Rakkautta: Novelleja
Date: 2014-06-22T00:00:00+00:00
Keywords: Short stories; Finnish; Finnish fiction -- 20th century

The Project Gutenberg eBook of Rakkautta: Novelleja

This ebook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this ebook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

Title: Rakkautta: Novelleja

Author: Maria Jotuni

Release date: June 22, 2014 [eBook #46071]
Most recently updated: October 24, 2024

Language: Finnish

Credits: Produced by Tapio Riikonen

*** START OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RAKKAUTTA: NOVELLEJA ***

RAKKAUTTA

Novelleja

Kirj.

MARIA JOTUNI

Helsinki, Yrjˆ Weilin, 1907.

SISƒLLYS:

In memoriam
Augusta Aurell
Ei kannattanut
Unta!
Herman
Rakkautta
Matami Rˆhelin
Josefiina
Maantiell‰
L‰htˆ
Lovisa ÷hman
Eriika
Kirjeit‰
P‰iv‰kirjasta

IN MEMORIAM

Sallisinko kaukaisten, vierasten, sekavien ‰‰nien tunkeutua sieluuni ja antaisinko hetkeni rauhan h‰iriyty‰ sinun oikkujesi t‰hden, oi Aika?

Monet ovat sinun huvituksesi ja syd‰metˆnt‰ on sinun pilasi, oi rajaton, muuttumaton Aika. Tiet‰m‰ttˆmyyden pimeydell‰ lyˆt sin‰ meit‰ ja temmellyt‰t sokeitasi turhissa kiihkoissansa.

Eikˆ sinua v‰syt‰ saman pilan tuhatkertainen uusiutuminen, eikˆ sinua rasita saman tyhmyyden iankaikkinen kertauminen?

Kylm‰n‰ kohoaa katseesi kaiken yli. Vaieten k‰tket sin‰ meilt‰ salaisuutesi.

Sill‰ mit‰ olivat ihmiset sinun edess‰si? Vain tomu ja tuhka. Mit‰ tieto ja tiet‰m‰ttˆmyys? Vain p‰ivien vaihtuva leikki. Mik‰ oli totta t‰n‰‰n, oli valhetta huomenna. Mik‰ kukoisti, kuihtui ja kuoli kohta. Vuosisadat vieriv‰t, ajat vaipuivat ja unohtuivat, katosivat vuodet tuhannet, syk‰ht‰en vaikenivat kuin valtimon lyˆnnit.

Miksi takertua katoavaan ihmispienuuteen? Sill‰ eih‰n ollut ihmisen syy, ettei h‰n enemp‰‰ voinut, ei veren syy, ettei se parempaa luonut. Niinkuin ei ollut yˆn syy, ett‰ se p‰iv‰n mursi, ei kuoleman syy, ett‰ se el‰m‰n taittoi. Niin —

Eik‰ sinun syysi, sin‰ ikuinen, ihana Aika, ett‰ sinun oikkusi julmia olivat, eik‰ sinun kivist‰ syd‰nt‰si mik‰‰n ihmiskurjuus v‰r‰hdytt‰‰ voinut.

AUGUSTA AURELL

Oliko ket‰‰n etehisess‰?

Augusta kuunteli.

H‰nen ovensa avainta hapueltiin. Ovi aukeni.

"Is‰, mit‰ sin‰ t‰‰ll‰?"

"En p‰‰se sis‰‰n, ‰iti nukkuu, el‰ pakota minua pois, ulkona sataa."

"Sataako?"

Augusta ihmetteli sit‰, vaikka tiesih‰n h‰n sen, sit‰h‰n h‰n oli kuunnellut siin‰ koko iltayˆn. H‰nest‰ oli vain tuntunut, ettei se ollut sade, joka maata huuhtoi, ei tuuli, joka asuntoa kiersi, vaan jokin salaper‰inen luonnonvoima, joka siell‰ raivop‰‰n‰ vapaasti puski.

"Augusta —"

"Sin‰ olet juovuksissa", sanoi Augusta soinnuttomasti, sill‰ h‰nen rintaansa puristi viel‰.

"Mit‰ sin‰ siit‰ —." Is‰ oikaisihen suoraksi ja hymyili. H‰nen silmiss‰‰n v‰l‰hti omituinen keveys, joka loukkasi Augustaa. Augusta j‰i katsomaan is‰n kasvoja, joiden ilme n‰ytti h‰nest‰ julkealta. H‰n laski ajatuksissaan, mit‰ is‰n mieless‰ oli t‰ytynyt liikkua, n‰ytt‰‰kseen tuollaiselta.

Ja Augusta unohti, ett‰ h‰n ‰sken oli l‰mpim‰sti is‰‰ ajatellut. Sill‰ eikˆ se ollutkin juuri is‰, joka h‰nen el‰m‰ns‰ kolkoksi oli tehnyt? Eikˆ kaikki ollut k‰ynyt n‰in vain h‰nen t‰htens‰? Siksi, ettei is‰ ollut jaksanut eik‰ toisin tahtonut.

"Sellainen sin‰ olet", sanoi h‰n lujasti, "ja sin‰ tulet minun luokseni".

Is‰ koetti nauraa.

"Naura, naura sin‰ vain, sin‰ et nauraisi — h‰pe‰isit, jos sin‰ ymm‰rt‰isit, mit‰ olet tehnyt, ja pakottanut minut tekem‰‰n."

"Augusta."

Mutta Augusta ei voinut en‰‰ hillit‰ itse‰ns‰:

"Kuinka min‰ olen salaa itkenyt — sinun t‰htesi. Kuinka min‰ olen kiduttanut itse‰ni — n‰‰ntynyt, odottaessani parempaa. Mik‰ helvetin kirous on t‰ss‰ el‰m‰ss‰, kun sit‰ ei muuttumaan saa? El‰‰ min‰kin olisin tahtonut — eikˆ minullakin olisi oikeuteni ollut?"

Sanat s‰rkyiv‰t. H‰nt‰ v‰sytti. H‰nen k‰tens‰ vapisivat. Ja liikaa h‰n sanoi.

"Mene pois."

"Ajatko, sin‰?"

Augusta ei vastannut.

"Kun sin‰ tahdot —"

ƒ‰ni oli katkera.

"Kun sin‰ tahdot, menen toki — menen ja juon, sill‰ kerran sit‰ vain
Augusta Aurell miehelle menee —"

"Menee, sin‰p‰ sen sanoit. Menee. Oletko sin‰ antanut kodin? Sano, mit‰ sin‰ olet antanut. — Paheita vain."

H‰n katui samassa, ett‰ tuli niin sanoneeksi.

"Mies — sellainen — ha-ha-ha-haa, — on sekin Augusta Aurellin mies. — Niskasta ja k‰ynnist‰, sanoit sin‰ ennen, jo miehen tuntee. Tunsitko nyt, Augusta, tunsitko miehen — — noo, kunnollinen sen olla pit‰‰ — sile‰p‰inen — tekopyh‰ — Onko se rehellinen, onko se ihminen — — Augusta, sin‰ Augusta, oma tyttˆni, miksi sin‰ niin — ett‰ sin‰ ilman rakkautta?"

Augusta painoi k‰dell‰ syd‰nalaansa. Kasvot olivat vaaleat ja kivettyneet.

Mutta avonaisena tunki h‰nen katseensa is‰n silmiin.

Is‰ tuli tajuihinsa.

Ja Augustasta tuntui, kuin h‰n yht‰kki‰ olisi n‰hnyt is‰n sisimp‰‰n, siihen, joka heill‰ oli niin samanlainen.

"Is‰", sanoi h‰n hiljaa, "is‰."

"Ei niin — el‰ minulle niin."

"Kun on v‰synyt, ei voi hillit‰ itse‰ns‰."

"Ei, sano sin‰, Augusta, sin‰ olet oikeassa, sin‰ olet aina oikeassa.
— Mutta sin‰ luulet, ett‰ min‰ tahallani — en min‰ tahallani —"

H‰nen ‰‰nens‰ katkeili.

"Sill‰ mit‰ luulet sin‰ ihmisen olevan? Sanovat: ihminen, vaativat silt‰ — mit‰‰n ei se ole, ei mit‰‰n — uskotko sin‰ sit‰?"

Augusta kuunteli. Tuntui, kuin h‰nen ajatuksensa eiv‰t is‰n ajatusten pohjaan ylettyisi.

"Ne syytt‰v‰t toisiansa, kun eiv‰t tied‰. — On is‰kin pyrkinyt, mutta kun t‰‰ll‰ on polttanut."

H‰n painoi k‰dell‰ rintaansa.

"Ja kun siell‰ polttaa, ei tied‰, mihin tarttua — ja kun ihminen on vierell‰si vieras, on el‰m‰ aina vieras — siksi ei ilman — jos sin‰ sen ymm‰rt‰isit."

"Is‰ —"

"Sin‰ olet Aurell, min‰ tied‰n, mink‰laista kaipaisit."

"Eikˆ sinua v‰syt‰?"

"Ei. Sit‰ min‰ vain, Augusta, ett‰ se on suku, suvun veri ja maku, joka rakkauden m‰‰r‰‰ — on sisin vaisto oikeasta — rakkaus, lajivaisto, se on hienoin vaisto, se on ihmisell‰ vain — ymm‰rr‰tkˆ — ja se on tulevia varten."

Augusta nousi ylˆs.

"Eikˆ sinulla ole n‰lk‰, is‰?"

"Ruokasalin ovi on lukossa, el‰ mene — ‰iti havahtuu. Anna min‰ istun t‰‰ll‰ luonasi kerran."

Mutta Augusta l‰ksi, haki ruokaa.

ƒ‰netˆnn‰ sˆi is‰.

ƒ‰netˆnn‰ katseli Augusta syrj‰st‰. H‰n n‰ki is‰n laihojen k‰sien liikkeet. Ja miten ne vapisivat. H‰n n‰ki kaulalihasten ponnistuksen.

Kuinka kaikki oli surullista.

H‰n nousi, laittoi is‰lle vuoteen sohvalle, antoi oman peittonsa, k‰‰ri sen is‰n jalkojen ymp‰ri.

"Kiitos. Kun sin‰ olit pieni, Augusta, ajatteli is‰ aina, ettei kukaan olisi sinulle kylliksi hyv‰, ei kukaan kylliksi hyv‰."

"Koeta nukkua!"

Augusta odotti, kunnes is‰ nukkui, katseli sitten h‰nen rentoa p‰‰t‰ns‰.

Sellainen suu. Heikko is‰ oli.

Mutta kenell‰k‰‰n ei Augusta ollut n‰hnyt is‰n korkeaa otsaa, ei niit‰ silmi‰, jotka joskus toisen sisimp‰‰n katsoivat, n‰yttiv‰t kaiken ymm‰rt‰v‰n.

Sellaista miest‰ kuin is‰‰ voisi Augusta siet‰‰ virheineen.

Rakastaa sellaista kun saisi.

Augusta tunsi pist‰v‰n katkeruuden rinnassaan. Eikˆ h‰n olisi ansainnut enemm‰n? Ja miksi h‰n oli ollut niin heikko, niin heikko, lupautunut miehelle, jota ei rakastanut?

Mutta mit‰ h‰n siit‰. Siit‰ oli k‰rsitty kyll‰.

Is‰ s‰ik‰hti unissaan.

Ei is‰ koskaan rauhoittua voinut. Ei Augustakaan h‰nen sijassaan olisi voinut. Heiss‰ olikin samaa. He is‰n kanssa kaipasivat varmaan samoin, janosivat el‰m‰‰ ja vierastivat sit‰ samoin.

Ja ehk‰ olivat samat tunnot polvi polvelta veress‰ perityt. Ehk‰ se, mit‰ Augusta oli omaksensa luullut, olikin toisten jo ennen ollut.

Eih‰n h‰n ollut siis mit‰‰n. Vapaakaan ei h‰n ollut.

H‰n koetti ajatella aikoja kauas, kauas taaksep‰in, h‰m‰ri‰, pimeit‰ aikoja, joista kaikki nykyinen oli johtunut. Oli kuin h‰n olisi n‰hnyt ammottavat kuilut edess‰‰n aukenevan. Ajatus sotkeutui, yh‰ h‰m‰rtyi, ja tuli vaikea olla.

Paljon el‰m‰‰ oli ollut.

Kaikki mennyt — mennyt — mennyt —

Sade rapisi ulkona. Ajatus palasi takaisin h‰neen itseens‰.

Kun h‰n siin‰ el‰m‰‰ns‰ kauempaa katsoi, kaikki pieni unohtui ja haihtui. Kun h‰n sit‰ kokonaisuudessaan ajatteli, muuhun el‰m‰‰n vertasi, j‰iv‰t rintaan kummat s‰velet soimaan.

Tuntui helpolta niin ajatella, helpolta olla.

H‰n sattui katsomaan k‰tt‰ns‰, joka syliss‰ lep‰si. Se oli hieno ja valkea. Ja vapaa se oli.

L‰mmin virta kulki syd‰mest‰ yli ruumiin.

H‰n painoi silm‰ns‰ kiinni ja hymyili —

EI KANNATTANUT

"Kuule."

"No?"

"Min‰ ajattelen sittenkin, ett‰ eikˆ olisi parempi, ett‰ — ett‰ —"

"Sanohan, rakas."

Akseli ojensi k‰tens‰ yli olan ja jatkoi tyˆt‰ns‰. Mutta Aina oli k‰‰ntynyt ja istuutui kauemmaksi huoneen toiseen p‰‰h‰n.

"Siit‰ paikasta ajattelin", sanoi Aina, "ett‰ eikˆ sinun — meid‰n olisi parempi menn‰ ja ottaa se".

"Ja miksi?"

Akseli nosti p‰‰t‰ns‰ tyˆst‰‰n ja katsoi ihmeiss‰‰n.

"Miksi?"

"Siksi vain."

"Sinulla on sittenkin ik‰v‰ t‰‰ll‰ maalla?"

"Ei mutta palkankin puolesta."

"Palkkojako sin‰ vain ajattelet?"

"Onhan pakko niit‰kin ajatella."

Ainan ‰‰ni oli Akselista ‰rsytt‰v‰n rauhallinen.

"Ei tarvitse. Sinun ainakaan. Min‰ kyll‰ niist‰ huolen pid‰n."

"Jaa — ei ole sanottu."

Se p‰‰si vahingossa Ainan suusta.

"Niinkˆ luulet?"

"Sin‰ olet jo —"

"Min‰ tied‰n ik‰ni, jos sit‰ aiot sanoa."

Akseli oli hyp‰nnyt pystyyn ja piteli tuolin selk‰puusta.

"Ei, el‰ ota sit‰ niin arasti, Akseli. Teeth‰n sin‰ mit‰ jaksat, mutta t‰ll‰ tavalla —"

"T‰ll‰ tavalla — t‰ll‰ tavalla sin‰ vain karkeutesi n‰yt‰t. Min‰ el‰n, niinkuin min‰ tahdon, ja teen, mit‰ min‰ tahdon, huolimatta, rahatko vai mitk‰ sin‰ etusijalle asetat. Olin vain luullut, ett‰ olit jo vapautunut tuollaisesta — rihkamakauppiaismaisuudesta — ja sinun sielusi pohjalla piilee ajatuksia, jotka — inhottavat minua."

"Akseli."

"Niin, ne inhottavat minua. Mist‰ sin‰ olet k‰rsinyt? Emmekˆ ole syˆneet ruokaa, niinkuin muutkin, vai sekˆ sinusta on t‰rkeint‰, mit‰ ruokia —"

"Akseli hyv‰."

"Kun t‰st‰ nyt tuli puhe — niin, niin katsohan", sanoi h‰n lauhkeammin, "olen kyll‰ sit‰ ajatellut ja — k‰rsinyt siit‰, ett‰ sin‰ ehk‰ kaipaat entist‰ kotiasi ja — iloja, mutta ajattelen aina itsekseni, ettei niit‰ sellaisia kannata panna p‰‰m‰‰r‰ksi, ei toisenkaan t‰hden, vai kannattaako sinusta?"

"Enh‰n min‰ ole niin ajatellutkaan."

"Et, tietysti et, mutta ett‰ sinusta on yksitoikkoista ja liian yksinkertaista el‰m‰ t‰‰ll‰ maalla — kaipaat joskus toisenlaista, se on luonnollista."

"Niin, joskus."

Tuntui herttaiselta, ett‰ Akseli sen niin hienosti ymm‰rsi.

"Ja sitten min‰ tunnun kuivalta sinusta, el‰, el‰ keskeyt‰, sin‰ olit luullut minut nuoremmaksi, olit kuvitellut el‰m‰‰ yhdess‰ toisenlaiseksi. Mutta kun se on nyt t‰llaista vain — ja sitten sinulla on hetki‰, ett‰ sin‰ kaipaat ihmisi‰, el‰m‰‰ ymp‰rill‰si, ja sin‰ pelk‰‰t jotakin, jotakin — miksi en sit‰ sanoisi — kˆyhyytt‰ ja yksin‰isyytt‰."

"Niin."

"Ik‰v‰, etten voi sit‰ auttaa."

Akselin ‰‰ni levisi kylm‰n‰ ja lˆi Ainaa vasten kasvoja.

Aina l‰hestyi ja tarjosi k‰tt‰ns‰. H‰nen rintansa kosketti Akselin k‰sivartta, mutta Akseli per‰ytyi.

"Mit‰ siit‰ niin juhlallisesti. On selv‰‰, ett‰ t‰‰ll‰ elet‰‰n, niinkuin elet‰‰n, jos se ei ket‰ tyydyt‰, on oikeus —"

H‰n viittasi ovea.

"Siit‰ ei kieltoa."

Ja h‰n jatkoi kovana:

"Ett‰ sen siis tied‰t."

Oli paras tehd‰ aikanansa selv‰‰. Hyv‰, ett‰ kerrankin sai sanotuksi.

Ainan kasvot s‰v‰htiv‰t punaisiksi, vesi kiertyi h‰nen silmiins‰.

Mutta Akseli istuutui takaisin tyˆpˆyt‰ns‰ ‰‰reen, naputti hiukan sormella pˆyt‰‰n, ik‰‰nkuin ei mit‰‰n olisi tapahtunut.

Siell‰ toisessa p‰‰ss‰ huonetta istui toinen, jonka ajatukset h‰n tunsi. Mutta ne eiv‰t h‰nt‰ liikuttaneet. Kuinka ne olisivat liikuttaneet!

Syv‰ juopa oli ihmisen ja ihmisen v‰lill‰. Mik‰‰n ei sit‰ v‰hent‰nyt.
Oli turhaa valhetta koko sulautumisen yksinkertainen oppi.

Ei p‰‰sty siit‰, ett‰ oli synnynn‰inen kammo ihmisen ja ihmisen v‰lill‰, ett‰ vet‰ydyttiin takaisin, kun toista ei tarvittu.

Siell‰ istui nytkin Aina, vaalea, yksinkertainen nainen. Se itki siell‰ varmaan, ei uskaltanut liikahtaa.

Se oli niit‰ ihmisi‰, jotka eiv‰t h‰nen verilleen k‰yneet. Niiden kanssa ei sukua ollut, niiden kosketus, sielujenkin, j‰i vain ulkonaiseksi. Sisin sulkeutui ja pakeni niit‰.

Ett‰ h‰n oli kaiken sen ennenkin tiennyt. Ottaessaankin. Mutta Aina seisoi silloin siin‰ h‰nen edess‰‰n terveen‰. Ja h‰n tahtoi ohjata el‰m‰ns‰ kulun terveisiin uomiin.

Ohjata. Pakottaa itse‰ns‰. Kiinnitt‰‰ itseens‰ ihminen, joka el‰imellisell‰ terveydell‰‰n ahdisti h‰nen sielunsa liikkeit‰.

Oli yksi keino, jolla h‰n nytkin koskemattoman vapautensa olisi voinut s‰ilytt‰‰. Vahvemman etuoikeus.

Olihan Aina h‰nen vallassaan. H‰n tiesi keinoja, joilla nˆyryytt‰‰ h‰net maan tasalle, tyˆnt‰‰ h‰net luotansa, s‰rke‰ h‰nen v‰h‰inen itsen‰isyytens‰ ja vet‰‰ h‰net sitten takaisin ja siirt‰‰ h‰neen kaikuja omasta itsest‰ns‰.

V‰h‰isen ajan hellitt‰m‰tˆn tyˆ. Toisella k‰dell‰ repi‰, toisella rakentaa. Hairahtamatta. Saada toiseksi ei toista voinut, vaan kasvattaa h‰nt‰ ja kuluttaa ja tukahduttaa ja tappaa sen oman tahdon ‰‰ni.

Mutta miksi sit‰k‰‰n. Eih‰n h‰n sellaista varjoa tarvinnut. Parempi, kuta kauempana oli. Helpompi, kuta vieraampi.

Ja eikˆ h‰n tiennyt, mit‰ ne sukulaisuudet ja rakkaudet olivat. Olihan h‰n k‰ynyt l‰pi ne asteet, jotka tarvitsi, vapautuakseen. Lapsellisen ep‰m‰‰r‰isest‰ haaveilusta oli se alkanut ja kehittynyt raskaaksi kaipaukseksi ja liekehtiv‰ksi tuleksi, sitten se oli s‰rkynyt hermostuneen monis‰ikeiseksi piinaksi sielujen v‰lille, tuskaksi, joka kulutti itse itsens‰. Loppuiko siihen? Ei. Se painui, kohotakseen taas uutena, kirkkaana ja rauhallisena tuntona, riisuen p‰‰lt‰ pois liian, tehden ihmisen yksinkertaiseksi lapseksi taas. Luuli, ett‰ se siihen pys‰htyi, ett‰ jo vihdoinkin oli joutunut oman olentonsa alkul‰hteille ik‰‰nkuin. Ei, niin ei ollut. Kannusti eteenp‰in jokin selitt‰m‰tˆn voima, j‰tti taaksensa kaikki — vapaana ja tyhj‰n‰.

