
          Jo on sotka suojassasi,
          Kana kainaloisessasi.
          Kenpä toi tämän walehen,
          Sulhon tyhjin tulleheksi,
     50.  Ratsun jouten juosseheksi?
          Eipä sulho tyhjin tullut,
          Eikä ratsu jouten juossut;
          On mitä oron weteä,
          Liinaharjan liikutella.
     55.    Nouse nyt korjasta koria,
          Hywä lahja laitiosta.
          Nouse ilman nostamatta,
          Ylene ylentämättä;
          Jos on nuori nostajasi,
     60.  Ylpiä ylentäjäsi.
          Pole jalka jalaksella,
          Toinen poikkipuolisella;
          Astu tietä temminkäistä,
          Maata maksan karwallista,
     65.  Sikasen silittämäistä,
          Porsahaisen polkomaista,
          Lampahan latsottamaista,
          Hewon harjan hieromaista.
            Astu hanhen askelilla,
     70.  Taputa tawin jaloilla,
          Noilla pestyillä pihoilla,
          Kaunihilla kartanoilla,
          Apen saamilla pihoilla,
          Anopin asettamilla,
     75.  Kyyn kyllä polkemilla,
          Naon aina astumilla.
            Astu sintsiä sileätä,
          Sorsanluista sotkuttele;
          Jo täällä tänä kesänä,
     80.  Tänä suurena suwena,
          Owet aina aukieli
          Owellista aukiaista;
          Käkäset käsertelihen
          Sormuskättä sulkiaista;
     85.  Kynnykset kykertelihen
          Hienohelman hempujaista.
            Jo täällä tänä kesänä,
          Tänä suurena suwena,
          Siwuin sintsi siirtelihen
     90.  Sintsillistä siiwojaista;
          Perin pirtti pyörähteli
          Pirtillistä pyyhkiäistä.
            Jo täälla tänä kesänä,
          Tänä suurena suwena,
     95.  Silta soitti sorsanluinen
          Sillallista seisojaista;
          Laki kultanen kulisi
          Laen alla astujaista;
          Ikkunat ilottelihen
     100. Ikkunaisen istujaista.
            Jo täällä tänä kesänä,
          Tänä suurena suwena,
          Aittaset alentelihen
          Aitallista aukojaista;
     105. Lääwäset lähentelihen
          Lääwällistä lääniäistä;
          Tanhuaiset taantelihen
          Tanhuallista tawia.
            Jo täällä tänä kesänä,
     110. Tänä suurena suwena,
          Aion ammo aikalehmä
          Aikawihkon antajaista;
          Mäkähti kewätkaritsa
          Palasen parantajaista;
     115. Kesäuuhi ullotteli
          Heinän hienon heittäjäistä.
            Terwe nyt piha täysinesi,
          Piha wierahaisinesi,
          Ulkonen urohinesi!
     120.   Terwe wajo täysinesi,
          Wajo wierahaisinesi,
          Tuohikatto kansoinesi.
            Terwe pirtti täysinesi,
          Pirtti wierahaisinesi,
     125. Lauta katto lapsinesi.
            Terwe kuu, terwe kuningas,
          Terwe nuori naimakansa.
          Eipä täss' oo ennen ollut,
          Eikä ennen, eikä eilen,
     130. Tämän joukon juoleutta,
          Tämän kansan kauneutta.
            Sulho wiljon weljyeni!
          Osotteles ostettusi,
          Saoin markoin maksettusi,
     135. Tuhansin lunastettusi.
          Toitko sen, jonka käkesit?
          Käkesit käkösen tuoa,
          Maalta walkian walita,
          Kuletella kukkulaisen.
     140. Jo tuon nään kyselemättä,
          Arwoan anelematta,
          Toit käkösen tullessasi,
          Maalta walkian walitsit,
          Kulettelit kukkulaisen.
     145.   Hywä mutso, kaunis mutso,
          Mutso walkian werewä!
          Hywinpä koissa kuuluit,
          Tyttönä ison koissa,
          Hywin kuulu kuun ikäsi
     150. Miniänä mieholassa."
            Siitä äiti Ilmarisen
          Syötti, juotti wierahia.
          Syötti suin sulassa woissa,
          Koprin kuorekokkaroissa,
     155. Noita kutsuwierahia,
          Kutsuloille kunnioiksi.
            Jo oli wiikon juomat pantu,
          Saatu otraset oluet,
          Noille kutsuwierahille,
     160. Kutsuloille kunnioiksi.
            Oipa kupit kukkusilla,
          Wait warpalaitehilla,
          Oli kystä kyllin syöä,
          Kyllin syöä, kyllin juoa,
     165. Noilla kutsuwierahilla,
          Kutsuloille kunnioiksi.
            Jo huuhto humala parran,
          Waahti parran walkoali,
          Olut juoksi orren päästä,
     170. Sima waarnojen sisästä,
          Noille kutsuwierahille,
          Kutsuloille kunnioiksi.
            Kukapa tuossa kukkujaksi,
          Lailliseksi laulajaksi?
     175. Waka wanha Wäinämöinen,
          Laulaja iän ikuinen,
          Itse lauluille rupesi,
          Töille wirtten työntelihen.