Alkoi el‰m‰ yksin‰isyydess‰. El‰m‰, tahi hiipiv‰ kuolema eikˆ se ollut.
Sulkeutui muulle, seurasi vain liikkeit‰ omassa itsess‰ns‰.

Mutta n‰ki sitten, mihink‰ se vei. P‰iv‰t luisuivat tyhjin‰ k‰sist‰. Niiden p‰‰ll‰ lep‰si kuoleman kirous. El‰m‰ ei j‰tt‰nyt kostamatta, kun sen hylk‰si.

Silloinhan h‰n sai ajatuksen hoitaa henkist‰ terveytt‰ns‰, hallita tasapaino tahdollansa, pakottaa itse‰ns‰, ohjata el‰m‰ns‰ kulku terveisiin uomiin taas.

Siin‰ se oli.

Ja Aina seisoi siin‰ h‰nen edess‰ns‰ terveen‰ naisena, joka tervett‰ el‰m‰‰ takasi.

Ja mik‰ siin‰ olikaan. Eikˆ ollut hyv‰ niinkin? Mit‰ h‰nk‰‰n tyhj‰‰.

Jos jokap‰iv‰inen el‰m‰ oli kahlehtivaa, niin oliko muuta mahdollisuuttakaan?

Piti vain ponnistautua ymm‰rt‰m‰‰n.

"Aina, Aina", raikui h‰nen ‰‰nens‰.

"Akseli hyv‰."

"Niin."

"Etkˆ sin‰ tahtoisi ajatella."

"Sit‰ paikkaako?"

"Ei."

Nauru ilvehti Akselin suupieliss‰. Se odotti aina siin‰ vuoroansa.

"Mit‰p‰ sitten ajatella?"

"Kaikkea."

"Mutta siin‰ viipyisi — jaa, kuinka kauan?"

Se tuli niin notkeasti, ett‰ he naurahtivat molemmat vapautuneina.

Ettei tyhj‰‰ juhlallisuutta, ettei vain siihen taas hairahtaisi. Ei kannattanut. Ei mik‰‰n sit‰ kannattanut.

UNTA!

Keskiyˆt‰.

Berta tulee toisesta huoneesta puoliksi riisuutuneena, tukka ep‰j‰rjestyksess‰. H‰nen juopunut katseensa harhailee synkk‰n‰ ja rauhatonna ymp‰ri huonetta.

Halvattu mies on nukkumassa lepotuolissaan huoneen nurkassa. H‰nen silm‰ns‰ tuijottavat sel‰ll‰‰n Bertaan. H‰n ei voi liikuttaa itse‰ns‰ eik‰ puhua.

Berta:

— Jaa — elossa viel‰ — hauska, oikein hauska. Lep‰‰ vaan, rakas, lep‰‰ ja vahdi, vaikka aina vahtisit.

— Mit‰ tuijotat? No, tuijota, ole niin hyv‰, tuijota, ikuisesti vaikka —

— Annas kun katselen. Kuivanut olet — mehuton ruumis, ja pienentynyt
— Minnep‰in? Maahanp‰in, jonne on matka.

— Kes‰‰ et n‰e — vai luuletko n‰kev‰si? Kuulut syˆv‰n, vahvasti syˆv‰n — Syˆ vaikka, tingi vaikka, kes‰‰ et n‰e, on jo m‰‰r‰t, rakas.

— Mit‰ sin‰ — s‰nkykamariinko katsot? Katso, ole niin hyv‰, katso.
Pois se meni. Veljenpoikasi oli — se pitk‰. Se pelk‰si t‰nne tulla.
"H‰iritsemme", sanoi, "menn‰‰n muuanne". "Viel‰ mit‰, ei h‰n ymm‰rr‰,
tajuton jo on."

— Ha-ha-haa, tied‰nkˆ min‰, ymm‰rr‰tkˆ viel‰.

— Kuka min‰ olen, vastaa!

— Et vastaa. Katsos, et osaa. Vaimosi olen, kultaseni — viel‰ nyt, ymm‰rr‰tkˆ — ha-ha-haa —

— Viel‰ nyt — kohta en.

— Jumala, katsos, armossansa korkeassa pisti sormensa t‰h‰n — pyˆritt‰‰ksens‰ asioita vihdoinkin, noin — hiukan toiseen kuntoon.

— H‰nt‰ huvitti se, rakas. — Siit‰ se vauhti. — El‰ pelk‰‰, kun Jumala itse ryhtyy ajamaan asioitansa, ei h‰n kesken j‰t‰ — vai j‰tt‰isikˆ? Ei — selv‰‰ j‰lke‰, sit‰ h‰n laittaa.

— Mit‰ minun pitik‰‰n?

— Niin — joimme, hivenisen — ett‰ irtautuu — kohoaa yhteistuntoon, ihmisymm‰rrykseen — kiit‰‰, kiit‰‰ kauas — ihanaan vapauteensa.

— Ei h‰n osannut — sieluton on — koko teid‰n sukunne — tyhj‰sieluisia. — Ei ne osaa humaltua — ei nauttia. Ne hiipiv‰t, hiipiv‰t paheinensa ja myrkytt‰v‰t ilman.

— Ne on niit‰.

— Pois ajoin sen helvetin. — Ennen humallun itsekseni — tahi ajattelen sit‰ — sit‰, sin‰ tied‰t, sit‰ kuolemaasi.

— Yˆt‰ p‰iv‰‰ sit‰ toivoin — salaa rukoilin. — Ja kun mit‰ lujasti toivoo, se tapahtuu. — Salaiset voimat joutuvat liikkeelle ja kuristavat toista — noin, noin, niin ettei tied‰k‰‰n, kun on saarroksissa kokonaan.

— Saarroksissa, se on hauska sana, saarroksissa, ha-ha-haa.

— Nyt on minun vuoroni nauraa — n‰iss‰ huoneissa on kaikunut vierasten naisten nauru — nyt ker‰‰n min‰ katuojista t‰nne kaikki — ilman valintaa kaikki —

— Ne kysyv‰t sinusta: "Milloin se kuoli", kysyv‰t.

— "Kun syd‰n v‰‰rin lˆi — noin, nips — lˆi vaan kerran, silloin se kuoli. Siin‰ silm‰nr‰p‰yksess‰."

— "Tuliko h‰n autuaaksi", kysyv‰t ehk‰.

— "Eikˆh‰n — eikˆh‰n h‰n tullut autuaaksi, h‰n oli hyvin hurskas ja eli Jumalan pelvossa aina."

— En sinua vihaa enk‰ panettele — siit‰ sen n‰et — miksi vihaisin?
Sin‰ elit niinkuin elit, siin‰ se, mit‰ se muihin kuuluu.

— Enk‰ sinua unohda, rakas, k‰yn sinun haudallasi. — Annas kun kuvittelen — keng‰nkorot ovat korkeat, kun tallaan maata — silkki kahisee ymp‰rill‰ni.

— "Hyv‰‰ p‰iv‰‰", sanon min‰ teille, "hyv‰‰ p‰iv‰‰".

— Te ette vastaa — te hymyilette, kaikki te samoin — noin, ja teid‰n leukanne on niin kummasti.

— Te hymyilette. Se on sit‰ hyv‰ntahdon, ymm‰rryksen hymy‰ — se on toisenlaista — T‰‰ll‰ maan p‰‰ll‰ hymyill‰‰n paljon kevytmielisemmin — niinkuin ei mit‰‰n ymm‰rrett‰isi eik‰ ajateltaisi — vaan te sielt‰ kun asiaa katsotte —

— Menen kotia. Se on nyt toinen, kultainen. Siell‰ on valoisaa — niin valoisaa on kaikki — ja siell‰ odottaa minua se, jota olen ajatellut.

— Niin.

— Niin kauan kuin muistan —

— Mutta h‰n j‰tti minut.

— En jaksanut k‰sitt‰‰, mit‰ silloin tapahtui — lapsi enkˆ ollut?

— Siit‰ on kauan, kauan —

— Niin, kauan siit‰ on.

— Mutta nyt unohdin jotakin — t‰rke‰t‰ — mit‰, mit‰ min‰ unohdin?

— Niin.

— Senh‰n min‰ unohdin — sen — ettei minulla ole ket‰‰n, kenen luo menn‰, ei ket‰‰n, kenelle sanoa, ett‰ nyt olen min‰ voittanut.

— Senh‰n min‰ unohdin ja se oli t‰rkeint‰.

— Taistella — taistella itsens‰ v‰syksiin — ja kun on voittanut, ei ole kenelle sanoa — — Mink‰ eteen taisteli — ei ollut tavoitettavissa — se oli paennut — oli paennut kaikki —

— Miksi se on niin? Miksi ei toisin?

— Onko oikeutta? Kuka siit‰ puhuu — se, joka ei tied‰ —

— Ei pit‰isi tunnustaa, ei tunnustaa mit‰‰n. Mutta jos min‰ sanon sen itselleni, ei kukaan sit‰ kuule:

— Ett‰ min‰ olen k‰rsinyt v‰‰ryytt‰ — koko el‰m‰ni. — Ei kukaan, kukaan voi aavistaa, mit‰ min‰ olen k‰rsinyt — — Kun min‰ ajattelen, kirvelee sieluani — koko ruumiini huutaa, mik‰‰n, ei mik‰‰n voi sit‰ sovittaa.

— ƒsken min‰ siell‰ huojutin itse‰ni — unta saadakseni — ei siell‰ ollut ket‰‰n — min‰ vaan yksin join — join —

— Min‰ huojutan p‰‰t‰ni ˆisin — tuntikaudet, huojutan ja huojutan — p‰‰ss‰ siell‰ polttaa loppumaton tuska.

— Uni ei helpota minua — uni ei helpota minua.

— Miksi, miksi se ei helpota — enkˆ min‰ ole ihminen niinkuin muutkin — tahi mik‰ min‰ olen, kun rauhaa en lˆyd‰. — Enh‰n min‰ muuta pyyt‰isik‰‰n — hiukan unta, unta!

HERMAN

I

Oveen koputettiin. Aliina ponnahti ylˆs.

Koko illan oli h‰n sit‰ odottanut, koko illan — ja nyt.

"Kuka se on?"

"Aukaise!"

"Herman?"

"Aukaisehan."

"Odota, odota hiukan."

Aliina riisui kiireesti rˆijyns‰, aukaisi liivin napit, viskasi p‰‰lleen keve‰n aamurˆijyn, hankasi k‰sill‰ poskiansa, puri huuliansa ja katsahti peiliin.

H‰n n‰ki siell‰ kaksi s‰teilev‰‰ silm‰‰, nuoret, herttaiset kasvot. Ja h‰n hymyili kuvalleen. Katsoi, katsoi viel‰kin ja hymyili.

Mutta kun h‰n tarttui lukkoon aukaistakseen ovea, vet‰isikin h‰n k‰tens‰ takaisin, napitti liivit kiinni, tyˆnsi k‰dell‰ kasvoille valahtaneita hiuksia ja sitten aukaisi.

"Sait odottaa."

"Ei se mit‰‰n."

"En odottanut sinua. Olen jo n‰in."

Hermanin katse hyv‰ili h‰nt‰.

"Sin‰ olet kaunis niin. Sin‰ olet kaunis t‰n‰ iltana."

"Olenko, sano, varmaanko, Herman?"

"Varmaan."

Herman otti h‰nt‰ vyˆt‰isist‰, nosti h‰net korkealle, piteli siell‰.

"Koskeeko?"

"Ei, mutta min‰ putoan."

"Et putoa."

"Pelottaa."

"ƒl‰ pelk‰‰."

"Herman."

Herman kantoi h‰nt‰ ymp‰ri huonetta. Kevyen‰ kuin pieni lapsi lep‰si
Aliina h‰nen k‰sivarsillaan.

"Herman, pane pois."

"Minnek‰? Maailman ‰‰rille sinut kantaisin, tahdotko?"

"Siell‰ mit‰ lienee, mink‰laista", h‰n naurahti. "Sin‰ et tied‰k‰‰n."

H‰nen ‰‰nens‰ helisi.

"Tied‰n, siell‰h‰n aina asunkin."

"Ja sielt‰ lenn‰t aina minun luokseni."

"Niin, kun siell‰ ei ole sellaisia kuin sin‰. Siell‰ on toisenlaista. Ne maat siell‰ eiv‰t ole el‰mist‰ varten, ei siell‰ ole ihmisi‰, ei el‰m‰‰, ei luontoa, ei mit‰‰n. Kaikki on sulanut siell‰ samaksi ‰‰rettˆmyydeksi, vajonnut olemattomaksi i‰isyyden ‰‰nettˆm‰ss‰ huminassa. Siell‰, siell‰ ei ole mik‰‰n mit‰‰n."

Herman kuunteli omaa ‰‰nt‰ns‰. Sitten naurahti h‰n:

"Uskothan minua, Aliina?"

"Oma rakkaani, ket‰ min‰ sitten uskoisin — mutta eikˆ siell‰ ole mit‰‰n?"

"Ei."

"Ei sinne."

"Ei, ei sinne."

Herman pani Aliinan s‰nkyyn ja katseli h‰nt‰. Aliinan tukka oli valahtanut irti. Kasvot hohtivat.

"Niin — siin‰ sin‰ lep‰‰t."

"Min‰ olen iloinen."

"Oletko?"

"Kuukaudessa voi el‰‰ paljon, vuodessa paljon, ja kun min‰ jokaisen p‰iv‰n erikseen otan, jokaisen hetken lahjana nautin —"

"Niin min‰ niist‰ sinua kiit‰n."

"Herman."

"Kiit‰n, kiit‰n — el‰m‰st‰, kun se sinut minulle antoi."

"Anna, kun min‰ sanon."

"Kiit‰n, kun sin‰ olet nuori — tukasta kiit‰n, silmist‰ kiit‰n."

"Jos min‰ voisin aina miellytt‰‰ sinua. — Min‰ odotin sinua, Herman. Toivoin koko p‰iv‰n, ett‰ t‰n‰ iltana tulisit. Tahtoisin, ett‰ aina t‰‰ll‰ olisit. Min‰ koetan valloittaa sinut kokonaan itselleni, miellytt‰‰ sinua, vangita sinut. Min‰ pelk‰‰n, mutta min‰ taistelen sinusta niin kauan kuin jaksan — niin — niin sinua rakastan —"

Herman tunsi Aliinan hengityksen kaulallansa. H‰nen toinen k‰tens‰ laskeutui Aliinan k‰sivarrelle, pujottautui aamurˆijyn alle ja avasi liivin napit.

"Min‰ riisun sinut."

H‰n piteli hetken Aliinan l‰mmint‰, paljasta jalkaa k‰siss‰‰n.

"Min‰ riisun sinut."

"Aliina, min‰ riisun sinut."

Sitten sammutti h‰n lampun.

Yˆn pime‰ levisi hyv‰illen, pehme‰n‰ maan yli. Heit‰ varten.

II

Aurinko paistoi kirkkaana sein‰lle, kun Herman raotti silm‰luomiansa.

H‰n muisti, miss‰ h‰n oli, ja suu vet‰ytyi hymyyn.

H‰n k‰‰nsi hiukan p‰‰t‰ns‰. Aliina lep‰si viel‰ t‰ydess‰ unessa, kasvot puoliksi tyynyyn hautautuneina. Auringon s‰teet s‰rkyiv‰t h‰nen hiuksiinsa, jotka sekavina v‰l‰hteliv‰t tyynylle. Herman otti suortuvan ja kiersi sit‰ sormiensa ymp‰ri. Se oli kevytt‰ ja hienoa kuin silkki. H‰n katseli Aliinan kasvoja, h‰nen ihonsa tuoretta v‰ri‰, katseli silm‰luomien varmaa kaarta.

"Mit‰h‰n lienee liikkunut tuon otsan takana?"

"Eip‰ paljoakaan, ja mit‰ se sitten haittasi."

Mutta kuinka h‰nen suunsa oli raollaan. Seh‰n se teki sen ilmeettˆm‰n vaikutuksen.

H‰n painoi huulensa Aliinan suulle. Aliina kiersi paljaan k‰sivarren h‰nen kaulallensa.

"Nuku viel‰, nuku."

H‰n piteli h‰nt‰ kuin pient‰ lasta luonansa.

"Nuku viel‰."

Aliina painoi silm‰ns‰ kiinni ja nukkui. Herman siirsi h‰net luotansa.

Sep‰ se oli se suu. Nyt se on kiinni.

Herman k‰‰ntyi ja kurottautui ottamaan pˆyd‰lt‰ sikarin, joka siin‰ h‰nt‰ odotti.

Savu kohosi harmaana ja hienona. Hermanin silm‰luomet painuivat raolleen.

"No, ajatukset."

Mutta ajatukset eiv‰t liikahtaneet. Ja Hermanin katse pilkisti iloisena silm‰luomien raoista.

H‰n liikahti noustakseen ylˆs.

"Joko sin‰ l‰hdet?"

"T‰ytyy."

"Ei t‰ydy, ota minut syliisi ensin."

Paidan l‰pi tuntui h‰nen ruumiinsa l‰mpˆ.

"Tukkasi on ihmeellinen, se kun kimmelt‰‰."

"Sin‰ sotket sen. Ei saa sotkea."

Aliina nirpisti huuliansa, ja silm‰t loistivat.

"Se on veress‰ h‰nell‰ tuo — ihanaa — kunhan ei pilaantuisi, ett‰ jaksaisi kauemminkin vieh‰tt‰‰", ajatteli Herman katsellessaan h‰nt‰.

"Tule t‰n‰ iltana, tuletko?"

"En tied‰, riippuu —"

"Ei saa riippua!"

Herman astui ulos nuorena. Korkeana kaareutui taivas. Rauhallisena levisi maa sen alla omine asukkaineen, omine pienine el‰m‰nmuotoineen. Tahi pieninekˆ? Rikkaine ja kummallisine.

Maan pinta kuohui el‰m‰‰, levotonta, vaihtuvaa. Sama el‰m‰n kiertokulku kaikkialla. Sama sykint‰ syv‰lt‰ maan syd‰mest‰ t‰nne, t‰nne h‰nen syd‰meens‰ saakka.

H‰nen syd‰mens‰, joka tunsi terveen‰ el‰m‰n nyt. Ihanata.

Vai aamun kirkas kajastusko el‰m‰n sellaiseksi v‰ritti?

Vai oliko se sellaista? Niin kaunistako, niin kaunistako ihmissyd‰men terve lyˆnti?

Tahi h‰nh‰n se taas —

Mit‰ helvetti‰.

Aina h‰n vajosi tuohon samaan —

H‰n hieroi k‰si‰ns‰ ja naurahti itsellens‰ hyv‰ntahtoisesti, niinkuin vanhempi veli naurahtaa nuoremmalle, jota ymm‰rt‰‰.

III

P‰iv‰t kuluivat, tunsi kuinka ne k‰dest‰ luisuivat tyhjin‰ ja sis‰llyksettˆmin‰. Pohjalle j‰i vain ik‰v‰, voimaton ik‰v‰, joka el‰m‰nhalun kuiviin imi.

Ei syntynyt el‰m‰niloa, ei jaksanut rep‰isty‰ toimettomuudesta. Istui tuntikaudet paikoillaan. Hiljaisuus tappoi el‰m‰n rinnassa. Mit‰‰n ei siet‰nyt. Ajatus pyrki tulemaan, sen tyˆnsi pois.

Tyhjyys. Se oli patoutunut rinnan alle kovaksi ja liikkumattomaksi. Tuntui joskus, kuin se laajeneisi ja rinnan halkaiseisi ja sitten, ett‰ se kuin k‰‰rme hiipi, hiipi siell‰, kiertyi syd‰men ymp‰rille, puristi sit‰ hiljalleen ja tasaisesti, imi veren ja lep‰si siin‰ kyll‰isen‰.

T‰ytyi jotenkin s‰rke‰ kiduttavaa yksitoikkoisuutta.

Herman nousi ja l‰ksi kadulle.

Sade huuhtoi maata ja r‰iskytti likapisaroita h‰nen jaloilleen ja huuhtoi pitkin‰ viiruina h‰nen kasvojansa. Sen tasainen rapsahteleminen lokaisella kadulla synnytti h‰nen ymp‰rill‰‰n tuhansia hiipivi‰ ‰‰ni‰, jotka kohosivat kuin n‰kym‰ttˆm‰t olennot maasta, tunkeilivat h‰nen ymp‰rill‰‰n, ilkkuivat, tunkeutuivat h‰nen sieluunsa, kohottivat siell‰ pohjamudat.

H‰nt‰ rupesi ahdistamaan. Mutta h‰n ei ollut sit‰ huomaavinaan. Tuska kohosi syd‰meen, patoutui siell‰ kovaksi ker‰ksi.

Mit‰, mit‰ h‰n tahtoi?

H‰n oli joutunut Aliinan portille huomaamattansa. Oli kulunut jo aikaa, kun h‰n viimeksi siell‰ k‰vi. Mit‰ h‰n siell‰ teki? H‰n oli v‰synyt naisiin.

Mutta jonnekinhan menn‰ t‰ytyi.

H‰n pakotti itse‰ns‰ ja meni sis‰‰n.

IV

"Minulla on vaikea olla."

"Mik‰ sinulla on?"

"Minulla on vaikea olla."

"Sin‰ n‰yt‰t kalpealta, oletko sairas?"

"En."

Aliinan rinta aaltoili. H‰nen katseensa oli synkk‰ ja sairas.

"Sin‰ olet sairas."

"En."

H‰n heitt‰ytyi Hermanin kaulaan kiihke‰n‰.

"Herman, Herman, vie minut pois, vie minut pois!"

Mutta Herman ei jaksanut.

"Jos sin‰ tiet‰isit."

"Mit‰?"

"Mik‰ tuska on t‰‰ll‰."

H‰n painoi syd‰nt‰ns‰.

"Sin‰ et v‰lit‰ en‰‰, min‰ tied‰n sen, sin‰ et tahdo minua en‰‰."

H‰nen vartalonsa v‰‰ntyi taaksep‰in, silm‰t puristuivat kiinni.

"Min‰ olen nuori viel‰, minun t‰ytyy el‰‰, suonissani polttaa, j‰‰ aina polttamaan."

"Aliina."

"Mit‰ sin‰ katsot, niin kylm‰sti katsot. Mene, mene pois."

H‰n v‰‰nsi k‰si‰ns‰.

"Ja mit‰ sin‰ t‰nne tulit, kun et tarvitse minua — mene, mene pois."

H‰n heitt‰ytyi v‰syneen‰ sohvalle. Herman laski k‰tens‰ h‰nen p‰‰ns‰ p‰‰lle. J‰nnitys laukesi ja Aliinan itku tyyntyi tasaiseksi.

Hermanin korvissa kaikuivat viel‰ Aliinan viimeiset sanat. Niiden tuskallisessa j‰nnityksess‰ oli vivahdus v‰‰r‰‰. Aliina liioitteli tunteitansa ja n‰ytteli j‰rkytt‰‰kseen h‰nen tasapainoansa. Mutta h‰nt‰ ei siten voitettu.

Ja mit‰ Aliina vaati h‰nelt‰? Eih‰n h‰nell‰ pit‰isi mit‰‰n vaadittavaa olla. Hermanin syd‰n koveni.

"Sin‰ rakastat kohtauksia", sanoi h‰n, "min‰ en jaksa mukana olla, vaikka mielell‰ni tahtoisin."

Aliina vaikeni.

"Ja mink‰ min‰ taidan, ruumiinkin ymp‰rill‰ t‰ytyy pit‰‰ j‰it‰, jos on liian l‰mmin, niin, kaikki m‰t‰nee, ellei aikanansa haudata."

H‰n n‰ki sanojensa vaikutuksen.

Mist‰ h‰n ne sanat sai? H‰n sanoi ne vain ajattelematta, ‰rsytt‰‰kseen. Ja niiss‰ oli tehty‰ ja iljett‰v‰‰ h‰nest‰ itsest‰‰nkin. H‰nh‰n se oli, joka kohtauksia nyt rakasti. Mutta h‰n ei lˆyt‰nyt oikeata itse‰ns‰.

L‰ksisikˆ h‰n pois? Sekin tuntui liialta ja luonnottomalta.

Aliina istui siin‰ kyyrysiss‰‰n niin pienen‰ ja raukkana.

Ihminenh‰n h‰n oli h‰nkin.

Hermanin rinnassa hajaantuivat tunnot pehmeiksi repaleiksi, jotka turvattomina h‰ilyiv‰t sinne t‰nne.

"Min‰ j‰‰n t‰nne."

"J‰‰."

"Jos sinulla olisi jotakin, ottaisimme pienen ryypyn, se kaikki sovittaa. Onko sinulla?"

"Konjakkia vain, siell‰."

Herman nosti kaapista pullon ja lasit ja he joivat ‰‰nettˆmin‰ ensin.

"ƒl‰ sin‰ sill‰ tavalla, Aliina, se on turhaa."

"Tied‰nh‰n min‰."

"Elet‰‰n hetki sellaisena kuin se tulee."

"Tied‰nh‰n min‰."

"Kuinka toiselle voi antaa, mit‰ itsell‰‰nk‰‰n ei ole, luuletko, etten min‰ tahtoisi, n‰ith‰n sin‰ alussa, kuinka me toisin, se on nyt jo kulunutta."

"Sinulle."

"Sinulle myˆs kohta, kunhan opit n‰kem‰‰n. Ne kuluvat aina, pohjalla kun siin‰ ei ole kuin koristelematon vaihto."

"ƒl‰ viitsi nyt niin puhua."

"En, maljasi ennen, rakkaani."

"ƒl‰, Herman."

"Ehk‰ se on tuo konjakki vain, menee p‰‰h‰n. — Sin‰ istut siin‰ ja odotat, pikku tyttˆ olet, sin‰ s‰ik‰hd‰t ihmisen alastomuutta, siihen on totuttava, siin‰ on kauneutensa, vaan eth‰n sin‰ ymm‰rr‰, sin‰ kun olet nainen, veren kultainen kukka, herkk‰‰, puhtainta luontoa — t‰ytyy ottaa teid‰t eri tavalla, kauniisti ja eri tavalla."

Herman kaatoi laseihin.

"Ei minulle niin paljon."

"Ei se pahaa tee — heti sinun silm‰si saivat toisen v‰rin, ne olivat ‰sken niin v‰rittˆm‰t ja arat."

"Eiv‰th‰n nyt en‰‰."

"Eiv‰t."

Kuumat pilkut olivat kohonneet Hermanin poskille, silmiin tuli eloa.

"P‰iv‰ voi olla raskas, tuntuu joskus, ettei sen p‰‰h‰n p‰‰sisik‰‰n."

"P‰‰see kuitenkin."

"P‰‰see. Tule t‰nne, Aliina." Hermanin silmiin tuli kostea ja l‰mmin kiilto. "Kuinka te olette ihania, naiset — teiss‰ olen min‰ el‰nyt el‰m‰ni ainoat hetket, teid‰n syliss‰nne unohtanut paljon."

"Maljasi, Herman."

Herman hymyili kaukaista hymy‰ns‰.

"Niin, juomme, tasapainon t‰hden, ymm‰rr‰tkˆ, kun min‰ sanon tasapainon t‰hden, niin min‰ tarkoitan, ett‰ t‰ytyy ihmisen jaksaa, jaksaa vaikka el‰v‰n‰ hautaansa astua."

"Rakas."

"Sanoinhan min‰, ettet sit‰ ymm‰rr‰, eik‰ tarvitsekaan. Jokainen ihminen on oma maailmansa, ei tarvitse toisen sit‰ ymm‰rt‰‰."

"Herman, kun sinun ‰‰nesi on kummallinen. Sinulla on kuuma, min‰ riisun nuttusi."

"Annahan olla, puhellaan. — Mit‰ min‰ sanoin? Niin, ett‰ ihminen on oma maailmansa. H‰nen rinnassaan on se maailma, ei sit‰ kukaan n‰e, ei aavista, mit‰ siell‰ milloinkin liikkuu."

"Painanko min‰ polviasi?"

"Et, pane p‰‰si tuohon olkap‰‰lleni — onko hyv‰ — on niin turvallista, kun on pieni olento, joka kuuntelee, kun toinen puhuu."

"Sinua, Herman, kuuntelee aina."

"Niin, sin‰ rakas. Min‰ tunnen, mit‰ sin‰ tunnet siin‰, onnellinen. Min‰ tunnen aina, mit‰ muut tuntevat, el‰n heid‰n kanssansa, rakastan heit‰ siksi. Mutta sitten v‰syy, palaa itseens‰, sulkeutuu muulle, kuuntelee vain yksin‰isten hetkiens‰ ‰‰nettˆmi‰ s‰veleit‰, lˆyt‰‰ sielunsa syvyydest‰ aarteita, kuin el‰v‰t olennot kohoavat ne sielt‰, saavat muotoja, luovat ymp‰rille rikkautta, jota kukaan ei n‰e eik‰ aavista — se on se puoli, se puoli ihmist‰."

He joivat.

"Ymm‰rr‰tkˆ sin‰?"

"Min‰ kuuntelen."

"Kuuntele. Sin‰ olet hyv‰, kun kuuntelet. Sin‰ kuuntelet kuin lapsi, tied‰t, ett‰ teet sill‰ hyv‰‰. P‰iv‰t tulevat ja menev‰t ‰‰nettˆmin‰ t‰‰ll‰, ei ole kenelle puheleisi, eik‰ tarvitsekaan."

"Tahdotko lis‰‰?"

"Kiitos, antaa olla. Sanoin, ett‰ se on se puoli. Mutta on toinenkin puoli, kylm‰ j‰rki. J‰rki, kylm‰ ja kirkas kuin kristalli. — Kun min‰ sit‰ ajattelen, tuntuu, tuntuu kuin min‰ jumaloisin jotakin ihmisess‰. — Aliina, kaadahan, rakas."

"J‰rjen malja."

"Lapsi, sin‰ puhut, sin‰ et tied‰, mit‰ sin‰ sanot, se on kenties sama kuin Jumalan malja, sin‰ et tied‰, siksi voit sin‰ sanoa. Ymm‰rr‰tkˆ, mit‰ on t‰ytynyt tapahtua, mik‰ hienostuminen luonnossa, ennenkuin sellainen voima kuin j‰rki on siit‰ puristunut. Ei, kuinka sin‰ sen k‰sitt‰isit. Voima, joka kohottaa kuolevan kaiken yl‰puolelle, ylˆs, josta hallitsee katseellaan avaruuden ‰‰ret, mittaa syvimm‰tkin syvyydet, ylˆs tietoisuuteen — jumaluuteen."

H‰n vaikeni.

"Ja kuka on katsellut el‰m‰‰ sielt‰, on lˆyt‰nyt kerran ihanan nautinnon. Siell‰ huvittelee koko inhimillisen pienuuden monista muodoista, ne eiv‰t s‰rje, ne eiv‰t koske en‰‰. Nauttii siit‰ viileydest‰, joka puhaltaa sammuksiin rinnan v‰r‰j‰v‰t liekit, j‰hmetytt‰‰ naurettaviksi kuvioiksi heikkojen aivojen lahjattomat liikkeet. Aukeaa vain laajat, j‰iset n‰kˆpiirit, jossa ihminen haihtuu pieneksi pilkuksi, j‰hmettyy samaan j‰iseen kokonaisuuteen mit‰‰n mielenkiintoa en‰‰ her‰tt‰m‰tt‰ —"

Herman vaikeni. H‰nen katseensa viipyi kaukana. Kuinka h‰n nyt hyvin tajusi, mit‰ h‰n tarkoitti.

"Niin, ett‰ niin voi olla —"

H‰n pyyhk‰isi k‰dell‰ otsaansa.

Aliina ei uskaltanut liikahtaa.

"Mit‰ min‰ puhuin — niin, istuhan viel‰, niin vaikenemme. En min‰ en‰‰ puhu, sinusta oli se ik‰v‰‰, sinun silm‰si pyyt‰v‰t muuta."

"Herman."

"Ei, enh‰n min‰ sill‰, et silt‰ huonompi ole, sin‰ olet vain nainen, el‰m‰‰ —"

"Maljasi."

"Vapautuaksemme, Aliina. Min‰ kuuntelin ‰sken omaa ‰‰nt‰ni, minua huvitti se — antaa ‰‰nen leikki‰ sanoissa. Huviksensa. Ajatusten kulkea niin kaukana, kaukana ja sekaantua mahdottomiksi. Se on yksin‰isen nautinto, ymm‰rr‰tkˆ?"

"Ymm‰rr‰n."

Herman tuijotti lasiin ‰‰netˆnn‰.

"El‰m‰n ainoa rikkaus on se, mit‰ itsest‰ns‰ voi puristaa — ja mit‰ on sek‰‰n?"

"Sin‰ olet jo v‰synyt, otanko min‰ keng‰t jaloistasi?"

Aliina riisui keng‰t h‰nen jaloistaan ja sai h‰net vuoteelle.

"ƒl‰ v‰lit‰ minusta, Aliina, ‰l‰ v‰lit‰."

"Nukuhan, rakas."

Herman nukkui heti. Mutta Aliina j‰i viel‰ istumaan.

H‰n k‰sitti, ett‰ se oli lopussa.

H‰n istui kauan ajattelematta mit‰‰n.

RAKKAUTTA

— Mit‰s, hyv‰stih‰n se meni. Se v‰h‰n siin‰ alussa sotki, ett‰ h‰n aloitti sen tavallaan kuin v‰‰r‰st‰ p‰‰st‰. Miehet, ne nyt eiv‰t sellaista huomaa.

— Sit‰kˆ ne —

— Se siin‰ vain oli. Mutta kun min‰ kerron sen alusta, kuinka se k‰vi.

— Kerrohan.

— Ensiksi se sanoi: "Saanko luvan kysy‰, onko neiti koskaan rakastunut?"

— No, mit‰ sin‰ sanoit?

— Mit‰. Min‰ sanoin, ett‰ mit‰ se kauppias tyhj‰‰. Jos nuorempana lienee tullut hullutelluksi, niin ei niist‰ nyt en‰‰ mit‰‰n.

— Oikein.

— Se oli pannut k‰tens‰ t‰h‰n n‰in polvelleni ja sanoi, ett‰ h‰n tahtoisi oppia rakastamaan.

— Mit‰ sin‰ siihen sanoit?

— Mit‰, mit‰ min‰ sanoin — en mit‰‰n. Ajattelin ensin viskata sen k‰den siit‰ pois, vaan ajattelin sitten, ett‰ ehk‰ kuitenkin oli paras aikanansa katsoa, ja siin‰ valossa min‰ enemm‰n rupesin h‰nt‰ siet‰m‰‰n. Sitten h‰n sanoi, ett‰ olin lihonut. — "Kauppias tyhj‰‰", sanoin. "Olette", sanoi h‰n ja koetti toisella k‰dell‰ selk‰‰ni. "Saanko luvan rakastaa", kysyi h‰n. "Mit‰", sanoin min‰. "Jos antaisitte l‰hesty‰ itse‰nne", sanoi h‰n. "Ja sitten?" "Rakastaa niinkuin ihmisill‰ on tapana." "Ja mit‰ tarkoitusta varten, jos saan kysy‰. — Ei, kauppias ajattelee ensin, eih‰n n‰ill‰ ijill‰ en‰‰ — lapsena jos on utelias ja niin edesp‰in, ett‰ hurmaantuu ja niin poisp‰in — mutta jos kauppias tahtoo minua kysy‰, niin kysyy vain suoraan ja ilman kiertoteit‰, ett‰ min‰ ymm‰rr‰n sit‰ mukaa vastata. — Oliko se h‰nen ajatuksensa", kysyin. Oli, se oli h‰nen ajatuksensa, mutta ettei h‰n varmoja kauppoja viel‰ kyll‰ ollut ajatellut tehd‰, jos saisi ensin luvan v‰h‰n niinkuin rakastella.

— "Ei, ennenkuin h‰iden j‰lkeen", sanoin min‰, "sitten laillista tiet‰".

— "Tietysti sitten", sanoi h‰n, eik‰ h‰n laittomuutta tarkoittanutkaan. H‰nen ajatuksensa kulkivat juuri laillista tiet‰. H‰n sanoi, ett‰ h‰n oli aina ajatellut, ett‰ kun varoja kertyi siksi, ett‰ oma vaimo kannattaa el‰tt‰‰, niin h‰n sen el‰tt‰‰, sen verran on hyv‰ olla mukavuutta ja iloa.

— "Tietenkin", sanoin min‰. Ja sitten sanoin, ett‰ kyll‰h‰n min‰ naimattakin toimeen tulisin. Tietysti tulisinkin. Minulla on konttorista palkkaa jo 75 mk kuussa ja pankissa on jo liki 500 vanhan p‰iv‰n varoja. Mutta tietysti parempi on aina parempi. Jalkojen t‰hden nimitt‰in. Ne eiv‰t en‰‰ kohta sied‰ vedossa seisomista. Niiss‰ kun on reumatismia. Ett‰ h‰n nyt sen tiet‰‰, ettei j‰ljest‰p‰in tarvitse tulla sanomaan, ettei tiennyt ottaessa. Muita vikoja ei ole, ja jos h‰n kustantaa ensi kes‰n‰ parisataa niihin jalkoihin, niin voisi sen pakotuksen kylpe‰ pois, ettei siin‰ suhteessa olisi vasta kustannuksia.

— "Juu", sanoi h‰n, h‰n antaa, jos naimisiin menn‰‰n. — Eik‰h‰n se siit‰ somene, kun ment‰v‰ kerta kuitenkin on ja kun saa viel‰ sellaisen varman ihmisen, joka ei tee mit‰‰n h‰mmennˆksi‰ h‰nen el‰m‰ss‰‰n, niin ennen h‰n v‰h‰n kustantaa, sill‰ on h‰n sen verran el‰m‰ss‰ n‰hnyt, ett‰ mink‰ tavaran helpommalla saa, on se sit‰ huonompaa.

— "Niin, oma asianne, tehk‰‰ kuten tahdotte", sanoin min‰.

— "Talo on siin‰ valmis."

— "Ja liinavaatteet min‰ itse kyll‰ kustannan", sanoin min‰.

— "Ja rahaa on, jos tarvis vaatii."

— "Ei, kiitoksia, ei ennenkuin h‰iden j‰lkeen, se on tavallinen taksa."

— "Sitten se on sit‰ myˆten valmista", sanoi h‰n.

— K‰vi miten k‰vi, ajattelin siin‰ itsekseni, hyvin hullusti ei t‰ss‰ k‰y. Mieheen kyll‰ ajan pitk‰‰n tottuu. Parasta aina tehd‰ aikanansa, mit‰ teht‰v‰ on. Ja kun t‰m‰ on varakas ja tasainen. Siin‰ silt‰ puolelta ei ole mit‰‰n, ja muista puolista min‰ kyll‰ suoriudun. Ei niin, ettei minusta olisi ollut kˆyh‰n miehen vaimoksi. Kˆyh‰lle min‰ olin luotu. Min‰ olisin ollut hyv‰ kˆyh‰n miehen vaimo. Min‰ olisin paremmin ymm‰rt‰nyt kˆyh‰n kohdan ja surkuilematta tyˆt‰ tehnyt ja kohtaa kohentanut. Mutta niin ei sattunut. Se, jota ajattelin, ei minuun katsonut. Ei varmaan tiennyt, mitk‰ ajatukset mieless‰ liikkuivat ja vuosia kummittelivat. "ƒl‰ ajattele", sanoin min‰ itselleni, "‰l‰ ajattele tyhj‰‰, ei h‰n sinusta huoli". Mutta jos huolisi sittenkin, kangasti mieless‰ aina ja min‰ ajattelin. Kun on ne vuodet, jolloin ment‰v‰ olisi, ajattelee. Mutta kun ei, niin ei. Se on juuri se, ett‰ kun ei, niin ei. Ja miehi‰ on sitten monta. Ja niist‰ muista ei toinen ole kummempi kuin toinenkaan. Eik‰ sek‰‰n olisi ihmist‰ kummempi ollut. N‰inh‰n min‰, mik‰ se oli. Mutta annas, kun se kangastaa ja mieleen kaihin j‰tt‰‰. — No niin, sanoin min‰ sitten t‰lle viel‰ sen, ett‰ miehen pit‰‰ olla selv‰p‰inen ja ymm‰rt‰‰ sit‰ maailmanj‰rjestyst‰, jonka alle on alistettu, niin ett‰ esimerkiksi kun nainen, jonka on ottanut itse‰ns‰ varten ik‰‰nkuin, ei vaadi vuotuista palkkaa oloistaan, niin se tyˆ, jonka nainen pes‰‰n tekee, on niinkuin vapaaehtoista hyvyytt‰, ja ettei palkoista tule puhetta — niin, sit‰ voi sanoa vaikka rakkaudeksi. Ymm‰rt‰‰kˆ h‰n sen, kysyin min‰.

— Ymm‰rt‰‰, t‰ydellisesti ymm‰rt‰‰, sanoi h‰n. Mutta ett‰ h‰n antaa myˆs vapaasti rahoja. Ei niihin hyvin tarkkoja rajoja pantaisi, ja sit‰kin sopii sanoa rakkaudeksi.

— "Juu, sopii kyll‰", sanoin min‰. Ja sill‰ se oli tehty. Huomenna mentiin ja ostettiin sormukset.

MATAMI R÷HELIN

"Asuuko t‰ss‰ matami Rˆhelin?"

"Justikka, k‰yk‰‰ sis‰‰n, olkaa hyv‰."

"Ehk‰ minulla on kunnia, ehk‰ se on matami itse?"

"Juu, min‰ olen Rˆhelin ja minun mieheni on myˆs Rˆhelin."

"Onko se matami kun on k‰ynyt siell‰ ilmoittamassa ottavansa pienen lapsen hoitoon?"

"Jassoo, se on neiti, neiti on hyv‰ ja istuu. T‰ss‰ on parempi, toppastooli."

"Kiitos."

"Se olisi neidin oma lapsi kuin olisi ulosannettava?"