          Sanowi sanalla tuolla,
     180. Lausu tuolla lausehella:
          "Eipä täss' oo ennen ollut,
          Eikä warsin wasta liene,
          Tämän sulhon tenhoutta,
          Tämän morsion somuutta,
     185. Tämän tukun turpeutta,
          Nuorison imartuetta.
            Ketäpä mä tässä kiitän?
          Emännän mä ensin kiitän.
          Kenpä täss' eho emäntä?
     190. Ilmarin eho emäntä.
          Pannut on otraset oluet,
          Makujuomat maltahiset,
          Imelät hänen itunsa,
          Makiat on maltasensa,
     195. Ei oo iskulla itunsa,
          Eikä maalla maltasensa.
            Ei hän surrunna susia,
          Pelännyt metsän petoja,
          Mallasteitä matkatessa,
     200. Saunahan samotessansa.
          Ei hän koukulla kohinut,
          Aina koprilla kohenti,
          Kämmenellä käännätteli,
          Sowitteli sormillansa.
     205.   Itse leipo leiwät suuret,
          Isot talkkunat taputti,
          Hywän joukon juominkihin,
          Hywän rahwahan remuhun;
          Syötti wierahat wälehen,
     210. Nosti leiwät leppiästi.
            Emännän mä ensin kiitin,
          Kiitän itsensä isännän.
          Kenpä täss' on pää pätewä,
          Päiwän päällinen omena?
     215. Ilmarin iso isäntä,
          Se täss' ompi pää pätewä,
          Päiwän päällinen omena.
            Se on suolta suojat saanut,
          Suojat saanut, hirret tuonut,
     220. Seinät salwanut salolta,
          Hirret hirmulta mäeltä,
          Malot marjakankahilta,
          Tuohet tuomiwaaran päältä,
          Ruotehet roweikolta,
     225. Sammalet sulilta soilta.
          Pannut on penkin pensaista,
          Pannut paikalle hywälle,
          Asettanut ankaralle.
            Jo itse isännän kiitin,
     230. Wuota kiitän patwaskani.
          Ken on pantu patwaskaksi,
          Ken otettu oppahaksi?
          Kylän paras patwaskana,
          Kylän onni oppahina.
     235.   Ompa meiän patwaskalla
          Paita päällä palttinainen.
          Pääll' on haljakka sininen,
          Päällä paian palttinaisen;
          Helmat hietoa wetäwät,
     240. Maata maksan karwallista.
            Päälle on ussakka utunen,
          Päällä haljakan sinisen;
          Se on Kuuttaren kutoma,
          Päiwättären keträämä,
     245. Kesäuuhen untuwista,
          Talwilampahan takuista,
          Ajalla tulettomalla,
          Tulen tietämättömällä
            Ompa meiän patwaskalla
     250. Parta kullan palmikoissa,
          Kutrit kullan suortuwissa,
          Ompa meiän patwaskalla
          Päässä kultanen kypäri,
          Päällä kutrin kultalatwan,
     255. Puhki taiwosen puhuja,
          Läpi metsän läässöttäjä.
            Jopa kiitin patwaskani,
          Wuota kiitän saajan naisen.
          Mist' on saatu saajan nainen,
     260. Kust' otettu ollallinen?
          Tuolt'on saatu saajan nainen,
          Tuolt' otettu ollallinen,
          Takoa Tanikan linnan,
          Uuen linnan ulkopuolta.
     265.   Eipä wielä sieltäkanä,
          Ei perän pereäkänä;
            Mist' on saatu saajan nainen,
          Kust' otettu ollallinen?
            Tuolt' on saatu saajan nainen,
     270. Tuolt' otettu ollallinen,
          Wienan päälliltä wesiltä,
          Ulapoilta aukeilta.
            Eipä wielä sieltäkänä,
          Ei perän pereäkänä;
     275.   Mist' on saatu saajan nainen,
          Kust' otettu ollallinen?
          Kaswo mansikka mäellä,
          Puolukkainen kankahalla,
          Pellolla heliä heinä,
     280. Kukka kultanen aholla;
          Siit' on saatu saajan nainen,
          Siit' otettu ollallinen.
            Saajan naisen suu somanen,
          Kuni Suomen sukkulainen,
     285. Saajan naisen sirkut silmät,
          Kuni tähet taiwahalla,
          Saajan naisen saapka suuri,
          Kuni pysty pilwen kokka,
          Saajan naisen saappahaiset,
     290. Kuni hanhuet hawulla.
            Ompa meiän saajan naisen
          Kaulassa heliät helmet,
          Käet on kullan käärilöissä,
          Sormet kullan sormuksissa,
     295. Korwat kullan koltuskoissa,
          Silmäripset simsukoissa.
            Jo nyt kiitin saajan naisen,
          Wuota kiitän kaiken kansan.
          Eipä täss' oo ennen ollut,
     300. Eikä ennen, eikä eilen,
          Tämän kansan kauneutta,
          Tämän nuorison somuutta.
          Niin on wäki haljakassa,
          Kuni metsä huutehessa,
     305. Alta on kun aamurusko,
          Päältä on kun päiwän koite.
            Olipa huokiat hopiat,
          Rahataskut tanterilla,
          Meiän kutsuwierahilla,
     310. Kutsuloille kunnioiksi.
          Tengoin teillä, markoin meillä,
          Polttinoin kylän pojilla,
          Alttinoin kylän akoilla,
          Neljin riunoin neitosilla.