"Niin."

"Ja vanhako on lapsi, jos saa kysy‰?"

"Kaksitoista vuorokautta."

"Ai-ai, neiti kulta."

"Se alkaa olla jo haitaksi."

"Tietysti, tietysti."

"Pit‰‰ matkustaa, on paikka toisessa kaupungissa."

"Tietysti, tietysti."

"Mutta jos matamin sopii ottaa se."

"Sopii, neiti on huoleti, ihan niinkuin sit‰ ei olisi ollutkaan."

"Min‰ ostan kyll‰ vaatteet ja leningit ja kaikki kauniit ja matami on hyv‰ ja katsoo vain sen per‰‰n, ja kun ulkoilmaan vied‰‰n, pit‰‰ se myssy st‰rk‰t‰ n‰in t‰st‰ edest‰ ja piipata — onko matami n‰hnyt herraslapset?"

"Jaa — herraslapset — niit‰ ne on minulla olleetkin, kaikki hyvi‰ ja kauniita lapsia, oikeiden ihmisten j‰lkel‰isi‰. Paljon niit‰ t‰‰ll‰ laitakaupungilla s‰ilytet‰‰n, monessa niist‰ vain elet‰‰n, niist‰ syˆd‰‰n, niist‰ juodaan ja niist‰ kaikki vippelkonstit koetaan. — Tiet‰‰h‰n neiti, mit‰ sakea el‰m‰ sis‰ll‰‰n pit‰‰."

"Jaa."

"Vaan niinkuin minun mieheni sanoi, ett‰ jos sit‰ peli‰ pelaat, niin muuta elinkeinoa ei meill‰ laajemmin harjoiteta. Paitsi ett‰ min‰ nyt joskus jonkin ruumiin pesen, mutta lapset pidet‰‰n siistin‰ silt‰, ettei niinkuin monessa paikassa — luvalla sanoen — matoja —"

"Osch —"

"Niin, n‰keekˆ frˆˆken, ja n‰lk‰‰. — Vaan min‰ kun otan ja t‰yt‰n sen hyv‰sti ruualla, ett‰ veri on lihavaa ja sakeaa, sitten niit‰ ei haluta huutaa, pit‰v‰t ik‰‰nkuin raskaampaa olentoa."

"Jaa, niin, paljonko matami sitten tahtoo?"

"Kyll‰ sovitaan, frˆˆken, kyll‰ niist‰ sovitaan. Frˆˆken parhaiten tiet‰‰, mink‰ verran asia on h‰nt‰ helpottanut."

"Matami hyv‰ m‰‰r‰‰ vain ensin."

"N‰keekˆ frˆˆken, jokunen antaa lapsensa kuukausittain el‰tt‰‰, jokunen antaa sen summissa ulos. Joku hienompi antoi 35 kuussa, ja sitten piti puhtaus olla ja terveytt‰ hoitaa ja kokonainen maito ja kaikki niin hyvin. — Sitten on v‰hempi ollut ja summissa ollut ja sitten sattuu, kun ovat pieni‰ ja puristuksessa kasvatettuja, ett‰ kuolevat. Eih‰n neiti ole puristanut itse‰ns‰?"

"En."

"Ei sitten. Vaan mit‰ minun pitik‰‰n sanoa, — niin, ett‰ monet pit‰v‰t, ett‰ on onni, kun viatonna kuolee — ett‰ sit‰ on niin erilaisia el‰m‰nymm‰rryksi‰ ja monella eri tavalla voi asiata ajatella, pahaa ajattelematta — kukaan ei pahaa silt‰ tahdo tehd‰ — ei, tietysti ei. — Vai voisiko ‰iti, jos suotta niinkin ajatteleisimme, oman lapsensa hengilt‰ ottaa, vaikka haitaksi olisi? Ei moni. Niit‰ on heikkoja syd‰mi‰, jotka eiv‰t voisi sit‰ sitten koskaan unohtaa."

"Eih‰n toki, kuinka matami —"

"Eih‰n toki, rakas neiti, eih‰n toki. Ei sit‰ voisi. Eik‰ ole tarviskaan. Asian kuljettaa toista tiet‰. Joku sata ei merkki‰ el‰m‰‰n j‰t‰ ja joku lapsi, ei senk‰‰n tarvitse merkki‰ j‰tt‰‰. Toisella on aikaa ja se hoitaa ja tarvitsee rahaa omaan onneensa taas. Minun mieheni, n‰hk‰‰s frˆˆken, on sellainen, se vie — tied‰tteh‰n te miehet, frˆˆken."

"Jaa, matami."

"Jaa, min‰ poikkean — niin, kuinkas me nyt asian ajatteleisimme — neiti on nuori ja kaunis ihminen, ihan kuin posliinista nukki. Eih‰n neidin tarvitse puutetta k‰rsi‰?"

"Ei."

"Niin ei. Jaksaako neiti sitten maksaa kerralla 300?"

"Ja ei muuta?"

"Ei muuta. Nyt. Tahi niin, ett‰ neiti kirjoittaa sitten osoitteensa ja nimens‰ ja min‰ kirjoitan sitten tarkemmin. Sill‰ jos lapsi kuolee — niit‰ ei tied‰ pieni‰, niin on kirstuvaatteet laitettavat ja kellot ja papit kustannettavat — niin, n‰keekˆ frˆˆken, niihinkin menee pitk‰lle kolmattakymment‰. Se on minulta aina mennyt. Min‰ kun puhtaasti ihmisten tapaan kaikki laitan, kaikki, kaikki, ja lapsen hyv‰sti hoidan, aina ajatuksen kanssa — lapsen parhaan kyll‰ ymm‰rr‰n."

"Min‰ kaikki maksan. Ett‰ vain lapselle — ei mit‰‰n — ett‰ kaikki on hyvin — kyll‰ min‰ maksan ennen — se on niin pieni ja siev‰, matami ei usko, se nauraa —"

"Ai, neiti kulta, sen matami kyll‰ uskoo."

JOSEFIINA

JOSEFIINA, pelastusarmeijan kapteeni.
AMANDA, palvelijatar.

AMANDA: Huh — huh, kun siell‰ on kuuma.

JOSEFIINA: Kuuma, min‰kin l‰ksin v‰h‰n j‰‰hdyttelem‰‰n.

AMANDA: Pitk‰lt‰ se jaksaakin saarnata t‰m‰. Kuuluu olevan se entinen
Laiska-Lassi.

JOSEFIINA: Kas, eikˆs se ole Amanda? Puhui niin tutusti. Tunnetteko minua viel‰, neiti?

AMANDA: Jo toki. Josefiina —

JOSEFIINA: Niin, Josefiina. Muistipas. Ajattelin jo, ett‰ tunteekohan tuo, kun niin eri teit‰ on vaellettu, eik‰ Jumala niin moneen vuoteen ole yhteen saattanut. Niin, niin kulkevat ihmiset t‰‰ll‰. — Palvelijanakos ollaan?

AMANDA: Mitenk‰s muuten.

JOSEFIINA: Ja niin koketisti puettu.

AMANDA: Mitenk‰ niin?

JOSEFIINA: Kun on rimsuhameet ja kaikki. Vaan enh‰n min‰ tuomitakseni, en, en toki. Mik‰ min‰ olen, Amanda sen ymm‰rt‰‰. —

AMANDA: Ja sit‰ ollaan jo kapteenina ja rouvanakin jo liet‰nee.

JOSEFIINA: Sanoo rouvana, ei toki rouvana viel‰, kunhan kapteeninakin ensin. Jumala kun t‰h‰n palvelijakseen kutsui. On h‰n toki minusta huolen pit‰nyt, varannut minulle hyv‰n kohdan, paremman kuin monille muille.

AMANDA: On tainnut.

JOSEFIINA: Kaikinpuolin paremman. T‰ss‰k‰‰n ei tyˆn pakkuuta, ei muuta kuin ollaan ja matkustellaan. T‰llainen kirkko se on paras t‰m‰ns‰‰tyisille. On kuin kotonaan — ja kuule, marjassa kun ennen yhdess‰ k‰ytiin — muistatko?

AMANDA: Muistan toki.

JOSEFIINA: Ja kaikesta puheltiin ja luvattiin puhua vastakin. — Niin, kuule, onko sinua jo kysytty?

AMANDA: Ei.

JOSEFIINA: Kyll‰ ne kohta kysyv‰t. Noin lihava ja punakka. Sinun pit‰‰ liikkua enemm‰n, ett‰ huomaavat.

AMANDA: Enp‰ min‰ miehist‰.

JOSEFIINA: Ole vaiti. Vai onko paikka parempi?

AMANDA: Onpa se. Yksi herra hoidettavana, eik‰ vaimov‰est‰ vastusta.

JOSEFIINA: Vai niit‰ maita. Eip‰ sitten tietenk‰‰n. Jos viel‰ perintˆj‰ odottanet. Mutta kuulehan, on se Jumala antanut minulle paremmat kohdat — niin, sinulle sen sanon, on se antanut paremmansorttiset rakastajatkin.

AMANDA: El‰h‰n.

JOSEFIINA: Juu — konttoristi oli se ensimm‰inen, Isaksonin kaupasta, siit‰ teid‰n kirkkonne vierelt‰.

AMANDA: Kyll‰ tied‰n.

JOSEFIINA: Ja sitten, uskopa tahi el‰, koulunopettaja oli oikein se toinen, sill‰ oli virat ja pelit.

AMANDA: Ja vaimot?

JOSEFIINA: E-hei. Onko sit‰ pakko muiden — onpa miehi‰, Luojan kiitos, maailma t‰ynn‰.

AMANDA: Vai niin sit‰ sin‰.

JOSEFIINA: Niin, on sit‰ mulla ollut jo romantiikkaa — mit‰?

AMANDA: Onpa ollut — ihanko sin‰ sitten — no, pulska tuota oletkin.

JOSEFIINA: Pulskaksi ne ovat kaikki t‰h‰n asti sanoneet, mit‰ tuota sitten lienee.

AMANDA: Eikˆ ne vaimokseen pyydelleet?

JOSEFIINA: Pyh — mit‰ miesten sanoista. Kun rakastuvat, ovat pehmeit‰ kuin tuo yksi lankavyyhti, kietaisi vaikka sormensa ymp‰ri.

AMANDA: Ha-ha-ha-haa.

JOSEFIINA: Saa niille syd‰mess‰‰n kerrankin nauraa. — Ja kuule, sitten min‰ satuin t‰nne armeijaan. Jumala k‰‰nsi syd‰meni kerran ja sen j‰lkeen tulin t‰nne j‰‰neeksi, ja elett‰v‰h‰n sit‰ on, samahan se mill‰, ja t‰‰ll‰ tapasin sen Kattaisen sitten —

AMANDA: No?

JOSEFIINA: Phy — el‰ virka, eih‰n siit‰ mihin — se kuolee kohta.

AMANDA: Sekˆ —

JOSEFIINA: Se juuri se sama Kattainen.

AMANDA: Se sulhasesi?

JOSEFIINA: Ei se, vaan sen sulhasen veli. Taikka se on oikeastaan niin, ett‰ lupauduin sitten salaa sen sulhaseni veljelle, kun se itse on keuhkotaudissa ja kuolee ja kun Jannelta silloin kuoli entinen vaimo — se on Janne se, joka pyyti minua, kun paremmin tarvitsee vaimon, kun se j‰‰ t‰nne maan p‰‰lle el‰m‰‰n viel‰ ja on terve ja vahva ja niin herttaisaverinenkin, kuultaa kuin tuo yksi mansikkamarjan kylki vain.

AMANDA: Te odotatte sitten sen toisen kuolemaa?

JOSEFIINA: Mit‰s, sit‰h‰n sit‰ tietenkin.

AMANDA: Mutta se on synti.

JOSEFIINA: Mik‰ synti? Jumalahan h‰net itse pois kutsuu.

AMANDA: Vaikka.

JOSEFIINA: Ja jos el‰isi, kyll‰h‰n min‰ sitten Kattaisenkin ottaisin, kun kerran lupasin, vaikka Janne se on toista, ei se ruikuttele, se kun sieppaa naisen itselleen, niin sit‰ on sitten sen ja sill‰ hyv‰.

AMANDA: Onko sekin armeijalainen?

JOSEFIINA: Ei toki. Se on Isaksonin hevosrenki, se Kattainen oli, mutta ihmeesti se kest‰‰ kitua.

AMANDA: Jumala tahtoo teit‰ koetella.

JOSEFIINA: Tahtoo. — Min‰ kohta t‰ss‰ v‰h‰ttelen.

AMANDA: Mit‰ —

JOSEFIINA: Mokomastakin, en paremmin sano.

AMANDA: Mit‰, Jumalaako tarkoitat?

JOSEFIINA: Ei, Kattaista. Kyll‰h‰n Jumala minun kuormani tiet‰‰ ja kaikki lopulta hyv‰ksi k‰‰nt‰‰ ja lapsen kanssa luokseen korjaa.

AMANDA: Mink‰ lapsen?

JOSEFIINA: Sen, joka siit‰ entisest‰ vaimosta Jannelle j‰i. Kuuluu jo huonona kituvan sekin.

AMANDA: Mit‰ mies ajatteleisi, jos tiet‰isi, ja mit‰ Jumala ajattelee?

JOSEFIINA: Janne tiet‰‰ ja Jumala tiet‰‰ kanssa, mit‰ min‰ toivon, ja ymm‰rt‰v‰t sen. Ja muuten, Jumalasta ja miehist‰ el‰ mulle sano, niist‰ on mulla omat ajatukseni ja niit‰ en sotke. — Tietenkin, tarpeenhan ne ovat molemmat ja hyv‰t, mutta ei ne niin — eih‰n niit‰ niin syd‰n kourassa pel‰t‰ tarvitse.

AMANDA: Kyll‰. Jumalaa toki — jos h‰n k‰y rankaisemaan.

JOSEFIINA: Ik‰‰nkuin ei H‰nell‰ muuta tyˆt‰ olisi. Ja mit‰ huvia H‰nell‰ olisi ahdistaa meit‰ — ylistet‰‰nh‰n H‰nt‰ ja kiitet‰‰n aina kaikesta.

AMANDA: Vaikka.

JOSEFIINA: Sano mit‰ sanot, en min‰ luule H‰nell‰ olevan suurtakaan moitteen sijaa minussa. Jos joku paikka ei niin rikulleen sattuisikaan, eikˆ H‰n ymm‰rt‰ne. — Ja siksi toisekseen, itseh‰n H‰n ihmisen kuvakseen loi, mieheksi ja vaimoksi H‰n heid‰t loi —

AMANDA: On se v‰h‰n niinkin — katsohan, taitavat tulla jo sinua hakemaan.

JOSEFIINA: Ne minua laulamaan. Hyv‰sti sitten — hyv‰sti. Mutta eikˆ sinustakin, kun ihmiskohtaa ajattelee, se huvi siin‰ vain ole, ett‰ — rakastella — puhtaasta syd‰mest‰ tietenkin — ja kuule, min‰ rakastan ihan kerrassa —

AMANDA: Joudu, veikkonen.

JOSEFIINA: Hyv‰sti. Toiste sitten. — Mutta usko pois, tuollaisen rimpsuhameen min‰kin viel‰ laitatan.

AMANDA: Ha-ha-haa —

MAANTIELLƒ

"P‰iv‰‰."

"P‰iv‰‰ p‰iv‰‰."

"Mist‰ matka?"

"Kirkonkylist‰ tuolta."

"Asioissako se Pekka siell‰ oikein?"

"Mitenp‰ lie —"

"Taitaa niiss‰ sulhaspuuhissaan kuleksia?"

"Ei tuota niiss‰, he-he."

"Ne kieliv‰t sit‰ Pekkaa jo kuulutetun."

"Kuulutti mit‰ kuulutti, ei niist‰ kaikista kuulutuksista."

"Purutko tuli?"

"Oisi tuota nekin, vaan ei sopiutuneet t‰ss‰."

"Vai ei sopiutuneet."

"Ei sopiutuneet."

"No, eip‰ auta sitten muu kuin vihint‰."

"Mit‰p‰ tuota."

"Mik‰ ettei?"

"Tokko tuota."

"Mik‰s on vaimolla vikana?"

"N‰kyy sit‰ vikaa olevan itsekussakin."

"Neh‰n sit‰ sanoi, ett‰ tyˆteli‰s ihminen se on, joko silt‰ nyt siell‰ selk‰ katkesi — ett‰ tyˆteli‰s ne siit‰ Riittastiinasta sanoi."

"Tyˆteli‰s, tyˆteli‰s ihminen, ei sen puolesta, vaan kovin on muuten rohmu."

"Vai on rohmu?"

"Rohmu. Se siihen mˆkille kapristiin ensi kuulutuksen pyh‰n‰ sit‰ j‰rjestyst‰‰n pit‰m‰‰n. Pit‰kˆˆn kun pit‰‰, se karja sen ihmisens‰ tahtoo — kyll‰h‰n t‰m‰ sit‰ karjaa ja muutenkin, mik‰p‰ siin‰, vaimoihminen, vaan annas kun se voita lokkasi kakulleen, no jo ihmett‰."

"Vai lokkasi."

"Lokkasi. Nokare se ei ollut mik‰‰n menness‰‰n suupalalla, ei se sit‰ siloittamaan eik‰ tasoittamaan kuin tuo muu ihminen, 'ved‰ pitemp‰‰n tuota', sanoin min‰, vaan ei se sit‰ vet‰m‰‰n — eik‰ se niin ett‰ yht‰ palasta paljaaltaan. Ja kun siit‰ sanalle sakenin, se terhent‰m‰‰n, ett‰ h‰n menee muualta palveluspaikkaa hakemaan, jos t‰ss‰ s‰rpimett‰."

"Vai niin tuo."

"Niin; sanot niit‰ pit‰v‰si, vaan voilla ei meill‰ em‰nti‰ lihoteta — sanoi se ‰itivainaa aina ennen, ett‰ siit‰ sen, Pekka, oikean vaimon merkin tied‰t, ettei se kuivaa leip‰palaa suunsa sivu kierr‰."

"On se sit‰kin."

"On se — jo se Riittastiina hˆk‰ystiin l‰hte‰ siit‰, vaan min‰ kielottelemaan, ett‰ palvelusihminenh‰n se on otettava t‰h‰nkin, ja jos t‰st‰ ei nyt t‰‰n enemp‰‰ t‰st‰ kaupasta sakia, niin sopii sit‰ t‰ss‰kin."

"Siihenkˆ se j‰i?"

"Siihenh‰n se j‰i, se siihen nelj‰ll‰ markalla kuun sitten ja talon keng‰t ja pitovaate — vaan se suuhunsa sen kaikki, ei niin ett‰ penni kiertyisi taskuun, se sit‰ voita ja sit‰ kahvia minulta ostaa kiehitt‰‰ — ja kun on omissaan, ostakoon, mit‰p‰ min‰ h‰nest‰."

"No jo on."

"No jo on, sit‰ min‰kin. Muuten tuo on ihminen, enemm‰n kuin kunnon ihminen ja riski, se siin‰ pojan tehd‰ kapristi sivussa viime viikolla."

"Vai jo pojan."

"Jo."

"Se on Pekan poika?"

"He-he, kenenk‰s se muiden, sit‰h‰n se on minun perua."

"Joko siit‰ papille sanoit?"

"Sanoinhan tuota."

"Eikˆ pappi nuhdellut?"

"Mit‰p‰ se olisi nuhdellut."

"Niin, mit‰p‰ tuo."

"Se kun on pantu niill‰ keinoin lis‰‰ntym‰‰n tuo ihminen, niin mik‰p‰ auttoi, eip‰ tuo niist‰ puuhista ole irti pappikaan."

"Eip‰ ei, mit‰p‰ sit‰ pappikaan."

"Min‰ sit‰ v‰h‰n niinkuin kysyin, ett‰ onko h‰nell‰ k‰ynti‰ siell‰p‰in, ett‰ jos olisi ristitt‰‰ ja ripitt‰‰ niit‰ siin‰, ett‰ jos mik‰ tapaturma ja se siin‰ ristim‰tt‰ kuolisi, niin mitenkuten tied‰p‰s se viimeisell‰ tuomiolla siell‰ toisten jalkoihin sotkeutuisi."

"No, sanoiko tuo olevan siell‰p‰in k‰ynti‰?"

"— niin min‰ manasin, ett‰ jos se pappi ei sinnep‰in, niin ne on kirkolle kyyditt‰v‰t."

"Sanoiko tuo olevan k‰ynti‰?"

"Sanoi, ett‰ kun h‰n tuo nahkoja sinne suutarin mˆkille, kun kuului saappaan tietto olevan, niin sanoi, ett‰ samalla h‰n k‰ypi, osta vain kahvit siksi."

"Vai kahvit."

"Kahvit, johan nuo nyt raskii, jos ei entist‰ — on sit‰ pastorilla meist‰ nurkkakuntalaisista huolta, sit‰ kun syntyy ja kuolee ja el‰‰ ihmisellisiss‰ menoissa t‰m‰ syntinen — vaan ei tuo tuosta pahaa tyk‰nnyt, nauroi vain ja vakuutti tulevansa."

"Mik‰ siin‰, ett‰ se ei niihin purkuihin ryhtynyt?"

"Ei ryhtynyt — kovin se niill‰ hintaa piti."

"Vai piti, paljonko tuo tahtoi?"

"Sanoi 5 markkaa tahtovansa, pyytelin siin‰, ett‰ eikˆ se pastori huokeammalla, kun sit‰ ollaan vain mˆkin miehi‰ ja se kihlattu morsian palvelusihmisi‰, vaan ei sanonut voivansa, sanoi ett‰ se juoksee joihinkuihin tuomiokirjoihin, mihin juossee."

"Niihinh‰n se."

"No, joutaapahan sitten kuulutus olla voimassaan, eip‰h‰n se siin‰ kiikastane, onpahan siin‰ se ihminenkin paremmin kuin lain varjon alla ja pit‰‰p‰ h‰net siin‰ leiv‰n leipojana ja karjan katsojana, kun sit‰ ei kuitenkaan vaimoihmisett‰ —"

"Vihit‰ pois."

"Sanoi se pappikin ja naureskeli, ett‰ vihit‰ pois, Pekka, ett‰ kyll‰ h‰n vihkii, vaan min‰ sanoin, ett‰ joutipahan olla, pysyyp‰ se siin‰ vihkim‰tt‰kin, jos sen siihen vihkii, niin se siin‰ sit‰ voita lokkii kuin mik‰kin voilokki."

LƒHT÷

"Ukko, nousetko siit‰ ylˆs."

"Noustaanpa, noustaanpa — mik‰ h‰t‰n‰?"

"Niit‰ tuli nyt sinne tupaan."

"Vai tuli, joutaapa tulla."

"Tokko tuosta kohenet!"

"Pit‰‰kˆˆn tuota, oliko ne mit‰ miehi‰‰n?"

"Ne niit‰ poliisimiehi‰ n‰kyiv‰t."

"Vai niit‰ ne, no, siet‰‰p‰, siet‰‰p‰ t‰st‰ sitten v‰hitellen koheta."

"Voi, voi, nyt ne viev‰t sinut, kun eh‰titkin kulettelemaan niit‰ hirvenlihoja, johan min‰ sanoin, ett‰ sakottavat sinua viel‰. Olisi Matti itse joutanut kaupita kaatamansa."

"Kaupittu mik‰ kaupittu."

"Maksetaan pois se sakko, eikˆh‰n nuo tuota, jos oikein pyyt‰isi —"

"Johan sin‰ nyt, jopa jo, niinkuin ei t‰st‰ sinne joutaisi."

"Sinne sen mieli n‰kyy palavan, enkˆ min‰ sit‰, ett‰ sinne sen mieli palaa."

"Ehee, vai palaa."

"Kun viimeisi‰ henki‰‰n tuossa haukkomassa, jalat kuin mitk‰kin pˆlkyt, ei ylˆs en‰‰ omin voimin p‰‰se."

"H‰t‰kˆs siell‰ on istuessa?"

"Mene tied‰, jos tuota kuollet tuonne viel‰."

"Mik‰p‰ tuossa, jos tuota tuotakin."

"Linnassa, voi-voi —"

"Kuoltavahan sit‰ on kuolevan kuitenkin."

"Kun synnillisen‰ siell‰, et armon osuuteen joudu. Haettaisit papin, kun l‰htˆ l‰henee."

"Vai papin, ehee —"

"Ett‰ suurinta synti‰‰n tuossa sovittaisi, ennenkuin hetki on myˆh‰."

"Synti‰kˆ, synti‰kˆ tuota lienee ollut t‰‰ll‰ tekem‰ss‰?"

"Kun olisi menn‰ tuntoonsa itsekunkin, t‰m‰ lihojen myyntikin, mitenkuten sekin synnin puolelle pantanee, ottaneeko tuo tuosta helpottuakseen, ett‰ sit‰ t‰ss‰ ajallisessa ajassa sovitellaan?"

"Niin, mitenp‰, mitenp‰ tuo tuosta ottanee."

"Ja jos sinulle niinkuin se l‰htˆ — niin sit‰ on sit‰ rikett‰ minunkin puolellani. — T‰ss‰ tuonoissa vuonna kun otin sen 25-pennisen, jota kaipasit, otin kirkonkukkaroon vied‰kseni, se kun se lehm‰kin poti sin‰ vuonna, vaan se synti sokaisi, ett‰ sinne kukkaroon pistin siit‰ 10-pennisen — sit‰ sitten sill‰ lopulla join kahvia suntion mˆkill‰ — niin ett‰ el‰ sin‰ siit‰ viimeisell‰ tuomiolla p‰‰lleni kanna."

"Ho, joutaapa, joutaapa olla kantelematta — ehee — sit‰ kaikenlaisia hupakoita, mink‰ sinuakin, l‰hdep‰s parisenkymment‰ vuotta vanhemmalle kˆmpyr‰lle — ehee — nuori ihminen — no se teet‰tt‰‰."

"No nyt se —"

"Vaan taisivatpa, taisivatpa ne petty‰ nyt tuomariherrat, jos t‰st‰ jollakulla p‰iv‰ll‰ — se on tuo turvotus tainnut t‰nne syd‰nalaan kohota, kovin se j‰ykent‰‰ — koetapas."

"Niinp‰ n‰kyy, voi-voi tokkiinsa."

"Jotta — ehe — eip‰ tainnut olla niin asetettu, jotta sit‰ sakkoaikaa istuisi en‰‰ t‰m‰, jos hyvilleen ottaa."

"Eip‰ istu, n‰kyisip‰ olevan maksun asia."

"Vai maksun, no sit‰ kuulee, tuo joku kun tuota tarinataan pit‰‰, kuuleepa kuulee —. Et niit‰ rahapennej‰ muka en‰‰ tarvitse — no jo tarvis loppui. — Tokko tuota tiet‰net, miss‰ nuo ovatkaan? — Siell‰ ne ovat aitan katonrajassa, siin‰ hirrenkolossa sukanter‰n sis‰ss‰, jotta ota ja anna ne sille Matille."

"Tottapahan annetaan."

"Se on niin, jotta se on se Matti otettavasi t‰h‰n mˆkille ik‰‰nkuin sit‰ isannuutta pit‰m‰‰n, kun minusta aika j‰tt‰‰ — se on jo puhuttu, jotta se naipi sinut."

"Hyv‰ is‰ siunatkoon."

"Ja ne kirstulaudat ovat liiterin ylisill‰, niiden pehkujen alla, jotta anna Matin pist‰‰, pist‰‰ ne kokoon. — Min‰ Matille siit‰ jo koommin mainitsin — no, ja se on se hevonen tietenkin lainattava, jos sit‰ niinkuin minua sielt‰ perim‰‰n rupeaisi —"

"Peri‰, peri‰h‰n sit‰ toki pit‰‰."

"Ja jos tuota sitten kuitenkin sen kaksi nelj‰nnest‰ niit‰ kahvia lis‰ksi, jos t‰ss‰ Matin kanssa niit‰ hautajaisentapaisia piteleisi — ne kihlat sopii juoda samalla — ja jos t‰ss‰ nyt, n‰in kun n‰ytt‰‰, k‰ypi — niin kuitenkin sit‰ siin‰ juhannuksen seutuvilla pappiloihin — jotta, ehee, mik‰s siin‰ —"

"Voi tokkiinsa."

"Niin, jotta antaisi tuon mˆkin pysy‰, pysy‰ tuossa paikoillaan, jotta ei tuota tuosta h‰vitt‰isi. — Se entinen ukko, tarinoipi siin‰ vanhassa, vanhassa juttusessa, jotta se entinen ukko aina kirstussaan potkaisi, kun se n‰ki eukon kujeet — jospa tuo pit‰nee minun j‰tt‰‰ tuo potkiminen sikseen — ehee — vai maksaisikoon tuo vaivan —"

"Mit‰h‰n puhunee viel‰ —"

"Sit‰p‰ t‰ss‰ viel‰ arvelen, jotta oisikoon nuo mitenkuten muuttaa toiset jalkarievut t‰lle matkalleen?"

"Min‰ annan."

"No, jospa heid‰t."

"Tuossa on kuivat — jos min‰ ne l‰htˆkahvit arvasin kiehauttaa, jos tuota ei en‰‰ t‰‰n koommin —"

"No, annapa, annapa nuo itkut olla itkem‰tt‰ — tiesit kaiketi, jotta ei sit‰ yli ik‰‰ns‰ kukaan el‰, saati sitten vanha — vai kahvit, kahvit t‰ss‰ viel‰ — ehee — no sit‰ jotakin —"

"Joko se nyt l‰htee?"

"Mik‰p‰ t‰ss‰, l‰hdett‰v‰ mik‰ l‰hdett‰v‰."

* * * * *

"Voi, voi, nyt se jo meni — olisin tuolle k‰tt‰ antanut ja hyv‰stit sanonut, vaan kun ei en‰‰ katsonutkaan — — tuolla se nyt menee, voi, voi, eih‰n tuo raukka en‰‰ astumaan kykene, menn‰ kˆntyst‰‰, menn‰ kˆntyst‰‰, voi, voi, ja sille tielleen se uppoo —"

LOVISA ÷HMAN

Oli lauantai-ilta niinkuin silloinkin. Kuinkas kauan siit‰ olikaan?
Niin, yli kolmekymment‰ vuotta.

Neiti Lovisa ÷hman asui pieness‰ ullakkokamarissaan silloin niinkuin nytkin. Se vain, ett‰ ‰iti ja is‰ silloin viel‰ eliv‰t ja asuivat alakerran huoneissa, nyt olivat ne kolme huonetta samoin kuin puutarhakin vuokratut vieraille, ja se vain, ett‰ silloin oli ihana auringonpaiste ja kukat tuoksusivat ihanammin kuin koskaan ennen. Nyt ei h‰nell‰ ollut ainoatakaan kukkaa ja p‰iv‰ oli pilvinen ja raskas.

Mutta se oli Ernstin p‰iv‰. Joka lauantai oli Ernstin p‰iv‰.

Kuinkas kauan siit‰ olikaan? Niin, yli kolmekymment‰ vuotta.

Kuinka aika kuluu.

Silloin oli Ernst serkku nuori luutnantti ja h‰n — h‰nell‰ oli p‰‰ll‰‰n valkea hame, rinnassa kaksi ruusua ja kaulassa oli h‰nell‰ sininen silkki.

He eiv‰t olleet kˆyhi‰ silloin, kun is‰kin viel‰ eli. Nyt ei h‰nen tarvinnut sit‰ muistoissaan h‰vet‰. Kuinka h‰n kiitti siit‰ Jumalaa.

H‰n muisti sen p‰iv‰n niin selv‰‰n, niinkuin se eilen olisi ollut. Jos kaiken muun h‰nelt‰ veiv‰t, muistoa siit‰ p‰iv‰st‰ eiv‰t kuitenkaan.

Ernstin p‰iv‰.

H‰n lukitsi ovensa, asetti pˆyd‰lle sen kahvikaluston, jota silloin oli k‰ytetty ja jonka h‰n oli piilottanut sairautensa aikana, etteiv‰t sit‰ mˆisi rohtorahoja saadakseen. H‰n sˆi ennen vain kerran p‰iv‰ss‰ ja joi kuumaa vett‰ l‰mpimikseen syksyisin, ettei tarvinnut paljon puita uuniin tuhlata, mutta sit‰ kahvikalustoa ei h‰n vieraille antanut.

H‰n laittoi kahvia joka lauantai. Laittoi samoin kuin silloin ennen ja joi sit‰ samassa matalassa nojatuolissa kuin silloinkin, kun he kahden h‰nen kamarissaan kahvia joivat.

Ja h‰n puheli nytkin Ernstin kanssa. H‰n ei huomannut, ettei kukaan vastannut. Vastaukset olivat h‰nen syd‰meens‰ uurretut.

Ernst oli piirustanut muistikirjaansa.

"J‰t‰ minulle yksi lehti."

Ernst rep‰isi h‰nelle yhden, siin‰ oli kaksi ruusua, ne, jotka silloin olivat h‰nen rinnassansa. Kuinka hyvin se Ernst piirsi.

"Sinun omia ruusujasi."

"Min‰ s‰ilyt‰n t‰m‰n."

"S‰ilyt‰tkˆ? Ja kun min‰ tulen, n‰yt‰ sit‰ minulle, siit‰ n‰en, ett‰ olet muistellut minua. Tahdotko?"

"Tahdon."

H‰n painoi p‰‰ns‰ alas.

Mutta ilo virtasi l‰pi h‰nen ruumiinsa. H‰n oli onnellinen. H‰n olisi tahtonut nauraa.

Ja sitten joi Ernst kahvia.

"ƒl‰ puraise sit‰ mantelia, Ernst", huudahti h‰n.

"Miksi, tahdotko sin‰ sen?"

"En, tahi tahdon. Se on niin kaunis, Ernst."

"Min‰ pist‰n sen suuhusi."

"Ei, anna se minulle."

"Tule ottamaan."

Ernst nauroi ja h‰nen hampaansa v‰lkkyiv‰t. Kuinka ne v‰lkkyiv‰t.

H‰n meni Ernstin luo, mutta Ernst piteli h‰nt‰ k‰dest‰ ja katsoi h‰nt‰ silmiin.

H‰nt‰ raukaisi suloisesti. Ernst tahtoi — h‰nkin tahtoi. Mutta se oli synti, eik‰ saanut tapahtua. Sitten vasta, kun Ernst tuli tuonnempana ja tahtoi h‰net omaksensa, sitten vasta. H‰n veti k‰tens‰ pois, k‰‰ntyi, painoi k‰sill‰ kasvojansa.

Kuinka h‰n oli monesti kiitt‰nyt Jumalaa, ettei se kuitenkaan tapahtunut, ettei kukaan ollut h‰nt‰ suudellut, ei Ernstk‰‰n, koska ei kerran oltu sallittu, ett‰ Ernst tulisi h‰nen omaksensa.

Ei h‰n ollut siit‰ nurkunut yht‰‰n. Jumalan tahto oli niin. Ehk‰ Jumala tahtoi s‰‰st‰‰ h‰nt‰ syvemmist‰ ristiriidoista.

Sill‰ kun is‰ kuoli, tuli el‰m‰ niin ahtaalle, ettei heill‰ ollut v‰ltt‰m‰ttˆmint‰k‰‰n. He vuokrasivat pois huoneensa, asuivat ‰idin kanssa ullakkokamarissa, he rupesivat virkkaamaan, virkkasivat, mutta se ei tahtonut riitt‰‰ el‰miseen eik‰ korkorahoiksi siihen pieneen velkaan, joka is‰lt‰ viel‰ j‰i.

Silloin helpotti h‰nen tuskaansa, kun h‰n kuuli, ett‰ Ernst oli mennyt kihloihin toisen kanssa. H‰nest‰ ei kuitenkaan Ernstille olisi ollut. Niin kˆyh‰n‰ ei h‰n ikin‰ olisi Ernstille mennyt.

Ja h‰n sairastui silloin. H‰nt‰ rupesi v‰sytt‰m‰‰n. Mik‰‰n ei h‰nt‰ vaivannut ja kuitenkin h‰n kuihtui. Kyynelk‰‰n ei vier‰ht‰nyt silm‰st‰, ja kuitenkin tuntui kuin syd‰n aina itkisi.

H‰n ei tainnut sille mit‰‰n. H‰n pyysi anteeksi Jumalalta. Rikollinen ei h‰nen mielens‰ ollut. H‰n oli selvill‰ siit‰. Ei h‰n nurkunut. Mit‰‰n ei h‰n pyyt‰nyt. Mutta h‰n ei tainnut sille mit‰‰n, ett‰ h‰n ajatteli Ernsti‰ aina, ett‰ h‰n odotti iltaa ja yˆt‰, saadakseen h‰nt‰ rauhassa ajatella.

Niin, nyt oli h‰n saanut rauhassa ajatella. ƒitikin kun kuoli kohta.
Nyt oli h‰n ajatellut. Niin, kuinkas kauan — yli kolmekymment‰ —

Niin, niin —

Kuinka aika kuluu.

Ja iltasilla kun h‰n rupesi nukkumaan ja rieputyyny tuntui kovalta muistuttaen h‰nt‰ siit‰ kˆyhyyden alennuksesta, joka oli riist‰nyt h‰nelt‰ oikeuden Ernstiin, voihkasi h‰n ‰‰neen, kuin joku olisi h‰nt‰ takaap‰in pist‰nyt. H‰nelle teki niin pahaa muistella sit‰ ‰kki‰ ja sill‰ tavalla varustautumatta.

H‰n kohosi vuoteelleen istumaan, risti k‰tens‰ ja rukoili, etteiv‰t h‰nen ajatuksensa v‰‰r‰‰n hairahtaisi. Eikˆ el‰m‰ ollut antanut h‰nelle parastansa? Kuinka kauan sieti ihmisluontoa taltuttaa, ennenkuin se oppi oikein ymm‰rt‰m‰‰n?

Vanhat piirteet puristuivat ankaroiksi. Sitten kohenti h‰n rieputyyny‰ ja painautui tyytyv‰isen‰ vanhoille matoille lep‰‰m‰‰n.

Ja hymy kirkasti h‰nen kasvonsa. H‰n muisti taas sit‰ p‰iv‰‰, Ernstin p‰iv‰‰, siihen ei mit‰‰n ik‰v‰‰ liittynyt, se p‰iv‰ oli h‰nen onnensa korkea huippu — kuinka, kuinka h‰n kiitti siit‰ Jumalaa.

ERIIKA

Soitto t‰ytti avaran salin. Vaaleat naisparvet liikkuivat kevein‰ ja asettuivat tanssia varten.

Serkukset Anna ja Eriika kulkivat k‰sikk‰in salin poikki.

"N‰itkˆ sin‰ h‰net, Eriika?"

"Kenet?"

"Sulhasesi."

"Entisen, tarkoitat. ƒl‰ pelk‰‰, ei minua haittaa, jos h‰n on t‰‰ll‰."

"Min‰ k‰rsin, kun en tiennyt, miksi se tapahtui."

"Rakas."

Eriikan ‰‰ni oli varma ja l‰mmin. Se oli siis ollut tuskaton leikkaus.

"N‰en, ett‰ tahtoisit tiet‰‰, Anna. Kysy vain. Minulta voit kysy‰, tahi min‰ sanon suoraan, siin‰ ei ollut —" musiikki sotki h‰nen ‰‰nens‰, niin ett‰ h‰nen t‰ytyi kumartua ja kuiskata Annan korvaan, "siin‰ ei ollut sit‰, jota sanovat rakkaudeksi."

Sit‰ sanoessaan n‰ytti h‰n saaneen kiinni jostakin ajatuksesta. Katse kirkastui. Omituinen valo l‰ik‰hti h‰nen kasvoilleen, niinkuin ihana n‰ky olisi h‰nen silmiens‰ ohi kiit‰nyt.

"Min‰ tiesin sen."

"ƒiti olisi tahtonut ja olisihan se saanut tapahtua."

"Ei, ei saanut."

"Se tapahtuu kuitenkin joskus."

"Sin‰ et saa."

"Vaan jos t‰ytyy."

He olivat joutuneet salin per‰lle, jossa ‰iti ja sisaret istuivat.

"Katso, ‰iti n‰ytt‰‰ viel‰ niin nuorelta", kuiskasi Eriika, "voisi viel‰ vaikka itsekin —"

"Eriika —"

"El‰ke is‰n j‰lkeen on liian pieni n‰in monelle."

Kun he istuutuivat, tunsi Eriika, kuinka ‰iti tarkasti h‰nen kasvojansa. H‰n tiesi ‰idin huolen. Eriika alkoi n‰ytt‰‰ kuluneelta ja vanhalta. H‰nt‰ oli vaikeampi jo kaupaksi saada. Mutta ‰idin ei tarvinnut huolehtia. H‰n tahtoi ponnistaa, h‰n osasi miellytt‰‰ ja vet‰‰ puoleensa, jos tahtoi, ja h‰n tahtoi tehd‰ valinnan viisaasti, saavuttaa, mit‰ ‰iti, mit‰ h‰n itsekin nyt tahtoi. Sill‰ kun h‰n purki entisen kihlauksensa, joka oli ‰iti‰ ja sisaria ajatellen tehty, ja kun h‰n ennen purkamista oli kysynyt lupaa ja neuvoa ‰idilt‰, oli ‰iti sanonut: "Jos et voi t‰m‰n kanssa, en tahdo pakottaa, se olisi v‰‰rin. Min‰ luotan sinuun kuitenkin, rakas lapsi."

"Ymm‰rr‰n."

"Sin‰ olet j‰rkev‰."

"Kyll‰, ‰iti."

Se oli lupaus, joka h‰nt‰ painoi ja velvoitti, niin kauan kuin h‰n toisen leip‰‰ sˆi ja toisen palvelijat h‰nt‰ palvelivat.

Ja ‰iti oli oikeassa. H‰n oli aina oikeassa. Riippumattomuutta ja rauhaa Eriika kaipasi. H‰n oli saanut k‰rsi‰ niiden puutetta. Nyt t‰ytyi siit‰ loppu tulla.

ƒiti oli oikeassa. Ei auttanut muu kuin viisaasti menn‰. Rakkaus oli ylellisyystavaraa, jota ei kannattanut heid‰n huomioon ottaa eik‰ odottaa.

H‰n ymm‰rsi sen, eik‰ h‰n olisi sit‰ odottanutkaan, mutta h‰nt‰ katkeroitti kuitenkin hiukan, mik‰ lienee katkeroittanut.

Kun h‰n katseli salin h‰ik‰isev‰‰ komeutta ja kuunteli puheen keve‰t‰ kohinaa, joka pehme‰n‰ ja hyv‰ilev‰n‰ upposi s‰velten mahtaviin aaltoihin, painui h‰nen mielens‰ alakuloiseksi.

"Anna", kuiskasi h‰n serkulleen, "kuinka ihmiset n‰ytt‰v‰t iloisilta."

"Eriika", sanoi ‰iti, "olet unohtanut puuterin, silm‰naluksesi ovat niin v‰syneet."

"Se on totta", sanoi Eriika ja nousi ylˆs, "tulen pian takaisin."

"Pukuhuoneen pˆyd‰ll‰ laukussani on rasia. Rakas Anna, kiiruhda h‰nen j‰lkeens‰, ettei h‰n yksin."

Eriika oli jo l‰htenyt. H‰n ei huomannut Annaa, joka tavoitti h‰net ja kulki h‰nen vierell‰‰n. Hajuvesien, puuterin ja paljaan ihon tuoksu hulmahteli heid‰n ymp‰rill‰‰n ja ik‰‰nkuin verkkona laskeutui Eriikan silmien eteen ja etensi esineet h‰nest‰. H‰n kulki kuin unissaan oikein tajuamatta. Hermoissaan tunsi h‰n levottomuutta. H‰nest‰ oli k‰sitt‰m‰tˆnt‰, jotakin k‰sitt‰m‰tˆnt‰ kaikessa. Loppumaton ihmismeri, joka aaltoili h‰nen ymp‰rill‰‰n, puhetta ja naurua, joka j‰i h‰nen j‰lkeens‰ ja haihtui kaukaiseksi huminaksi.

Mit‰ h‰n etsi — mit‰ h‰n tahtoi — mit‰ teki h‰n t‰‰ll‰?

H‰nt‰ v‰risytti. Sitten kulki n‰kym‰tˆn k‰si pitkin h‰nen ruumistansa, hiveli, tyynnytti ja lamautti h‰nen hermonsa j‰ykiksi ja kylmiksi. H‰n ei voinut liikauttaa itse‰‰n. H‰m‰ryys katosi. V‰l‰hti valoa ja tutut kasvot ilmestyiv‰t yht‰kki‰ h‰nen silmiens‰ eteen ja katosivat samassa.

Hetki vain ja kaikki oli ohi.

"Mik‰ sinulle tuli?"

"Ei mit‰‰n, ei mit‰‰n", kuin tuskan huuto p‰‰si se h‰nen huuliltansa.
H‰n tarttui Annan k‰sivarteen, h‰nen t‰ytyi lev‰t‰.

"Sin‰ olet aivan kalpea."

"Tukahduttaa."

He tulivat pukuhuoneeseen.

"Odotetaan, ett‰ p‰‰semme suuren peilin eteen. Miss‰h‰n se laukku lienee?"

"Min‰ etsin. Istu sin‰ sen aikaa."

Eriika istuutui ja nojasi paljaalla kyyn‰sp‰‰ll‰‰n outoon, kylm‰‰n pˆyt‰‰n. Kuinka el‰m‰ olisi ollut helppoa, jos se salainen sairaus ei olisi h‰nt‰ vaivannut? Kun h‰n oli heikompi, tulivat h‰nen hermonsa rauhattomiksi, syd‰mess‰ oli puristusta ja k‰det tekiv‰t liikkeit‰, joita h‰n ei voinut hallita, mutta joita muut eiv‰t olleet viel‰ huomanneet. Ja ne kasvot ilmestyiv‰t. Kenties h‰n luulotteli, kenties se oli mielikuvitusta, kuitenkin n‰ki h‰n ne ilmiel‰vin‰, sellaisina kuin h‰n oli ne n‰hnyt, kun Eriika h‰nen mallinaan oli istunut.

H‰n oli heikentynyt sen ajan j‰lkeen. H‰n kulutti silloin itse‰ns‰, tuhlasi voimiansa. Mihin? Kaikkeen siihen, siihen kiduttavaan. Kun h‰n istui h‰nen edess‰‰n tarkasteltavana, antoi h‰n h‰nen katseensa hallita itse‰ns‰. Se katse tunki h‰nen syd‰meens‰, sieluunsa, ruumiiseensa, kaikkialle. Sen edess‰ ei Eriika ollut mit‰‰n, sen edess‰ t‰ytyi h‰nen alistua, ja paljastua. H‰nell‰ ei saanut olla mit‰‰n peitett‰v‰‰, ei mit‰‰n sisimp‰‰, ei pyh‰kkˆ‰, jonne sill‰ toisella ei olisi ollut oikeutta astua. Kuinka h‰n oli ollut kurja ja voimaton ja kuinka h‰n vain himoitsi, himoitsi heitt‰yty‰ sen katseen raiskattavaksi? H‰n oli halpa, kurjan kurja, jolla ei ollut muuta kuin yksi himo, saada alistua, ja yksi nautinto, k‰rsiminen, oman kurjuutensa tunto.

Rakastiko h‰n sit‰ vierasta, joka oli vallan h‰nen ylitsens‰ ottanut ja leikitellyt ne muutamat viikot h‰nen sairaalla sielullaan ja j‰tt‰nyt h‰net vaatimatta mit‰‰n muuta?

Ei, h‰n ei rakastanut. Jos sit‰ olisi vaadittu, olisi h‰nen t‰ytynyt rakastaa ja kaikkensa antaa. H‰nell‰ itsell‰‰n ei ollut mit‰‰n m‰‰r‰‰misvaltaa eik‰ tahtoa itsens‰ yli. H‰nen sielunsa oli pienen pieni osa sen toisen voimakkaamman sielusta, mit‰ siell‰ tahdottiin ja ajateltiin, tahtoi ja ajatteli h‰nkin. Tarvittiin vain v‰h‰inen ilme, pieni vivahdus siin‰ katseessa, ja h‰n ymm‰rsi totella. Se oli selv‰‰, se puhui h‰nelle tarkemmin kuin vuosien l‰heisyydet olisivat puhuneet. Sanoja eiv‰t he tarvinneet, niit‰ ei monta vaihdettu. Kaikki oli selv‰‰ ilmankin. Oli jonkinlainen luonnon pakko kuulua siten h‰nelle, avautua, olla h‰nen omansa. Kenties tarvitsi toinen h‰nt‰ vain tyˆt‰ns‰ varten. K‰ytti valtaansa, kun voi. Oliko se oikein? H‰nen asiansa ei ollut tutkia sit‰. Ei h‰n edes sit‰ ajatellut.

Eriika oli silloin kihloissa. H‰n purki kihlauksensa. Kenellek‰‰n toiselle ei h‰n silloin tahtonut kuulua, kenellek‰‰n toiselle ei tili‰ itsest‰‰n tehd‰. Oli helpompaa ja selvemp‰‰ niin.

Ja kun h‰n sanaa sanomatta matkusti pois ja j‰tti Eriikan, tuntui Etiikasta, kuin h‰n olisi saanut suuren lahjan, oman el‰m‰ns‰, oman itsens‰ takaisin.

Mutta kuitenkin tunsi Eriika viel‰ h‰nen l‰sn‰olonsa, tunsi, ettei h‰n voinut en‰‰ olla yksin, siell‰ kaukana ihmiser‰maassa kulki toinen, jolla oli oikeus h‰neen, joka seurasi h‰nt‰, minne ikin‰ h‰n meni, jonka kuva oli h‰nen sieluunsa poltettu, niin ett‰ h‰n oli n‰kevin‰‰n, ett‰ h‰n n‰ki h‰net v‰list‰ edess‰ns‰ el‰v‰n‰.

Se oli sairautta. H‰nen hermonsa olivat niin ‰rsyytyneet, ettei h‰n viel‰ kokonaan ollut voinut vapautua siit‰. H‰n oli viime aikoina taistellut koko sielunsa voimalla. H‰nen t‰ytyi tulla terveeksi ja kokonaistua, vaikka kaikki oli s‰rkynytt‰ ja repaleista ja h‰n oli heikko siit‰ sairaudesta ja niist‰ monista myˆnnytyksist‰ ulkonaisille oloille, ‰idille, kaikelle sille pakolle ja velvoitukselle, jota el‰m‰ oli t‰ynn‰.

Mutta h‰nen edess‰‰n kangasti selv‰ el‰m‰, vapaa vaihto ja terve ruumiiden yhteys, joka s‰ilytti inhimillisen vapauden ja oli toista kuin t‰m‰ sairas, salainen tuska. Siihen oli ponnistettava.

Omituista ponnistusta koko el‰m‰, mit‰ ponnistusta ja t‰ytymist‰ — kuinka kauan? Siksikˆ, kunnes saavutti ‰idin puolityls‰n ja tunnottoman tilan?

"Eriika, meid‰n t‰ytyy joutua, t‰ss‰ on puuterirasia."

"Sin‰ lˆysit sen, kiitos, olin unohtaa. Tanssi on tainnut jo alkaa?"

"Se on alkanut."

He olivat tulleet salin ovelle.

"Katso", kuiskasi Eriika serkulleen, "eikˆ n‰m‰ ihmiset s‰‰lit‰ sinua? Etkˆ luule, ett‰ jokaisella n‰ill‰ on pienet ik‰vyytens‰ — ettei el‰m‰ ole l‰hesk‰‰n sit‰, milt‰ se n‰ytt‰‰."

KIRJEITƒ

I KIRJE

Rakas Seni!

Minua liikutti, kun kyselit niin paljon oloistani. Kiitos. Minulla on hyv‰ olla.

Mies on kiivas ja ep‰luuloinen, niinkuin olen varmaan ennenkin kertonut, ja ik‰vyyksi‰ sattuu, mutta kyll‰ ne menev‰t aina ohitse ja niist‰ on huviakin t‰ss‰ yksitoikkoisuudessa.

Poika on sinun n‰kˆisesi. Aivan. Ole hyvill‰si. Ei mies mit‰‰n aavista. Ei pojasta ole minulle suurtakaan vastusta, ‰l‰ pelk‰‰. H‰n on pieni poika vain. H‰nelle puhelen kuin toverille vahingoittamatta h‰nt‰, kun h‰n ei ymm‰rr‰. H‰n on hiljainen ja katsoo kauan yhteen paikkaan. Olisi ik‰v‰, jos h‰nest‰ tulisi raskasmielinen tahi sellainen heikko, joka takertuu pikkuseikkoihin.

Luulen, etten suuresti uskalla kajota h‰nen kasvatukseensa, etten
pilaisi h‰nt‰. Eikˆh‰n jokainen menne sinne, jonne ment‰v‰ on?

Muistelen sit‰ aikaa, jolloin yhdess‰ elimme. Se on syˆpynyt
syv‰lle mieleeni.

En osaa en‰‰ kirjoittaa. Sanat kangertavat. Ja turhaahan on liiaksi
kirjoittaa, kun sanottavaa ei ole.

Muistathan joskus

Nettaasi.

Olin unohtaa onnitella palkankorotuksesi johdosta. Kohta voinet siis menn‰ naimisiinkin. Eth‰n kuitenkaan, rakas?

II KIRJE

Rakas Seni!

Ik‰v‰, ett‰ olet niin pelannut. ƒl‰ laske kassavaillinkiin mitenk‰‰n. Ennen vaikka ammu itsesi. Miksi et t‰nne ennen kirjoittanut? Se oli tyhm‰sti ja varomattomasti. S‰hkˆtin sinulle juuri ja kysyin summaa. Rahat t‰ytyy saada vaikka mist‰. Mieheni ei ole kotona, niin ett‰ minulla on mahdollisuus, jos ei muuten niin konttoripuolelta jollakin h‰t‰valheella. Niin ett‰ ole huoleti, rahat saat. Ja ne ehtiv‰t.

Jos siit‰ j‰ljest‰p‰in on pient‰ ik‰vyytt‰, selvi‰‰ se. Mieheni on ollutkin parempi viime aikoina. Olen hillinnyt itseni ja n‰ytt‰nyt hiljaiselta. Se h‰nt‰ miellytt‰‰.

Mutta min‰ kaipaan kuitenkin sinun luoksesi. Min‰ kaipaan joskus niin, ett‰ tuntuu kuin tulisin hulluksi, minun pit‰isi saada huutaa ja repi‰ itse‰ni. Veri on k‰ynyt sairaaksi ja hillittˆm‰ksi, kun on ollut liian kauan saamatta rakastaa.

Ja sin‰ olet ihana mies.

Jos min‰ saisin l‰mmitt‰‰ k‰si‰si ja peitt‰‰ ˆisin hiuksillani avonaisen rintasi. Min‰ muistan, miss‰ siin‰ oli pieni, pieni luomi.

Muistatko sin‰, miss‰ minulla oli?

Nettasi.

ƒl‰ siis ajattele sen surullisemmasti koko asiaa, kyll‰ se selvi‰‰. Odotan s‰hkˆsanomaasi juuri.

III KIRJE

Rakas Seni!

Hyv‰, ett‰ kaikki on onnellisesti ohi. Minun t‰ytyy nyt tavata sinua, maksoipa vaikka henkeni.

Rahoista tuli t‰‰ll‰ aika sota. Mieheni raivosi kuin hullu.

Mutta en sanonut, minne min‰ ne panin, ja sin‰ k‰sit‰t, mink‰lainen
raaka mies voi olla.

Nyt on k‰rsitty k‰rsitt‰v‰. Olen taas ylh‰‰ll‰. Mutta min‰ vannoin
itsekseni, ett‰ sovitukseksi t‰ytyy minun saada tavata sinua.

Kun tulee tilaisuus, pist‰ydyn junaan ja karkaan. S‰hkˆt‰n
matkalta, ett‰ nyt tulen.

Minun t‰ytyy p‰‰st‰. Olen k‰ynyt kuin sairaaksi. Usein puristan nyrkki‰ni ja tuntuu kuin syd‰n lakkaisi lyˆm‰st‰. ÷isin v‰‰ntelehdin vuoteellani ja puristelen rintojani tuskissani ja lep‰‰n sitten liikkumattomana ja katselen pime‰‰n. Mitk‰‰n ajatukset eiv‰t silloin mielt‰ni hyvit‰. On jotakin v‰‰r‰‰ el‰m‰ss‰, jota en k‰sit‰.

Kuulin mieheni sanovan t‰ss‰ joku p‰iv‰ sitten er‰‰lle vieraalleen:

"Muutamat naiset ovat kyll‰stym‰ttˆmi‰, lienee veress‰ vika."

Ehk‰ h‰n ajatteli minua. H‰n luulee minua er‰‰seen konttoripalvelijaan. Eih‰n siin‰ mit‰‰n ole, mutta luulkoon.

Hiivin pois kuuntelemasta ja ajattelin viel‰ niit‰ sanoja.

En luule, ett‰ olen kyll‰stym‰tˆn, mutta t‰ytyyh‰n olla joku, jota rakastaa, muuten ei aika kulu t‰ss‰ toivottomassa el‰m‰ss‰. Ymm‰rr‰n kyll‰ niit‰, jotka ovat siveellisi‰, mutta niill‰ on kai aina kiirett‰ tyˆt‰ tahi ovat sitten hyvin rauhallisia ja tyytyv‰isi‰ ihmisi‰.

Myˆhemmin. Kuule, rakas yst‰v‰. Sattumalta sain rahoja k‰siini. Matkustan ylihuomenna. Silloin sopii. Mies matkustaa asioilleen. Se sattui ihanasti. Siis torstaita vasten olen luonasi.

Mink‰lainen lienee asuntosi, mink‰lainen s‰nkysi, mink‰laista kaikki?

Tule siis iltajunalle vastaan. Torstaina.

ƒl‰ muita yˆksi luoksesi ota. Eth‰n, rakas? Kaipaan luoksesi, vierellesi. Sinun k‰tesikin on niin vahva. Muistan kuinka siin‰ suonet kulkevat.

Jos sinulla ei ole kotona mit‰‰n v‰kev‰mp‰‰, niin k‰y ostamassa,
niin juhlimme. Rahoja minulla on ja saat mit‰ ylitse j‰‰, jos
tahdot.

Minulla on uusi, ihana alushame. Saat sitten n‰hd‰. Se on keltainen, silkkinen. Se on kuin vangituista auringons‰teist‰, jotka kaipaavat pois maasta.

Kun on vain yksi el‰m‰, olisi meid‰n pit‰nyt saada olla enemm‰n yhdess‰.

Mutta se ei ole autettavissa ja siksi on turhaa sit‰ surra.

N‰kemiin, rakkaani!

Nettasi.

IV KIRJE

Rakas Seni!

Ei Jumalakaan voine aavistaa, ett‰ silloin luonasi olin. Mieheni ei ollut palannut matkaltansa. Olin niin kiitollinen Jumalalle.

Kiitos sinulle kaikesta, kaikesta. Ei kukaan tied‰, mist‰ kaikesta, min‰ vain ja sin‰, oma rakkaani.

Kuinka el‰m‰ on nyt ollut j‰nnitt‰v‰‰? Tunnen el‰v‰ni taas. En voikaan siet‰‰ tasaista el‰m‰‰.

Siin‰ se juuri on. Min‰ k‰rsin ennen vaikka mit‰, mutta tasaista el‰m‰‰ min‰ kammoan. Kun mieheni raivoaa ja hyˆkk‰‰ p‰‰lleni, tunnen, ett‰ niin on oleva, se on el‰m‰‰ ainakin. Min‰ kaipaan sit‰ v‰list‰. Minun t‰ytyy saada olla niin alhaalla, ettei alemmaksi voi painua, minun t‰ytyy saada tuntea itseni niin verhottomaksi ja kurjaksi, ett‰ jokaisella sivukulkijalla on oikeus potkaista minua. On kuin olisi tuska el‰‰ ruoskimatta itse‰ns‰. Ehk‰ luonto tuntee kammoa, kun t‰ytyy olla ihmisen‰.

Mutta el‰‰ ihmisen‰, se on sittenkin ihanaa ja vaihtelevaa. Sellainen yˆ, kuin se siell‰ luonasi, kannattaa taas kuukausia kitua.

Muistan sen s‰ngyn. Se oli liian pieni meille. Ja minun olkap‰‰ni tuli kipe‰ksi, kun laita painoi sit‰. Jos mieheni aavistaisi, ett‰ luonasi olin, tappaisi h‰n varmaan minut.

Kun katselen vaatteitani, niit‰, jotka silloin p‰‰ll‰ni olivat, l‰mpenee syd‰mess‰ni.

"Rakas", sanon, "muistatko h‰nt‰? Muistatko, kun siell‰ olimme?"

Ja sin‰, Seni rakas, muistatko sit‰ yˆpaitaa? Eikˆ se ollut ohut? Minulla ei ole niit‰ kuin se yksi. T‰‰ll‰ en sit‰ k‰yt‰. Toiset yˆpaitani ovat vieraita. Mutta se on minun yst‰v‰ni, kun olen tukehtua ik‰v‰st‰, panen sen p‰‰lleni. Sill‰ on sinun hyv‰ilev‰ kosketuksesi, sinun l‰mpim‰n ruumiisi tunto.

On ihanaa, kun sin‰ rakastat. Sin‰ yksin osaat oikein naista rakastaa. Sellaista miest‰ kuin sinua pit‰isi kaikkien naisten rakastaa ja ihailla. Sellaisella olisi oikeus kulkea kuin kulovalkea ylitsemme ja polttaa meid‰t. Ja onnellinen, joka poltetuksi tulisi.

Hyv‰sti! Ett‰ sin‰ minua kaipaat. Kuinka onnellinen min‰ olen.

Nettasi.

V KIRJE

Rakas Seni!

On aika kulunut. En ole voinut kirjoittaa.

ƒl‰ s‰ik‰hd‰, minulla on ik‰v‰ asia sanottavana. Lapsi syntyy meille taas, olen kammokseni sen huomannut.

Mit‰ min‰ teen? Mit‰ min‰ teen? Teen mit‰ ikin‰, mutta se ei saa nyt tapahtua. En jaksa en‰‰ valehdella, eik‰ se ole nyt mahdollista. Kaikkea, mink‰ tekee, seuraa kosto, tied‰n sen. Nyt on koston vuoro. Ja min‰ pelk‰‰n.

Tunnen mieheni. H‰n on s‰‰lim‰tˆn. Jos h‰n sen huomaa, on el‰m‰ hirvitt‰v‰‰.

Olen niin v‰synyt ja tahtoisin melkein pois. Jos sin‰ tiet‰isit keinon. Kuvittelen mieless‰ni, ett‰ tulisin luoksesi viimeisen kerran ja saisin leponi sinun k‰tesi kautta.

Mutta se on kuvittelua, se ei sovi. Sen t‰ytyy tapahtua t‰‰ll‰, jos
tapahtuakseen.

Tuska pakkauttaa syd‰nt‰ni. Mit‰ min‰ teen? Mit‰ min‰ teen? Jos
olisi keinoja, joilla ehk‰ist‰, niit‰ en kuitenkaan tied‰.

Olen rukoillut Jumalaa ja kerj‰nnyt, ettei niin tapahtuisi. Se ei auta, se ei auta. Seni, kirjoita, kirjoita pian, minun t‰ytyy selvit‰ t‰st‰.

Nettasi.

VI KIRJE

Rakas Seni!

Kaikki vaara on ohi, rakas Seni. Pelotin suotta mielt‰si. Luulin, ett‰ el‰m‰ oli mennytt‰, etten mitenk‰‰n en‰‰ selvi‰isi. Se on selvinnyt siit‰ kuitenkin. Kaikista luonnollisimman keinon silloin unohdin, rakas Seni.

Mieheni oli viime yˆn‰ luonani. ƒl‰ siis pelk‰‰, ett‰ saan k‰rsi‰ t‰htesi, kun lapsi syntyy. Nyt ei voi ep‰ilyst‰k‰‰n synty‰ siit‰, ett‰ se olisi muiden. Kuinka min‰ olen onnellinen. Se oli siis tyhj‰‰ taistelua se pelko, lapsellisuutta kaikki! Min‰ vain suurentelin ja kenties valehtelin koko tuskan. Miksi en heti selv‰sti ja kylm‰sti ratkaissut asiaa, niinkuin olisi pit‰nyt ja niinkuin sin‰kin varmaan olisit neuvonut, jos olisit ehtinyt vastata kirjeeseeni?

On kirkas mieleni taas. En ole t‰llaista rauhaa juuri koskaan tuntenut. Paha on voitettu ja paennut. Kaikki on nyt hyvin. Maailma levi‰‰ ymp‰rill‰ni selv‰n‰, selv‰n‰ pienimpi‰ soppiansa myˆten. Eik‰ siin‰ ole mit‰‰n pelj‰tt‰v‰‰.

Eik‰ ole mit‰‰n toivottavaa eik‰ tahdottavaa en‰‰. Kaikkea on saanut. Sek‰ hyv‰‰ ett‰ pahaa. Vaikka en tied‰, kumpi on t‰rke‰mp‰‰ ollut. Molemmat yht‰ v‰ltt‰m‰ttˆmi‰, yht‰ rakkaita v‰ritt‰m‰‰n el‰m‰‰ ja kuulastamaan sen l‰pin‰kyv‰ksi, niin kirkkaaksi kuin se nyt mieleeni kuvastuu.

Pyyd‰n syd‰mest‰ni anteeksi, rakas yst‰v‰, kun en jaksanut hillit‰ itse‰ni. Mutta sin‰ ymm‰rr‰t pienen tyttˆsi, joka ei ole kasvanut vahvaksi ja taitavaksi viel‰. Katsele sin‰ h‰nt‰, jos muuten et sied‰, niinkuin min‰kin katselen, ik‰‰nkuin h‰n el‰isi kaukana menneiss‰ ajoissa, sellaisissa ajoissa, jotka pelottavat h‰nen arkaa syd‰nt‰‰n ja sotkevat h‰nen omat ajatuksensa kaikenlaisilla vanhan vanhoilla uskoilla ja luuloilla. Niin minun t‰ytyy ajatella, kun minulla on vaikea olla enk‰ selvyytt‰ lˆyd‰. Minun t‰ytyy kysy‰ itselt‰ni, mik‰ on minun oman olentoni sisin, sotkemattomin ajatus. Ja jos min‰ sen lˆyd‰n, on se mielest‰ni ihmeellinen ja uusi, aivan kuin uutuuttaan kirkas koriste. Kaikki muu ymp‰rill‰ni on vanhaa ja tuhatvuotista, jota t‰ytyy ajatella kaukaa, ymm‰rt‰‰kseen sen arvoa ja omituisuutta, ja samoin ajatella ihmisi‰ kaukana menneiss‰ ajoissa, siet‰‰kseen heit‰ ja rakastaakseen heit‰ kaukaa. Istuin illalla itsekseni oveni kynnyksell‰. Kuu valoi valoaan huoneen lattialle. Minuun koski se valo. Se oli liian kirkasta.

Istuin tyls‰n‰. Ajatukseni olivat kuolleet. En kaivannut sinua. Rakkaus, sanoin itsekseni, rakkaus. — Mutta se sana kuoli mit‰‰n kaikua minussa her‰tt‰m‰tt‰. Ihmettelin, miksi oli sellainen sana ja mit‰ oli se sana. En uskonut, ett‰ olin koskaan mit‰‰n tuntenut, en sit‰ tuskaakaan, joka oli viimeksi l‰hinn‰ ollut. Ja oliko sit‰ ollut? Enh‰n min‰ varmaan tiennyt. Mit‰ se olisi ollut?

Askeleita kaikui toisesta huoneesta. Ihmettelin, ett‰ oli toinenkin el‰v‰ olento suljettuna samoihin huoneisiin kuin min‰. Mutta sinun askeleitasi ne eiv‰t olleet.

Ei sinun askeleitasi! Se ajatus vihlaisi yht‰kki‰ l‰pi ruumiini. Kaipaus t‰ytti v‰kivaltaisena sieluni. Tunsin vain yht‰. Rakastin sinua. Niin se oli. Rakastin. Miksi en siis saanut olla sinun kanssasi? El‰‰ ja k‰rsi‰ sinun kanssasi, sinun orjanasi?

Menin huoneeseeni ja suljin oven. Kauanko lienen siell‰ ollut, kun oveen koputettiin.

"Mik‰ asia", kysyin.

"Avaa!"

"En voi, toisen kerran."

"Avaa."

Min‰ avasin. Hiukseni olivat hajallaan. Olin kammannut ne juuri sinua varten. Kynttilˆit‰ paloi rivi pˆyd‰ll‰ni, kuihtuneet ruusut olivat esill‰, olin rukoillut puolestasi ja muistellut menneit‰.

"Mit‰ t‰m‰ on?"

Mieheni ‰‰ni vapisi vihasta.

"Mit‰ kujeita t‰m‰ taas on."

"ƒl‰ koske niihin!"

"Rakastajalta, ‰l‰ uskottele, ei sinulla sit‰ kuitenkaan ole."

"Mit‰ jos on, mit‰ sitten, se on kuitenkin — on jo kauan ollut."

ƒrsytin h‰nt‰ uhalla. Minun t‰ytyi. Ett‰ kidutukselle jokin loppu tulisi.

H‰n kiskaisi minua tukasta ja laahasi minut maahan.

"Valehtelija!"

"Revi, ei se koske", huusin, "revi kovemmin — rakastan toista — revi, rakastan kuitenkin."

H‰n l‰‰h‰tti. Min‰ nauroin. H‰nen syd‰mens‰ kun on vialla.

J‰in lattialle lep‰‰m‰‰n ja muistelin sinua. Kynttil‰t valaisivat huonetta. Valkeiden seinien h‰m‰ryys kaareutui holvina yll‰ni. Min‰ unohdin kaikki. Ajattelin vain sinua. Mik‰ min‰ olin, ett‰ olin sinut saanut? Mit‰ min‰ olin tehnyt, ett‰ olin niin onnellinen, min‰, joka olin vain ahdas, ahdas ihminen?

Lep‰sin siin‰, en tied‰ kuinka kauan.

Hiivin sitten hiljaa mieheni luo, h‰nen huoneeseensa ja pyysin, ettei h‰n t‰ll‰ kertaa olisi en‰‰ vihainen, se olisi tarpeetonta. H‰n istui ‰‰neti, kenties h‰n katui taas. Eikˆ h‰n ole ihminen, kuten min‰kin, ajattelin, tarvitse toista, kuten min‰kin? Ymm‰rsinh‰n min‰ h‰nt‰.

Rupesin sanomaan h‰nelle jotakin, mutta h‰n ei kuunnellut minua en‰‰. H‰n vei minut vuoteelleen ja min‰ olin siell‰ koko yˆn.

Yˆllinen kohtaus on vaaraton. Mieheni pit‰‰ sit‰ oman kiivautensa ja ‰rsyytyneen luontoni vikana. Ja onhan niit‰ ennenkin niin monenlaisia ollut. Ja luonnollista, kahdelle eri ihmiselle, kun ovat pakotetut yhdess‰ olemaan, eiv‰tk‰ niin toisistaan v‰lit‰, sattuu jos jotakin.

Rinnassani tunnen taas v‰h‰n pistosta. Satunnaista v‰symyst‰.
Muuten on hyv‰ olla.

Kun ummistan silm‰ni ja ajattelen, soivat tuhannet ‰‰net sis‰ss‰ni. Mit‰ se on? Mit‰ se on? Min‰ kuuntelen ja kuuntelen. Se on varmaankin vain ruumiini veri, joka niin ihanasti humisee ja huoletonna suonissa syk‰htelee valmistaessaan uutta el‰m‰‰, jota kuitenkin rakastan.

Ole siis iloinen ja muista, ett‰ olet onnellinen. Ajattele, miten voisi olla ja miten kuitenkin on.

Nettasi.

VII KIRJE

Rakas Seni!

Kirjoitit herttaisesti. Tiesin kyll‰, ett‰ ymm‰rr‰t olla iloinen. Sin‰ rakas. Panen mieless‰ni k‰den syd‰mellesi ja tunnustelen, kuinka se iloisena ja ylpe‰n‰ syk‰htelee. Rakastan iloa, iloa ennen kaikkea ja sinun hyvi‰ ajatuksiasi, Seni rakas.

En yht‰‰n huomannut, ett‰ se pieni jokap‰iv‰inen tapaus kosketteli niin monia "suuria kysymyksi‰", nyt kun niist‰ leikill‰si kirjoitit, vasta huomasin. L‰ksit siveydest‰ saakka. Sielt‰ ei sovi minun l‰hte‰. Kysyin kyll‰ silloin itselt‰ni, olenko tehnyt vasten tahtoasi? En. Se riitt‰‰. Olenko tehnyt v‰‰rin? Miksi v‰‰rin tekisin? Mik‰ sattuu, mik‰ on v‰ltt‰m‰ttˆmyys, se tulee tehdyksi itsest‰‰n. Muu j‰‰. Ja jos pahan karttaa, j‰‰ se syd‰meen asumaan kuitenkin, onko silloin sen parempi. On mik‰ on, miksi on syntynyt — tahi en tied‰.

N‰et, ettei sinun siis kannata kuitenkaan olla ylpe‰ minusta eik‰ minun ajatuskyvyst‰ni, pikku poikani. Tyttˆsi on tyhm‰, pysyy aina, aina tyhm‰n‰. Sinun asiaksesi j‰‰ selvitell‰ kysymykset, sen verran kuin niit‰ tarvitsemme.

Mutta emme niit‰ paljon tarvitsekaan. Kulkekoot tapaukset teit‰ mit‰ hyv‰ns‰, ilman enempi‰ m‰‰r‰yksi‰ ja harkintaa. Jokaisella tapauksella lienee omat lakinsa ja syyns‰, joita ei tarkkaan tunne.

Mit‰ min‰ viel‰ ajattelinkaan?

Niin, hillittˆmyys ei kuitenkaan ole hyv‰, olen n‰hnyt. Mutta ei miettiminenk‰‰n, se tekee el‰m‰n yksitoikkoiseksi ja ik‰v‰ksi. Paremmin sellainen tapa, ett‰ ymm‰rt‰‰ ajattelematta ja rakastaa ja iloitsee siit‰, mist‰ iloita voi.

Monet "sarjat kysymyksi‰" katoavat. J‰‰ aikaa yhdelle erikoiselle tunteelle, jonka ihanuudesta nauttii aina, rakas. Siten vet‰‰ loistavat verhot kuivan el‰m‰n eteen. En syyt‰ sit‰ siit‰, ett‰ se on kuivaa. ƒlkˆˆn sek‰‰n syytt‰kˆ minua siit‰, ett‰ se ik‰vystytt‰‰ minua ja on minusta liian kˆyh‰‰ tyydytt‰‰kseen halujani.

Jos n‰in pysyisi ‰‰netˆn ymm‰rrys ihmisen ja el‰m‰n v‰lill‰, kysymykset kuolisivat, oma rakkaani, niit‰ ei kaipaisi, vai kaipaisiko sinusta, Seni?

Muistatko, kun ensi kerran tapasimme toisemme? Siit‰ saakka ei muilla ihmisill‰ ole mit‰‰n arvoa ollut. Sin‰ olit se, jonka edess‰ en mit‰‰n verhoja tarvinnut. N‰in heti, mik‰ sin‰ olit, koko olentosi tunsin. Viel‰ nytk‰‰n en sinua paremmin tunne.

Mik‰ on sellainen? ƒ‰netˆn ymm‰rrys. On siis pantu jotakin erikoista eri ihmisten v‰lille, sit‰ ei itse luo, sille ei itse mit‰‰n taida. Kuinka siis tekojansa hallitseisi?

Mutta mik‰ ajattelee mitenkin. Eri ihmiset eri tavalla. Ja kaikki ovat oikeassa, ei osiksi, vaan kokonaan.

On niin omituista sit‰ ajatella.

Johtui siit‰ mieleeni, ett‰ mit‰h‰n jos yht‰kki‰ n‰kisi kaikki ihmiset ja saisi seurata ja katsella niit‰, kuten Jumala katselee. Kuinka ne toistensa edess‰ ovat ja kuinka ne itsekukin t‰rkein‰ kulkevat suurissa el‰m‰nteht‰viss‰‰n. Ja niiden ajatukset n‰kisi ja kaiken sen omituisen ja syd‰nt‰ hivelev‰n, joka jo sanaan ihminen liittyy. Milt‰h‰n tuntuisi? Nauraakohan Jumala koskaan? Sopiikohan se h‰nelle, ettei synti‰ olisi? Jos sopii, luulen h‰nell‰ olevan monta kertaa hauskaa katsella t‰nne alas.

Kenties astuin rajan yli. Ehk‰ ei ole oikeutta arvella t‰llaista? Mutta sanoin sen kunnioittaen samalla. Vaikka mik‰ lienee, ett‰ tunnen itseni syylliseksi kuitenkin, vaan kun rupesin ajattelemaan sit‰, ett‰ katsoisin t‰nne alas, niin rupesi syd‰meni ilosta niin somasti v‰‰ntym‰‰n, niin somasti. Mink‰ min‰ sille taidan.

Ajattelen nyt, ett‰ se on synti‰ ja tulee kostetuksi. Mutta kun mietin, ei minulle voisi tehd‰ mit‰‰n, josta pahasti s‰ik‰ht‰isin. Kaikkea olen ajatellut, kaikkeen varustautunut jo viime kerran j‰lkeen. Ero sinusta olisi kovin — muulla ei mit‰‰n v‰li‰.

Niin, ett‰ vaikka ajattelen rangaistusta, en t‰ll‰ kertaa voi katua. J‰‰n sittenkin nauttimaan jostakin hyvin hauskasta, jota en n‰e, vaan jota aavistan olevan maat ja taivaat t‰ynn‰. T‰‰lt‰ alhaalta taivasten tuonne puolelle hel‰htelee r‰iskyv‰, ‰‰netˆn ilo. Se ei ole Jumalasta, ei ihmisest‰, se on ulkopuolella heit‰ ja se ilvehtii heille molemmille — sent‰hden huumaa ja pelottaa t‰ydell‰ syd‰mell‰ yhty‰ siihen. Mutta jos sin‰ yhdyt, ja sin‰ yhdyt, niin yhdyn min‰kin, silloin ei minua mik‰‰n pelota, oma rakkaani.

Nettasi.

VIII KIRJE

Rakas Seni!

Sanoit, ett‰ voisit menn‰ kohtakin naimisiin sen tytˆn kanssa. Ei, Seni, ‰l‰ sit‰ viel‰ tee. Jos h‰nest‰ tulee vastus koko el‰m‰si i‰ksi. Tyhm‰ vaimo on hirve‰ riippa miehen kaulassa. Ja jos h‰n vahtisi sinua ja olisi onneton. Onneton ihminen on ik‰vin olento maan p‰‰ll‰.

Mutta ennen kaikkea ajattele ensin ja odota. Ajattele. Sanoit h‰nell‰ olevan varoja. Se on tosin hyv‰, mutta t‰ytyisi olla vapaamielinenkin voidakseen olla kanssasi.

Mutta puolueettomasti asiaa katsoen ymm‰rr‰n sinut t‰ydellisesti. On ihmisel‰m‰ss‰ jokin aika, jolloin kaipaa vakiutua ja panna pakolliset rajat v‰sytt‰v‰lle hapuroimiselle. Ja sanottakoonpa naimisesta mit‰ tahansa, on se tarkoituksenmukaisin laitos siin‰ suhteessa. En tarvitse selitt‰‰, enk‰ osaa sit‰ selitt‰‰. En ole ollut onnellinen, mutta en ole koskaan katunut enk‰ ollut onnetonkaan. T‰m‰ oli paras mahdollisuus silloin, niinkuin sin‰kin sanoit. Ja kun myy itsens‰, myy mahdollisimman korkeaan hintaan. Rikkaudesta ja muustakin nauttii edes joskus, mutta miehest‰, kun on hyv‰n rakastajan sylist‰ h‰nelle hyp‰nnyt, ei niink‰‰n v‰lit‰. Ja ett‰ erehtyy ottamaan ahtaasti naimisseikkoja, on minusta, niinkuin sinustakin, Seni kulta, suurta ahtautta ja lahjattomuutta tiedossa, taidossa ja ymm‰rryksess‰.

T‰st‰ en en‰‰ puhu. Tied‰n, ett‰ mink‰ sin‰ teet, teet oikein.

J‰‰n odottamaan ja rukoilen puolestasi, ett‰ hyvin k‰visi.

Nettasi.

IX KIRJE

Rakas Seni!

Kirjoitit, ett‰ se on tapahtunut ja ett‰ se oli v‰ltt‰m‰ttˆmyys. Sen min‰ kyll‰ uskon. Eik‰h‰n siin‰ mik‰ auta. Kun nyt vain olisit mahdollisimman paljon voittanut.

Yht‰ vain pelk‰‰n, ett‰ rahat voivat olla vaarallisia sinun k‰siss‰si. Varo sit‰, rakas yst‰v‰. Ota huomioon se, ett‰ ne kerran loppuvat, ‰l‰k‰ anna sen sitten mieleesi vaikuttaa. P‰iv‰ kuin p‰iv‰.

Ja laske se, mink‰laisen tahdin tulevan vaimosi suhteen voit kauimmin s‰ilytt‰‰. Ihaninta, jos voit olla toveri. Kerro silloin h‰nelle vaikka kaikki, jos h‰n on kypsynyt, mutta ellei, niin varustaudu. Ole rehellisesti sit‰, mit‰ tunnet, ettei pettymyksi‰ tapahdu. Minulta, minulta puuttui tahtia. Ja se tuli siit‰, kun unohdin, ett‰ olin tekemisiss‰ vieraan kanssa, enk‰ jaksanut hillit‰ itse‰ni. Toiset eiv‰t sit‰ ymm‰rr‰. Niilt‰ puuttuu mielikuvitusta. Niit‰ kohtaan on tahti parhain. —

Kun se tunto, ett‰ sin‰ menet ja j‰t‰t minut, vakiutui minussa,
levisi ymp‰rilleni kuin kuoleman rauha.

Nyt oli siis lopussa kaikki se kaunis, joka minun el‰m‰lleni arvon
antoi. Mit‰ min‰ elin, elin vain siin‰, muu ei mit‰‰n ollut.

Mutta on jotakin suurta meid‰n yl‰puolellamme, jonkinlainen oikeus, johon meid‰n t‰ytyy sanatonna alistua. Se on kuin kuolema, jolle emme mit‰‰n taida. Pienet pyyteet vaikenevat. On niin selv‰‰. Onkohan kuolemakin yht‰ selv‰‰?

Rykimiseni on kiihtynyt. Voi sattua, ett‰ t‰m‰ on viimeinen talveni. Voi sattua toisinkin. Jos se sattuisi, niin ei mit‰‰n mielenosoituksia. Anna niiden itseksens‰ pist‰‰ minut hautaan. Tied‰nh‰n min‰ sinut ja tied‰n niin tarkkaan kaiken eletyn. Enk‰ sit‰ kadu.

Olen ollut monta kertaa hyvin onnellinen. Mutta miksi siit‰ nyt puhuisin?

Sinulle hyv‰‰ toivottaen

Nettasi.

PƒIVƒKIRJASTA

I

"Jahaa, oletteko kaupungissa", sanoi h‰n minulle, kun h‰n minut kadulla tapasi.

Syd‰meni seisahtui. Niinkˆ vain, niinkˆ vain h‰n sanoi.

"Olen matkustanut", sanoin hiljaa.

"Jaa."

"Asioille, ostoksille."

"Niin pitk‰n matkan."

Pitk‰n. Sanoiko h‰n pitk‰n? Minusta se ei ollut pitk‰. Ei mik‰‰n matka olisi minusta pitk‰. Saadakseni h‰nt‰ n‰hd‰ — vain syrj‰st‰ n‰hd‰. Palatakseni j‰lleen takaisin ja kaivatakseni entist‰ enemm‰n.

Ja t‰‰ll‰ kotona ei en‰‰ jaksanut. El‰m‰ t‰‰ll‰ oli sairasta. Yˆt‰ p‰iv‰‰ h‰nt‰ ajattelin. Kaipasin h‰nen hyvyytt‰ns‰, kaipasin niit‰ sanoja, joita h‰n ei koskaan sanonut, kaipasin sit‰ l‰mpˆ‰, joka el‰m‰n hedelmˆitt‰‰ ja sille sis‰llˆn antaa.

Ei, h‰n ei sit‰ tiennyt.

Tunsin siin‰ seisoessa h‰nen katseensa poskellani, kaulallani, se olisi tahtonut tunkeutua syvemm‰lle, varmaan n‰hd‰kseen, olinko onnellinen.

Min‰ naurahdin, vaikkei olisi tarvinnut. Pelk‰sin, ett‰ h‰n seuraisi ajatuksiani.

"Ja miehenne, kuinka h‰n jaksaa?"

"Kiitos, voi hyvin."

On monta kysymyst‰, joka on tehnyt minulle pahaa, tavallista sanaa, joka on koskenut minuun, katsetta, joka on loukannut minua, ja kun min‰ niit‰ muistan, s‰ps‰hd‰n kuin piiskan iskun saanut.

Sattui er‰s tuttava silloin kulkemaan ohitsemme.

"H‰n on nyt eronnut miehest‰ns‰", sanoin h‰t‰iss‰ni.

"Jaa, niin on."

"En k‰sit‰", sanoin, "kuinka niin voi tehd‰, kuinka voi erota miehest‰ns‰".

H‰n hym‰hti, niinkuin lapselle hym‰hdet‰‰n. Luuliko h‰n, ett‰ niin tosiaankin ajattelin?

"Ettekˆ k‰sit‰?"

"En, kuinka min‰ k‰sitt‰isin?"

"Eiv‰t rakastaneet, yksinkertaisesti."

"Rakastaneet? Ehk‰ ne eiv‰t sitten rakastaneet —"

N‰in koko sarjan kohtauksia heid‰n el‰m‰st‰ns‰. Kuinka min‰ kaikki ne niin hyvin tunsin. Eiv‰t rakastaneet —

Seh‰n se oli. Seh‰n se siin‰ oli.

Rintaani ahdisti.

"Tietysti, tietysti —"

"Kuinka me nyt t‰h‰n johduimme?"

"Niin, kuinka?"

Aurinko paistoi h‰nen silmiins‰. Hymy v‰l‰hti h‰nen katseessansa. Tahi oliko se vain auringons‰de, joka leikki siin‰ h‰nen silm‰ripsill‰ns‰?

Tahi n‰kikˆ h‰n alastomuuteni, aavistiko, kuinka avuton olin, kun hairahdin sellaista puhumaan? Mutta min‰ tunsin h‰nen katseensa hyv‰ilyn. Ja min‰ katsoin vain, enk‰ mit‰‰n peitt‰nyt.

Lausuin pari sanaa. En muista mit‰. H‰n hymyili minulle. Niin, h‰n hymyili —

Tahi erehdyinkˆ, niinkuin monesti ennenkin? Kenties ei h‰n hymyillytk‰‰n.

Tarkastin h‰nt‰. H‰nen kasvonsa olivat kalpeat ja aurinko raukaisi h‰nen v‰syneit‰ silm‰luomiansa, niin ett‰ ne peittiv‰t nyt katseen kokonaan.

Kenties ei h‰n hymyillytk‰‰n. Jos min‰ sen tiet‰isin. Miksi olisi h‰n minulle hymyillyt?

Ja min‰ huomasin, ettei h‰nen kauluksensa ollut puhdas. Ei kauluskaan puhdas! Ei ollut kuka olisi huolehtinut. Ja min‰, min‰ t‰‰ll‰ vain aikaani tuhlasin enk‰ voinut auttaa.

Olisin tahtonut h‰nelle k‰teni ojentaa ja jotakin sanoa. Mutta ei sopinut. Olisin tahtonut sanoa h‰nelle kaikki. Mutta ei sopinut.

"Milloin matkustatte pois", kysyi h‰n.

"Niin pian kuin voin. Mieheni odottaa — h‰n on sellainen —"

Sanoin sen kevyesti ja valoisasti.

"Onnellista."

Nyˆk‰ytin p‰‰t‰ni ja hymyilin.

Kadulle paistoi aurinko n‰‰nnytt‰v‰sti. Syd‰nt‰ni pakahdutti outo tunto.

"Hyv‰sti, t‰ytyy kiireht‰‰", sanoin.

"Hyv‰sti, ehk‰p‰ viel‰ tapaamme."

Kuljin kotia.

J‰in tuijottamaan kauaksi ikkunastani p‰iv‰n paahtamille, harmaille kaduille. Se oli vieras maailma. Ei ollut siell‰ mit‰‰n minulle. Ei yst‰v‰llist‰ ajatusta, ei ymm‰rryst‰, ei mit‰‰n.

Syd‰nt‰ni pakahdutti outo tunto.

Miss‰, miss‰ oli sitten minun paikkani?

II

Olen kotona maalla. T‰‰ll‰ on minun paikkani. T‰‰ll‰ on j‰lleen nuori. T‰‰ll‰ t‰ytyy kuunnella rintansa ‰‰nt‰. T‰‰ll‰ odottavat minua mets‰ni, omat puuni ja nurmeni, joille hiljaa puhelen kuin omille lapsilleni.

Omenapuut ikkunani alla kukkivat. Kukkarangat, lumivalkeat ja puhtaat kuin hohtavat unelmat, ne minua ymm‰rt‰v‰t. Ne puhuvat minulle auringosta, rakkaudesta, joka hedelm‰n kantaa. Te kultaiset, el‰m‰ni kauneimmat ajatukset, te ruokitte taas sieluni kaipausta, puhkaisette vapaat v‰yl‰t niille sitkeille, kuolemattomille ajatuksille ja unelmille h‰nest‰ — h‰nest‰ — h‰nest‰ —

III

Voimakkaana levi‰‰ mets‰ t‰m‰n ihmisasunnon ymp‰rill‰. Oma mets‰ni, jonka humina on minut tuhannesti tuudittanut unelmiini, omat puuni, joita kohti olen tuhannesti k‰teni ojentanut ja kaivannut.

Kaivannut.

Kuljen yksin mets‰ni polkuja ja ajattelen.

Niin, h‰nt‰ min‰ aina ajattelen.

Puhelen hiljaa itsekseni. Puhelen, kuin h‰n siin‰ vierell‰ni kulkisi ja pienimm‰nkin ajatukseni lukisi.

"Ota minua k‰dest‰. Se on sinua varten."

H‰n hymyilee.

Rakastan h‰nen hymy‰ns‰. Vuosia olen sit‰ rakastanut.

Mets‰ sakenee edess‰mme. Sammalet hohtavat vihreytt‰ns‰ ja uppoutuvat houkutteleviksi pehmeikˆiksi. Puiden latvat p‰‰mme p‰‰ll‰ humisevat ikuista hymni‰ns‰. Jokainen puu on v‰r‰j‰v‰ kieli, johon tuulet puhaltavat ja soittavat eri s‰veleit‰, jotka kietoutuvat samaksi mahtavaksi hymin‰ksi, hymniksi el‰m‰lle.

"Tunnusteles mets‰n tuoksua, kuinka se on voimakasta ja raakaa."

"Se on mullan, veren tuoksu."

"Katso mik‰ pyh‰kkˆ tuolla."

"Min‰ vien sinut sinne", kuiskaa h‰n ja min‰ painaudun lujasti pitkin h‰nen ruumistansa.

"Kuinka sinun poskesi hohtavat."

"Niinkˆ —"

"Ja huulesi polttavat."

"Polttavatko —"

Min‰ kuljetan huuliani pitkin h‰nen kaulaansa ja painan ne h‰nen paljaalle rinnallensa.

H‰n tempaa minut syliins‰ ja min‰ kierr‰n k‰sivarret h‰nen kaulallensa ja kuiskaan h‰nen korvaansa:

"Sin‰ — sin‰ —"

H‰n ymm‰rt‰‰ minut.

Ruumistani polttaa. Ja min‰ tied‰n, mit‰ min‰ tahdon. Tahdon kerrankin tyydytt‰‰ kaipaukseni, monet tukahdetut haluni. Tuntuu kuin ne olisivat pohjattomat kuin meret, joiden ‰‰ri‰ ei koskaan tavoita — mutta meid‰n t‰ytyy, vaikka tuskasta huutaisimme —.

Ja min‰ kuiskaan:

"Sinun pit‰‰ rakastaa minua voimakkaasti kuin mets‰n peto — ruumis sairaana kuin muillakin el‰imill‰, jotka maassa tuolla kiemurtelevat, kun eiv‰t haluansa tyydytt‰‰ saa — niin — niin sinun pit‰‰ —"

H‰n ymm‰rt‰‰ minut. H‰n ymm‰rt‰‰, etten se ole en‰‰ min‰, ei minun oma ‰‰neni, vaan el‰m‰ minussa, tulevien sukujen el‰m‰, joka kauttani el‰m‰‰ns‰ kaipaa. Ja h‰n ymm‰rt‰‰, ettei minulla ole oikeutta tukahduttaa sen ‰‰nt‰.

Ja h‰n tempaa minut luoksensa.

H‰nen hengityksens‰ on lyhytt‰ kuin el‰imen.

Mutta min‰ k‰rsin, k‰rsin siit‰ itsekseni ja kaipaan — kauas — minne, minne min‰ kaivannen aina?

IV

Aurinko valaa kirkkauttaan lumisten hankien yli, jotka taaskin peitt‰v‰t maata, t‰t‰ ihmisten maata. Vuosikymmenet vieriv‰t, ihmiset vaihtuvat, uneksivat, uupuvat, ymm‰rt‰m‰tt‰, mit‰ tapahtuu ja mit‰ on tapahtunut.

Mit‰ on tapahtunut? Rinnassani nyyhkytt‰‰. Mit‰‰n ei ole tapahtunut.

Olen harhaillut t‰‰ll‰ vain yksin, yksin, kaivannut sit‰, jota miss‰‰n ei ole — mit‰‰n muuta ei ole tapahtunut.

Tapahtuiko sinulle? Tapahtuuko kenellek‰‰n?

Sin‰ lep‰‰t nyt siell‰ kylm‰ss‰ haudassasi — sinne sin‰ jouduit — mit‰‰n muuta ei ole tapahtunut.

* * * * *

Olen yksin, nyt vasta yksin, kun tunnen, ett‰ mit‰‰n muuta mahdollisuutta ei koskaan olisikaan. En ole sit‰ ennen ymm‰rt‰nyt.

En ole ennen ymm‰rt‰nyt.

Seison ‰‰netˆnn‰ ja katson.

Huurteiset puut kimaltelevat, miten ne kimaltelevat s‰rkyv‰n puhtaina taivasta vasten. Auringon kultaiset s‰teet taittuvat hankiin ja leikkaavat ilmaa.

Mik‰ kirkkaus kaikkialla, kaikkialla. Rauha, josta en ennen ole mit‰‰n tiennyt, ‰‰nettˆmyys, kuulakkuus, joka tunkee l‰pi syd‰meni.

Nyt n‰en, ett‰ ulkopuolella meit‰ on kauneutta, lepoa, jota mik‰‰n ei h‰iritse, puhtautta, i‰isyytt‰, joka yksin tuskan vaientaa.

I‰isyytt‰, jossa el‰m‰ oli vain lyhyt uni, ‰‰netˆn huokaus. — Vain unta, satua, vain sammuva kaipaus —

Rakastan kuitenkin sit‰ satua, sit‰ kipe‰‰ kaipausta, kuinka sit‰ rakastan kaikkine tuskinensa.

Polvistun maahan ja kiit‰n kaikesta, mit‰ olen saanut, ja kaikesta, mik‰ on saamatta j‰‰nyt.

*** END OF THE PROJECT GUTENBERG EBOOK RAKKAUTTA: NOVELLEJA ***

Updated editions will replace the previous one—the old editions will be renamed.

Creating the works from print editions not protected by U.S. copyright law means that no one owns a United States copyright in these works, so the Foundation (and you!) can copy and distribute it in the United States without permission and without paying copyright royalties. Special rules, set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to copying and distributing Project Gutenberg™ electronic works to protect the PROJECT GUTENBERG™ concept and trademark. Project Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you charge for an eBook, except by following the terms of the trademark license, including paying royalties for use of the Project Gutenberg trademark. If you do not charge anything for copies of this eBook, complying with the trademark license is very easy. You may use this eBook for nearly any purpose such as creation of derivative works, reports, performances and research. Project Gutenberg eBooks may be modified and printed and given away—you may do practically ANYTHING in the United States with eBooks not protected by U.S. copyright law. Redistribution is subject to the trademark license, especially commercial redistribution.

START: FULL LICENSE

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE

PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg™ mission of promoting the free distribution of electronic works, by using or distributing this work (or any other work associated in any way with the phrase “Project Gutenberg”), you agree to comply with all the terms of the Full Project Gutenberg™ License available with this file or online at www.gutenberg.org/license.

Section 1. General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg™ electronic works

1.A. By reading or using any part of this Project Gutenberg™ electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to and accept all the terms of this license and intellectual property (trademark/copyright) agreement. If you do not agree to abide by all the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy all copies of Project Gutenberg™ electronic works in your possession. If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project Gutenberg™ electronic work and you do not agree to be bound by the terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B. “Project Gutenberg” is a registered trademark. It may only be used on or associated in any way with an electronic work by people who agree to be bound by the terms of this agreement. There are a few things that you can do with most Project Gutenberg™ electronic works even without complying with the full terms of this agreement. See paragraph 1.C below. There are a lot of things you can do with Project Gutenberg™ electronic works if you follow the terms of this agreement and help preserve free future access to Project Gutenberg™ electronic works. See paragraph 1.E below.

1.C. The Project Gutenberg Literary Archive Foundation (“the Foundation” or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project Gutenberg™ electronic works. Nearly all the individual works in the collection are in the public domain in the United States. If an individual work is unprotected by copyright law in the United States and you are located in the United States, we do not claim a right to prevent you from copying, distributing, performing, displaying or creating derivative works based on the work as long as all references to Project Gutenberg are removed. Of course, we hope that you will support the Project Gutenberg™ mission of promoting free access to electronic works by freely sharing Project Gutenberg™ works in compliance with the terms of this agreement for keeping the Project Gutenberg™ name associated with the work. You can easily comply with the terms of this agreement by keeping this work in the same format with its attached full Project Gutenberg™ License when you share it without charge with others.

1.D. The copyright laws of the place where you are located also govern what you can do with this work. Copyright laws in most countries are in a constant state of change. If you are outside the United States, check the laws of your country in addition to the terms of this agreement before downloading, copying, displaying, performing, distributing or creating derivative works based on this work or any other Project Gutenberg™ work. The Foundation makes no representations concerning the copyright status of any work in any country other than the United States.

1.E. Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1. The following sentence, with active links to, or other immediate access to, the full Project Gutenberg™ License must appear prominently whenever any copy of a Project Gutenberg™ work (any work on which the phrase “Project Gutenberg” appears, or with which the phrase “Project Gutenberg” is associated) is accessed, displayed, performed, viewed, copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere in the United States and most other parts of the world at no cost and with almost no restrictions whatsoever. You may copy it, give it away or re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included with this eBook or online at www.gutenberg.org. If you are not located in the United States, you will have to check the laws of the country where you are located before using this eBook.

1.E.2. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is derived from texts not protected by U.S. copyright law (does not contain a notice indicating that it is posted with permission of the copyright holder), the work can be copied and distributed to anyone in the United States without paying any fees or charges. If you are redistributing or providing access to a work with the phrase “Project Gutenberg” associated with or appearing on the work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the Project Gutenberg™ trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.3. If an individual Project Gutenberg™ electronic work is posted with the permission of the copyright holder, your use and distribution must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional terms imposed by the copyright holder. Additional terms will be linked to the Project Gutenberg™ License for all works posted with the permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4. Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg™ License terms from this work, or any files containing a part of this work or any other work associated with Project Gutenberg™.

1.E.5. Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this electronic work, or any part of this electronic work, without prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with active links or immediate access to the full terms of the Project Gutenberg™ License.

1.E.6. You may convert to and distribute this work in any binary, compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any word processing or hypertext form. However, if you provide access to or distribute copies of a Project Gutenberg™ work in a format other than “Plain Vanilla ASCII” or other format used in the official version posted on the official Project Gutenberg™ website (www.gutenberg.org), you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon request, of the work in its original “Plain Vanilla ASCII” or other form. Any alternate format must include the full Project Gutenberg™ License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7. Do not charge a fee for access to, viewing, displaying, performing, copying or distributing any Project Gutenberg™ works unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8. You may charge a reasonable fee for copies of or providing access to or distributing Project Gutenberg™ electronic works provided that:

- • You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from the use of Project Gutenberg™ works calculated using the method you already use to calculate your applicable taxes. The fee is owed to the owner of the Project Gutenberg™ trademark, but he has agreed to donate royalties under this paragraph to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation. Royalty payments must be paid within 60 days following each date on which you prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax returns. Royalty payments should be clearly marked as such and sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the address specified in Section 4, “Information about donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation.”

- • You provide a full refund of any money paid by a user who notifies you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he does not agree to the terms of the full Project Gutenberg™ License. You must require such a user to return or destroy all copies of the works possessed in a physical medium and discontinue all use of and all access to other copies of Project Gutenberg™ works.

- • You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the electronic work is discovered and reported to you within 90 days of receipt of the work.

- • You comply with all other terms of this agreement for free distribution of Project Gutenberg™ works.

1.E.9. If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg™ electronic work or group of works on different terms than are set forth in this agreement, you must obtain permission in writing from the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the manager of the Project Gutenberg™ trademark. Contact the Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1. Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread works not protected by U.S. copyright law in creating the Project Gutenberg™ collection. Despite these efforts, Project Gutenberg™ electronic works, and the medium on which they may be stored, may contain “Defects,” such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by your equipment.

1.F.2. LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the “Right of Replacement or Refund” described in paragraph 1.F.3, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project Gutenberg™ trademark, and any other party distributing a Project Gutenberg™ electronic work under this agreement, disclaim all liability to you for damages, costs and expenses, including legal fees. YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE PROVIDED IN PARAGRAPH 1.F.3. YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH DAMAGE.

1.F.3. LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a written explanation to the person you received the work from. If you received the work on a physical medium, you must return the medium with your written explanation. The person or entity that provided you with the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a refund. If you received the work electronically, the person or entity providing it to you may choose to give you a second opportunity to receive the work electronically in lieu of a refund. If the second copy is also defective, you may demand a refund in writing without further opportunities to fix the problem.

1.F.4. Except for the limited right of replacement or refund set forth in paragraph 1.F.3, this work is provided to you ‘AS-IS’, WITH NO OTHER WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO WARRANTIES OF MERCHANTABILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5. Some states do not allow disclaimers of certain implied warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages. If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by the applicable state law. The invalidity or unenforceability of any provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6. INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone providing copies of Project Gutenberg™ electronic works in accordance with this agreement, and any volunteers associated with the production, promotion and distribution of Project Gutenberg™ electronic works, harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees, that arise directly or indirectly from any of the following which you do or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg™ work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any Project Gutenberg™ work, and (c) any Defect you cause.

Section 2. Information about the Mission of Project Gutenberg™

Project Gutenberg™ is synonymous with the free distribution of electronic works in formats readable by the widest variety of computers including obsolete, old, middle-aged and new computers. It exists because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the assistance they need are critical to reaching Project Gutenberg™’s goals and ensuring that the Project Gutenberg™ collection will remain freely available for generations to come. In 2001, the Project Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure and permanent future for Project Gutenberg™ and future generations. To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4 and the Foundation information page at www.gutenberg.org.

Section 3. Information about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non-profit 501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal Revenue Service. The Foundation’s EIN or federal tax identification number is 64-6221541. Contributions to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent permitted by U.S. federal laws and your state’s laws.

The Foundation’s business office is located at 809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887. Email contact links and up to date contact information can be found at the Foundation’s website and official page at www.gutenberg.org/contact

Section 4. Information about Donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation

Project Gutenberg™ depends upon and cannot survive without widespread public support and donations to carry out its mission of increasing the number of public domain and licensed works that can be freely distributed in machine-readable form accessible by the widest array of equipment including outdated equipment. Many small donations ($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating charities and charitable donations in all 50 states of the United States. Compliance requirements are not uniform and it takes a considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up with these requirements. We do not solicit donations in locations where we have not received written confirmation of compliance. To SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any particular state visit www.gutenberg.org/donate.

While we cannot and do not solicit contributions from states where we have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition against accepting unsolicited donations from donors in such states who approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make any statements concerning tax treatment of donations received from outside the United States. U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg web pages for current donation methods and addresses. Donations are accepted in a number of other ways including checks, online payments and credit card donations. To donate, please visit: www.gutenberg.org/donate.

Section 5. General Information About Project Gutenberg™ electronic works

Professor Michael S. Hart was the originator of the Project Gutenberg™ concept of a library of electronic works that could be freely shared with anyone. For forty years, he produced and distributed Project Gutenberg™ eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg™ eBooks are often created from several printed editions, all of which are confirmed as not protected by copyright in the U.S. unless a copyright notice is included. Thus, we do not necessarily keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our website which has the main PG search facility: www.gutenberg.org.

This website includes information about Project Gutenberg™, including how to make donations to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

- IN MEMORIAM
- AUGUSTA AURELL
- EI KANNATTANUT
- UNTA!

- HERMAN

- I
- II
- III
- IV

- RAKKAUTTA
- MATAMI R÷HELIN
- JOSEFIINA
- LOVISA ÷HMAN

- ERIIKA

- I KIRJE
- II KIRJE
- III KIRJE
- IV KIRJE
- V KIRJE
- VI KIRJE
- VII KIRJE
- VIII KIRJE
- IX KIRJE
- I
- II
- III
- IV

- THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE