E-text prepared by Juha Kiuru



RUNOELMIA

Kirj.

John Keats

Suomentanut Jaakko Tuomikoski






WSOY, Porvoo, 1917.




SISÄLLYS:

 Johdanto.
    I:
 Kauneus.
 Oodi satakielelle.
 Alakuloisuuden oodi.
 Oodi kreikkalaiselle uurnalle.
 Paanin kuoro.
 Syksylle.
 Kuolemattomuuden oodi.
 Sonetti (1).
 Sonetti maineelle.
 Sonetti (2).
 Sonetti (3).
 Sonetti unelle.
 Säkeitä.
 Oodi toukokuulle.
    II:
 Hyperion I-II




JOHDANTO.


John Keats'in kuolemasta tulee pian kuluneeksi sata vuotta. Kuitenkaan
ei ole vielä, tietääkseni, ilmestynyt suomenkielellä yhtään näytettä
tämän nerokkaan runoilijan tuotannosta. Siihen on luonnolliset syynsä.
Onhan meidän kirjallisuuttamme vasta juur'ikään alettukin suuremmassa
määrässä kartuttaa eteviä ulkomaisia runoteoksia kääntämällä.
Toisekseen on runouden harrastus ja itse runouskin meillä näihin
asti saanut virikettä paljon enemmän Skandinaviasta, Saksasta ja
Ranskasta kuin Englannista. Sen ovat vaikuttaneet sivistysperinnöt
sekä kieliopinnoissa vallitsevat olot yhdessä muiden seikkain kanssa,
jotka ylläpitävät kulttuuriyhteyttä eri maiden kesken. Kuitenkin on
englantilainen runous, niinkuin tiedetään, tavattoman rikas. Siitä
ovat jo suomalaisellekin yleisölle pysyväisenä muistuttajana Paavo
Cajanderin suurisuuntaiset Shakespeare-suomennokset. Mutta jos
emme, runoudesta puhuessamme, ota huomioon vanhemman suomalaisen
kirjallisuuden Scott- ja Dickens-niteitä, Robinsonia, Gulliveria
ja sentapaisia, emmekä viime aikoina ilmestyneitä Shawin ja Wilden
teoksia, on meidän kirjallisuuteemme Shakespeare-suomennosten lisäksi
tullut Englannin kirjallisuudesta ylen vähän runouden näytteitä.

Nyt ilmestyvä pieni nide Keats-suomennoksia ei ole alun alkaen syntynyt
suunnitelman mukaisesti, vaan on suomentaja, vanhasta rakkaudesta
runoilijaan, ensin käännellyt hänen runojaan omaksi ilokseen. Vasta kun
suomennoksia alkoi karttua, rupesin ajattelemaan niiden julkaisemista
kirjasena ja ryhdyin suomentamaan pienempäin runoelmain lisäksi
Hyperionia, jonka katsoin sopivaksi täydentämään valikoimaa, jos
kokoelma kaikessa vaatimattomuudessaan voisi ilmestyttyään tuottaa
tyydytystä lukijoille, niinkuin sen valmistaminen on tuottanut iloa
suomentajalle, niin se olisi paras palkinto työstä, joka ei ole tehty
ilman vaivaa, vaikka kyllä halulla ja hartaudella.

Niitä lukijoita varten, jotka eivät Keats'iä ollenkaan tunne,
viitattakoon tässä lyhykäisesti hänen elämäänsä ja tuotantoonsa.

John Keats (luetaan Kiits) syntyi Lontoossa 1795. Hänen isänsä oli
ajuri, ja itse hän joutui, alkuopinnot suoritettuaan, ansaitsemaan
leipäänsä apteekki-apulaisena, kunnes sai pienen perinnön ja päätti
sen turvissa antautua yksinomaan runoilijakutsumukselleen. Runous
oli vallannut hänen mielensä jo nuorena koululaisena, jolloin hän
m.m. käänsi englanniksi Vergiliuksen Aeneidin. Mutta runolliselle
kutsumuksellekaan ei hänen ollut suotu uhrata pitkää aikaa. Hän
sairastui rintatautiin, jota oli suvussa, ja päätti, kun ei enää muuta
toivoa ollut, matkustaa Italiaan, jossa terveyden toivottiin palaavan.
Mutta siellä tapasikin hänet pian kuolema.

Kuollessaan, kevät-talvella 1821, oli runoilija vasta 25 vuotta
täyttänyt nuorukainen. Mutta niistä runoelmista, mitä hän jätti
jälkeensä, ovat useat mailmankirjallisuudessa vertaansa etsiviä
mestariteoksia.

Paitsi runottarien seurasta, jossa Keats eli elämänsä rikkaimmat
hetket, sai hän elinaikansa loppupuolella nauttia erään nuoren tytön
rakkaudesta, jota hän itse rakasti tulisesti. Asuessaan noin puoli
vuotta rakastettunsa, neiti Fanny Brawnen, läheisyydessä maalla,
kirjoitti Keats siellä muutamat kauneimmista runoelmistaan. Mutta
ainoastaan harvoina hetkinä oli hänelle rakkaudestakaan lohdutusta.
Päinvastoin painoi se ja kidutti hänen ylenmäärin levotonta sydäntään.
Rauhaa hän ei löytänyt mistään lyhyessä elämässään. Mutta kauneus
vei hänet valtoihinsa, missä ikinä sitä olikaan, ja runous oli hänen
elämänsä suurin rakkaus. Kauneudenpa hän juuri on omissa runoissaankin
jättänyt kuolemattomaksi perinnöksi jälkimailmalle -- "iloks
ikuiseksi", joksi hän itse kauneutta sanoo.

Enemmän kuin useimmille muille taiteilijoille, jotka kaikki tahtonevat
palvella kauneutta, oli se keskeistä Keats'in elämälle ja runoudelle.
Kauneuden jano oli suorastaan hänen suurin intohimonsa. Hänen
runoilija-laadulleen oli niinikään perikuvallista se, mikä myöskin
vastasi koko hänen olemustaan, että se oli harvinaisen suuressa
määrässä ulkonaisten aistimuksien vallassa. Aistivaikutelmat ikäänkuin
piirittivät hänet joka taholta, ja mistä hän runoilikin, jäi niistä
hänen säkeisiinsä ja rytmeihinsä lähtemättömät kuvat, värit, tuoksut
ja tuntemukset. Ulkonaisten aistimuksien runsautta vallitsi Keats'illä
lisäksi sellainen näkemyksen intensiivisyys ja mielikuvituksen voima,
joka hakee vertojaan. Loppupuolella runoilijan tuotantokautta alkoi
hänen luonnon-hurmionsa ja kauneus-paatoksensa tyventyä ja seljetä.
Hänen henkensä tavoitteli jo kaiken inhimillisen elämän rajatuntoja ja
mittaili jumalallisten elementtien syvyyksiä.

Sekä muodon että sisällyksen puolesta voi Keats'in runoudesta sanoa,
että siinä on luonto ja kulttuuri liittyneenä harvinaisen eheäksi ja
sopusointuiseksi yhtymäksi.

Kaikkein suurinta Keats'in runoudessa on sen eetillinen jalous. Vaikka
hänen oma lyhyt elämänsä oli täynnä henkilökohtaista kärsimystä, ei se
missään ole päässyt antamaan vallitsevaa leimaa hänen runoudelleen. Se
on aina puhdasta ja kirkasta. Sellaiset usein toistuvat motiivit kuin
kestävän onnen kaipuu ja kuoleman odotus vain todistavat, että se nuori
elämä, josta tämä runous pulppusi, oli ylen totista ja vakavaa.

Kirjallis-historiallisesti kuuluu Keats siihen voimakkaaseen
renesanssi-polveen, jonka kunniasijaa Englannin kirjallisuudessa
yhdessä hänen nimensä kanssa ylläpitävät sellaiset nimet kuin Shelley
ja Byron. Se on kuolematon kolmikko, joka tulee mailmankirjallisuudessa
aina näkymään kauas yli kotimaansa rajojen.

Tähän kokoelmaan otetuissa runoissa ei ole yhtään Keats'in aikaisimman
nuoruuden tuotetta. Hänen ensimäisestä runokokoelmastaan, joka ilmestyi
1817, ei suomennoksissa niinollen ole näytettä. Klassillis-aiheinen,
laaja romanttinen runoelma Endymion, jonka alkusäkeet on suomennettu
tämän kirjasen alkuun nimellä Kauneus, ja johon myöskin sisältyy
Paanin kuoro, valmistui pääasiassa 1817 ja sen ensi osa julkaistiin
seuraavana vuonna. 1818 kirjoitettu on Oodi toukokuulle. Tänä samana
vuonna sai runoilija jo kuolettavan sairautensa, ja samoihin aikoihin
hän koki ensimäiset vastahakoisuudet ilkeä-mielisen arvostelun
taholta. Saman vuoden lopulla hän tutustui Fanny Brawneen. Hyperionin
aloitti runoilija talvikautena 1818-1819, mutta jätti sen kokonaan
keskeneräiseksi seuraavana syksynä, valmistettuaan runoelmaa vähän
kolmatta laulua (julk. 1820), joista kaksi nyt ilmestyy suomeksi.
Vuodelta 1819 ovat m.m. Oodi satakielelle ja Syksylle, seuraavalta
vuodelta Oodi kreikkalaiselle uurnalle ja Oodi melankolialle
(Alakuloisuuden oodi). Vasta runoilijan kuoltua julkaistuja ovat
kaikki suomennoskokoelmaan otetut "sonetit", Huolettomuuden oodi, Oodi
toukokuulle ja Säkeitä.

Mitä tulee alkutekstin seuraamiseen suomennoksissa, tahdon mainita,
että olen, sikäli kuin englanninkieltä paljon "pitempi" suomenkieli
on sallinut, koettanut noudattaa runoilijan tekstiä mahdollisimman
tarkasti. Luonnollisesti on, etenkin oodeissa ja soneteissa, täytynyt
uhrata koko joukko runoilijalle ominaisesta kuvien ja näkemysten
runsaudesta soinnun ja ajatuksen yhtenäisyyden säilyttämiseksi
suomennoksessa, mutta ainoastaan harvassa paikassa on kuva tai
ajatuksen käänne korvattu toisella. Vielä läheisemmin on Hyperion
alkutekstiä vastaava.

Muutamia Keats'in runoja on Per Hallström julkaissut oivallisina
ruotsinnoksina essee-kokoelmassaan "Levande dikt" (ilm. 1914; ainoat
Keats-ruotsinnokset, mitä lienee olemassakaan). Ne ovat olleet
suomennostyölleni esimerkiksi ja avuksikin.

Vaasa, syyskuussa 1917.

_Suomentaja_.






I.




    KAUNEUS ("Endymion")


    Mi kaunist' on, on iloks ikuiseksi.
    Sen sulo kasvaa päiväin tyveneksi
    ja öiden levoks armain unelmin.
    Ei katoa se ajan pimeihin,
    vaan uudistuupi yhä. Siksi teemme
    me joka aamu kukkaseppeleemme
    ja luottain kumarrumme puoleen maan.
    Kuink' epätoivo itää rinnassaan,
    kuink' etsii turhaan sydänt' ylevää
    täält' ihminen; vaikk' elon määrää nää
    hän ei, kun hämärtyy ja tummuu tie, --
    jos milloin liki kauneutta se vie,
    niin katso, mielensä jo kirkastuu!
    Niin on kuun, auringon, niin joka puun,
    jonk' alle lepoon lehvin varjottuun
    voit mieles viihdyttää, ken lienetkin;
    niin myskiruusujen ja narsissin,
    ja mailman vihannan, joss' elää ne,
    ja puron kirkkaan, jonka kuplille
    maa kuvastuu ja taivas: kaikki nuo
    sen matkaansaattaa. Saman onnen suo
    myös kuvittelu kuolon suuruuden
    tai elon taru, runo suloinen.
    Se ihmislapsen ikijuomaa on,
    jot' antaa taivas, lähde loputon.




    OODI SATAKIELELLE.


    Mun polttaa sydäntän', mua unettaa,
      oon raukea, oon kuolon uupunut,
    kuin juonut oisin valmun hunajaa
      tai katkoyrtin mettä maistellut.
    En ole kateinen sun onnestas,
      yön laulajatar, henki metsän puun,
        vaan liian onnellinen itsekin,
          kun taika-lehdossas,
      suus puhjetessa suven lauleluun,
        puut ympäröi mua lehvin varjoisin.

    Ah, maljan viiniä ken mulle tois,
      maan mullan tuoksuvaista, viileää,
    joss' auringon ja ajan kaiho ois
      ja laulun, tanssin, lemmen ikävää!
    Oi malja täysi maiden lämpöisten,
      jonk' elon neste kirkas punertais,
        jok' yltä läikkyis kuplin kuohuvin,
          nyt joisin pohjaan sen, --
      maan harhat unhottuis ja katoais
        sun kanssas tumman metsän kätköihin.

    Pois unhon maille, kohtaloista pois,
      joit' oksillas ei suotu elää sun,
    täält' iäks pakohon ken päästä vois,
      maast', uupumuksen, vihan, voihkailun,
    miss' avutonna tutjuu harmaa pää,
      ja nuoruus kalvettuu ja kaatuilee,
        miss' aatella on tulla suruiseksi
          ja tuska täydentää,
      miss' silmät kauneuden sumenee
        ja lempi riutuu loppuun huomeneksi.

    Pois luokses paeta ma tahtoisin,
      en Bakkus-kulkueessa, pantterein,
    vaan runon siivin kuulumattomin,
      joit' avuks vartoo tylsä aatoksein.
    Nyt luonas jo! Yö hiljaa hengittää,
      kuu kuningatar tähtisaatossaan
        tuoll' liikkuu, yhtä loistavainen ain,
          vaan tääll' on himmeää,
      miss' sammalteiden tummaan vihantaan
        yön tuuli kevein huulin koskee vain.

    En kukkaa ruohostossa nähdä voi,
      en silmin tunne oksaa tuoksuvaa,
    vaan tuoksut kaikki, joita kevät toi,
      joill' öin ja päivin suvi kaunistaa
    maan ruohon, viidakon ja villin puun,
      ne tunnen jo: tuoss' ujon orvokin,
        tuoss' orapihlajan; myös tuttu tuo
          on umppu toukokuun,
      jost' aukee myskiviini kasteisin
        ja suven riemun mettisille suo.

    Näin monasti, yön rauhaa nauttien,
      oon kaipaellut kuolon lepohon,
    oon nimin rakkain runoellut sen,
      viel' etsien sua, saavuttamaton.
    Nyt rikkaampaa kuin ennen kuolla ois
      sun turvahasi, yö ja unhoitus,
        kun innon hurmausta tulvillaan
          noin suuri laulus sois!
      Sois vieläkin, kuin viime rukous --
        ei enää mulle, tomulleni vaan.

    Sa kuolematon oot, oot ikuinen!
      Ei kehnot sukupolvet tallanneet
    sua, jonka ääntä ajan ammoisen
      on keisarit ja orjat kuunnelleet;
    tuon laulus lohtuisan jo kuulla voi
      Ruut suruinen, kun kotiin itkien
        hän seisoi vainioilla vieraan maan,
          ja sama laulu soi,
      miss' aallot teiltä meren kuohujen
        toi eksyneen taas rantaan rauhaisaan.

    Toi eksyneen! Nuo sanat kutsuu pois
      mun luotas elämäni köyhyyteen!
    Kuink' onnen kultaa mielikuvat ois,
      ei pettää voi ne peikon-taruineen.
    Jää hyvästi! Jo virtes vaikertaa,
      jo raukee laaksoon, virtaan hiljaiseen
        ja kankahalle, viimein vaieten
          pois kukkuloiden taa.
      On laannut soitto. Mitä itse teen?
        Kaikk' unta vaan? Sen näinkö valvoen?




    ALAKULOISUUDEN OODI.


    Ei, ällös turvaa Lethen aaltoihin,
      äl' ukonhatun myrkkyyn mehuiseen,
    äl' otsaas kalpeata suudelmin
      suo pettää koison tumman rypäleen
    tai katajaisten kaihoseppelten;
      yöperhon ystävyyttä ällös tee,
        ja seuraan untuvaisten huuhkajain
    äl' usko salaisuutta sydämmen!
      kun varjo yhtyy varjoon, himmenee
        sun mieles yhä, surus puutuu vain.

    Vaan alakuloisuus kun lankeaa
      sun päälles lailla pilven itkevän,
    jok' kukat kuihtuvaiset virvoittaa
      ja kostuttaapi kummun vihreän,
    niin viivy siellä, suru mukanas,
      miss' aamuntuore ruusu hohtelee
        tai sateenkaari kuvans' aaltoon luo;
    tai jos on suuttunut sun armahas,
      niin kätens' ota, vangikses se tee,
        ja syvään, syvään silmän hurmaa juo.

    Se seuraa kauneutta katoovaa,
      ja iloa, jok' yhä huulilleen
    vie kättään hyvästiks, ja hekkumaa,
      mist' yks on askel kipuun karvaaseen.
    Niin, itse temppelissä riemujen
      on hunnutettu kaiho kätköss' ain,
        mut nähdä saa sen vain, ken kiirehtää
    ja nauttii ilon heelmän tuorehen:
      hän tietää, miss' on suru autuain,
        ja ainiaaks sen pyhäkköihin jää.




    OODI KREIKKALAISELLE UURNALLE.


    Sa koskematon rauhan morsian,
      laps aika-äidin aina hiljaisen,
    sun metsän-tarinasi kukkivan
      on eessä runo vaiti, kuunnellen!
    Sun legendasi lehdin verhotut
      on Arkadian, Tempen laaksoissa.
        Mut käykö kohtaloista kuolevain
    vai jumalten tuo taisto katkera?
      Mist' inha vaino, immen huokailut?
        Miks pillit, rummut, hurma tanssijain?

    On sävel korvin kuultu suloinen,
      vaan kuulumaton suloisemmin soi.
    Siks, pillit, soikaa taas - ei kuullaksen',
      vaan minkä sydän vastaan ottaa voi:
    mies nuori seisoo tuossa, soittaa vain,
      puut ikuisesti kantaa vihreää;
        tuo nuorukainen lemmen hurmassaan
    ei suudelmaansa saa, vaikk' anoo ain, --
      oi, lempes lakastu ei konsanaan,
        ja armahas ain ihanaiseks jää!

    Oi oksat onnekkaat, joit' ikänään
      ei tapaa syys, vaikk' keväät vaihtuis kuin;
    mies onnellinen, ken noin nostaa pään
      ain uusin soitoin, uusin lauleluin;
    viel' onnekkaampi lempi, lempi oot,
      noin altis, uskollinen, lämpöinen,
        suur' iäti ja nuori ainian,
    kuink' intohimot muita polttakoot
      vain syömmen surun-täyden jättäen
        ja otsan kuuman, kielen janoovan.

    Ken outo, mystillinen pappi liet,
      jok' ammuvaa ja arkaa hiehoa
    tuoss' alttarille vihreälle viet?
      Ja kansa, jonk' on mieli uhrata?
    Ja minkä pienen meren-kauppalan
      tai vuoren turvallisen kaupungin
        tuo joukko jätti, vaeltaen pois?
    Vaikk' aavistat sen yhä vartovan,
      kuin iät kaiket, kaduin hiljaisin,
        et tiedä miks - ken kertoa sen vois?

    Oi kuva Attikan! Sun kohtalos,
      sun hahmos, kirjaellut marmoriin,
    puus lehtevät ja puhtaat ruohikkos
      mun tempaa aatoksista unelmiin
    kuin iäisyys! Tää suku iloton
      kun vanhuudest' on kaatunut, sa jäät,
        ja läpi uutten tuskain, suurempain,
    mit' uudet uskottus ei nää, sa näät:
      "On kaunis totta, tosi kaunist' on."
        Se muistaos, muu kaikk' on turhuus vain.




    PAANIN KUORO. ("Endymion")


    'Oi valtias sa linnan varjoisen,
    jonk' ylle huojuen ja humisten
    puut suuret lehviänsä levittää
    ja suopi rauhaa, suopi hämärää,
    miss' elää nimettömin kukkasin
    maan ruohot tuhannet ja kuoleekin;
    miss' usein ilonas on katsella,
    kun metsänneidot suorii tukkaansa
    ja kypsät heelmät tummentuu ja loistaa;
    tai, hetket totiset kun seuraa toistaan,
    taas kuulla kaislain ääntä suruisaa
    ja nähdä, kuinka kaste kasvattaa
    kaikk' yrtit ylenmäärin; kaihoissas
    myös uneksua menneest' onnestas,
    kun kadotit sa armaan Syrinxin!
    Nyt kautta lempes kaunihin
    ja kautta onnes muiston autuaan --
    oi kuule meitä, suuri Paan!

    Sua tyynnyttäin, sun mieltäs viihdytellen
    saat kyyhkys-äänten kuulla kaikerrellen
    sa soittelevan myrttein suojassa,
    kun illan suussa metsän rannalla
    tiet' aurinkoista astut miettien.
    Ja viikunoiden laaja-lehtisten
    on heelmät sulle yksin määrätyt,
    ja minkä hunajalla täyttänyt
    on mettinen, se suloks on vain sun.
    Myös kylän viljamailta siunatun
    saat osan, mitä kallist' antaakin
    ne kasvustaan, ja uusin sävelin
    sua ylistääkseen aukee laulamaan
    viel' uudet lintuparvet kuoristaan.
    Sun ilokses myös suotu mansikkain
    on suven-vilpoisuus, ja sulle vain
    saa hohtaa perhon siivet nurmikolla
    ja virran päivä-kuplat kauniit olla.
    Niin, sulle puhkee joka silmikko!
    Sa tullos lähellemme - joudu jo,
    kautt' taivaan tuulten kuusten latvassa,
    oi metsän jumala!

    Sun luokses kiiruhtavat satyyrit
    ja faunit, palveluksees alttihit,
    jos tarvis jänö piilost' yllättää,
    miss' uinailee se unta pehmeää,
    tai jyrkänteitä ylös karata,
    kun kotkan suusta pelastettava
    on hento karitsa. Yön pimeihin
    kun eksyy paimenet, niin salaisin
    ne loihduin, houkutuksin heidät saa
    taas teille tuttaville johdattaa.
    Ne juoksee rantaa meren myrskyisen
    kaikk' ihmeelliset raakut poimien
    sun varalles, jonk' ilo verraton
    niit' aallotarten luoliin heittää on
    ja nähdä, kuinka julkeudesta tuosta
    ne säikkyvät, ja naurain piiloon juosta;
    tai kentäll' ilman aikaa loikkia,
    kun toiset hyppii vuoren harjalla
    puun käpysillä leikkisotaa käyden
    ja omenoilla. Kautta riemus täyden,
    jonk' yhä kierii kaiku saloillas,
    oi kuule meitä, kuningas!

    Oot kuuntelija äänten kaikuvain,
    kun keritsimet leikkaa raksuttain
    pois villan määkyviltä oinailtas,
    oot sarven koukistaja voimakas,
    kun villi-karjut viljaa raastaen
    käy mailla metsämiesten; hallaisen
    myös pellon päällä henkes levähtää,
    ja tähkät kylläät koskematta jää;
    sun huokaukses raskas huminoi
    yl' autioitten nummien ja soi
    niin suruisasti synkiss' alhoissa;
    myös suurten arvoitusten ovella
    sa seisot, kaiken-tietoon johtaen.
    Suur' poika Dryopen --
    kuin moni kumartain on tullutkaan
    sun luokses, lehvät kulmillaan!

    Viel' asuntosi raitis, rauhainen
    suo majaks yksinäisten aatosten,
    jotk' yhä mieltä ylemmäksi johtaa
    siks että avoinna se taivaan kohtaa;
    viel' anna jalon henkes koskettaa
    maan rantaa sumuista ja harmajaa;
    viel' ole äärettömän kuvana
    ja tunnuksena taivaan kannella,
    jonk' avaruutta meri heijastaa;
    ja alkuaineena, joll' aatos saa
    sen täyttää, mik' on tutkimatont' ain --
    vaan enempää ei. -- Päämme taivuttain
    ja otsat peittäin verkkaan kumarramme,
    ja kuulkoot tähdet huudon huuliltamme,
    kun vannotamme eessäs nöyrtyen:
    meit' auta, herra vuorien!'




    SYKSYLLE.


    Syys, aika usvien ja hedelmäin,
      jok' ystävältäs auringolta saat
    taas neuvot, kuinka runsain, täyteläin
      ja kypsin sato siunais puut ja maat
    ja räystään rypäleet, kuink' oksiaan
      maan puoleen omenat taas taivuttais,
        ois ydin maittavainen pähkinäin,
    viel' uudet silmut puihin puhkeais,
      ja kuinka mettiset, kun yhä vaan
      ois kesän mettä kennot tulvillaan,
        ei näkis päätä päiväin lämpimäin.

    Ken nähnyt ei sua maillas, aitoillas,
      tai riihen kynnyksellä toisinaan,
    miss' istuit kauan ilman aikojas,
      ja tuuli nostatteli tukkaas vaan;
    tai uneen vaipuneena sirppis luo,
      kun valmut elopellon petti sun,
    niin hetkeks säästäin viljan kukkineen;
    tai joskus katsellen, kun virran vuo
      sun kiiti ohitses, tai vartoin, kun
      puun lehtevän, yön kastein puetun,
        pois tihkui helmet aamuun hiljaiseen.

    Miss' on nyt kevään laulut -- miss' on ne?
      Niit' älä muistele: syys vuorons' saa,
    kun iltapilvet jättää päivälle
      jo hyvästi, ja sänget punertaa,
    kun survoo hyttys-kuoro suruinen
      tuoll' alla rannan raitain nyyhkyttäin
        ja väistäin tuulen leyhkää lempeää,
    kun lammaslauma määkyy kotiin päin,
      ja sirkat aitovieress' soittaen
      kun yhtyy lauluun kultakerttusen
        ja pilviss' asti pääskyt visertää.




    HUOLETTOMUUDEN OODI.


    Ol' aamuhetki. Edessäni näin
      kuin kolme kuvaa, viitoin valkoisin,
    jotk' äänetönnä liikkuin, allapäin,
      vei toinen toistaan tyynin askelin;
    ja sivuttain ne ohi kulkivat
      kuin uurnan kuvat, jonka hiljalleen
        näät kääntyvän. Ne palas uudestaan,
    yht' äänettömät, yhtä ihanat.
      Niin oli näky outo kulkueen
        kuin aaveilmestyksen alta maan.

    Kuink' olikaan, kun teit' en tuntenut?
      Noin eikö huntuverhoin peittää vois
    yön hankkeet, juonet tarkoin harkitut:
      juur' ottaa päiväs huolettomat pois,
    pois hetket armaat, tunnit joutilaat,
      kun silmäs raukee suven utuihin,
        kun valtasuones tykkii hiljaa vain
    ja ilotta ja tuskatt' olla saat!
    Pois menkää, että jälleen vaipuisin
      ma tyhjyyteen - siell' olo autuain!

    Ne kulki kolmannesti ohitsen',
      mua silmihin nyt kukin katsahtain,
    ja häipyin pois. Jo syttyi sydämmen', --
      ma näin, tunsin muodot tuttavain:
    Sun nimes, tyttö kaunis, Lempi on;
      sä olet Maine, silmin palavin
        ja kiusatuin, yön kiihko poskillas;
    ja sinä, soimattu ja osaton,
      jot' enin palvelin ja rakastin,
        oot Runous, mun elon' valtias.

    Ne häipyi pois. Ne kaihoisaks sai mun.
      Oi hulluus! Mit' on lempi miss' on se?
    Ja kunnia -- vain kuumehourailun
      ja mielenharhain turha kuvite!
    Ja runous -- se iloa ei suo
      niin suloisaa kuin päivän unteluus,
        kuin illan tuoksu, lepo armaan yön.
    Oi, ettei aika mulle rauhaa tuo,
      jonk' unelmissa joka päivä uus
        veis ohi maisen aatoksen ja työn!

    Ne tuli vieläkin -- ah, miksi taas?
      Ma unten pimennossa uinailin,
    join kukkain rauhaa, vihreyttä maass'
      ja valon kuihtumusta varjoihin.
    Ol' aamu pilvinen, vaan sateeton,
      vaikk' kevään kyynel kiilti silmäss' sen,
        ja nuoret lehvät nuojui hiljalleen,
    ja rastas lauloi, puu sai silmikon. --
      Oi varjot, menkää pois -- en itkien
        teist' eroo nyt, en kuole kaipuuseen.

    Siis jääkää hyvästi! Mua ette saa
      pois ruohon-kukkaisalta vuoteeltain.
    En kaipaa sylilampaan kunniaa,
      joll' elon ilve ruokkis kaihojain.
    Niin menkää rauhaan, hennot aavehet,
      ja uurnan uniks jälleen muuttukaa.
        Yö näkyjään suo mulle runsaimmin
    ja päivän unet viel' on kylläiset.
      Pois kadotkaatte, pilviusvain taa,
        pois, palaamatta konsaan takaisin!




    SONETTI (1).


    Kun pelko herää, etten elää voi
    siks kunnes runon syys on siunannut,
    mit' aatos kuuma kypsytti ja loi,
    ja jyvät kalliit kaikk' on korjatut;

    yön totisilla kasvoilla kun nään,
    kuin kiertää sumut suurten runojen,
    ja aavistan, etten mä ehtiskään
    niit' tavotella kuviks iäisen;

    ja kun ma tunnen, etten milloinkaan
    sua, hetken kirkas lapsi, nähdä saa,
    ja että puhtaan lemmen unholaan
    ma päästä voi en; -- silloin vaipuu maa

    ja taivas äärinensä tyhjyyteen
    ja rakkaus ja maine kaikkineen.




    SONETTI MAINEELLE.


    Se kuumesairas kiihkoinen on, ken
    ei tyynnä nauti elon lahjoistaan,
    ken ahmii ajallista hurmaa vaan,
    myös nimen neitseellisen uhraten,

    kuin ruusu kukkans' itse pudottais
    tai kypsä heelmä kuoren kirkkahan,
    kuin aallottaret virran kuulakan
    ja pohjan puhtaan sameaksi sais.

    Vaan ruusu, pensastosta kohoten,
    viel' antaa suuta tuulten, mettisten,
    ja heelmä koskematta hohtelee,

    ja aalto kirkas on kuin ennenkin.
    Mit' itse mailmalta ma kerjäisin?
    Sen suosio ei miestä mikskään tee.




    SONETTI (2).


    Miks nauroin äsken? Turhaan tiedustan:
    on vaiti jumalat ja henget yön,
    kaikk' oraakkelit taivaan, manalan.
    Niin käännyn puolees sunkin, ihmis-syön.

    Oi sydän, suruinen kuin minäkin:
    miks nauroin yöllä? Tuska kuoleman
    ja pimeys! En kuule helvetin,
    en taivaan, syömmen äänten vastaavan.

    Miks nauroin? Elämäni tunnen jo.
    Sen unet lentää onnen äärihin.
    Nyt kuitenkin ois kuolla nautinto,
    maan korun haihtuess' yön tuulihin.

    Suur' ompi onni runon, kunnian
    ja kauneuden, vaan suurin kuoleman.




    SONETTI (3).


    Yön kirkas tähti, ken ois kaltaises!
    Niin liikkumaton silmäs loisto on
    ja ajast' aikaan valvoo katsehes,
    kun lailla unettoman erakon

    sen yli kuohuvaisten vetten luot,
    maan piirin rantaa puhtaaks huuhtovain,
    tai katselet, kuin vuorenharjat, suot
    syys peittää alle vaippain valkeain.

    Ei -- liikkumattomammin vieläkin,
    nuort' armastani rintaan nojaten,
    jonk' iäti mä kuohun tuntisin, --
    oi lepo levoton ja suloinen:

    ain' elää, elää, vaivoin rakkauttaan,
    tai uupua ja kuolla povellaan.




    SONETTI UNELLE.


    Oi armas huoltaja yön hiljaisen,
    jok' autat kiinni sormin laupiain
    nää silmät, tuttavat jo pimeyden
    ja unhon lehvikköjen varjoisain:

    Oi suloisin! Jos tahdot, sulkeos
    jo silmän' alttiit kesken virteskin,
    tai varro, kunnes lempeet unikkos
    pois tuutivat mun tuoksu-unelmin.

    Suo suojaa myös, jos etsis vuoteeltain
    mua eilispäivä murheinen, ja jos
    viel' omatunto, yönkin valliten,

    kuin myyrä kätköstään mua vartiois;
    niin käännä ovi lukkoon, armoinen,
    ja salli, että vaivun täältä pois.




    SÄKEITÄ.


    Voi onnea joulukuista
        puun hankien saartaman!
    Sen oksat ei voi muistaa
        kesän riemua vihannan,
      ne vilun ja viiman kestää,
      ja tuiskut ei voi estää,
      että aukee sydämmestä
        itu uuden keväimen.

    Voi onnea joulukuista
        puron, jäässä jonk' aallot on!
    Sen kuplat ei voi muistaa
        kesäkatseita Apollon,
      vaan unhon nautinnoissa
      ne nukkuu kätköissä, joissa
      on tuskan tunto poissa
        ja ajan talvisen.

    Ah, noin jos huoleton, vapaa
        moni ihmislapsi ois!
    Mut ken ei surua tapaa,
        jonk' ilo pakeni pois?
      Miel' autio, murhe itää,
      sen pistot tuntea pitää,
      eikä parantajaa mitään, --
        sit' ei sanota laulaen.




    OODI TOUKOKUULLE. (Katkelma).


    Oi Hermeen äiti, iki-nuori Maia,
        jos laulaa voisin
    kuin lauloi sulle rannoiltansa Baia,
        nyt etees toisin
    sen uhrihymnit ammoin kaikuneet,
    ja laulut, joita kuuli Kreikan veet,
    kun suuret runoilijat pienen maan
      niit' antoi, kuollen tyytyväisnä pois!
    Oi, anna mulle voima laulamaan,
      vaikk' yksin kukkaset sen kuulla vois
        ja taivaan sini tuo,
    ja helmassas taas iloisesti sen
        pois kuolla suo
    sun päiväs rikkauteen ja onnehen.






II.




    HYPERION.


    I.

    On synkkä laakso, jonka syvyyteen
    ei pääse aamun raitis henkäys,
    ei päivän kuuma, tuike tähtiyön.
    Siell' lepäs Saturnus, jo harmaapää,
    kuin kivi liikkumaton, äänetön
    kuin varjo-asuntonsa hiljaisuus,
    pääns' ympärillä metsät sankeat
    kuin pilvenmöhkäleet. Ei pientäkään
    siell' ollut ilman liikahdusta, ei
    tuot' elon hiukkaa päivän kesäisen,
    mik' ylen heikko on jo riistämään
    pois ruohon siemenen; jos putoskaan
    puust' alas kuollut lehti, siihen jäi.
    Siit' ohi vyöryi virta äänetön,
    jok' yhä kuolleemmaksi kohmettui
    eess' alas-syöstyn jumaluuden tuon,
    jok' yli laakson tumman varjon loi;
    ja vedenneito, päätään nostaissaan,
    suuns' umpeen painoi sormin viluisin.

    Ja virran hiekkarantaa seuraten
    vei suuret jäljet, vaan ei kauemmas
    kuin missä jalkans' eksyi suunnastaan
    ja missä siitä asti nukkui hän,
    maall' lionneella kätens' oikean,
    tuon vanhan, maatess' ilman valtikkaa
    kuin kuolleen käsi turra, hervoton,
    ja silmät kiinni, kruunuttomat nyt,
    pää kumarassa, kuin ois kuunnellut
    Maan ääntä, ikivanhan äitinsä,
    sen hoivast' yhä hetken nauttien.

    Tuost' uskonut ei minkään voiman ois
    hänt' ylös saavan; mutta semmoinen
    jo saapuikin, jok' käden vartaisen
    vei vanhan leveöille harteille,
    sit' ennen tehden syvän kunnian,
    työn oudon hälle, jolle kumartui.
    Hän oli jumalatar maailman
    viel' äskensyntyneen, ja rinnallaan
    ois pitkä amatsooni ollut vain
    kuin kääpiö; myös taivuttanut ois
    hän tukast' ottain niskat Akilleen
    tai Iksionin pyörän sormellaan.
    Kuin Memphiin sfinksin, joka auttamaan
    lie asetettu töitä viisasten,
    kun esikartanoistaan Egyptiin
    he tutkailevan katseens' suuntasit,
    niin oli kasvot nuo, -- vaan kuitenkin,
    kuink' eri kasvot, kuinka ihanat,
    jos suru muovannut ei kauniimmaks
    ois surua kuin itse kauneus on!
    Ol' arka, säikkyväinen katseensa,
    kuin kova onni juur' ois alkanut,
    kuin pahan päivän pilvet enteiset
    ois viskelleet jo häijyn-nuoliaan
    ja synkät jälkikuurot jyristen
    ois kokoon voimiansa ajaneet.
    Ja kätens' siihen paikkaan painoi hän,
    miss' ihmisill' on kipu sydämmen,
    kuin tuossa juur' ois hänkin tuntenut,
    vaikk' kuolematon, tuskaa ankaraa.
    Ja toisen käden laski nojaten
    hän Saturnuksen niskaan kumaraan,
    ja kurkottaen, huulin avoimin,
    niin puhui jumalaiseen korvahan
    kuin urkuin ääni syvin, juhlaisin.
    Hän lausui -- ah, kuin heikko kielemme,
    näin hauras, jumalien muinaisten
    suurt' ääntä, aatosta vois tulkita! --
    hän lausui, muodoin ylen murheisin:

    "Nous' ylös, Saturnus! -- mut minkävuoks?
    Ei, kurja vanha Kuningas, en voi
    ma sulle lohdutusta tuoda. En
    voi sanoa: 'Oi, miksi nukut sa?'
    Näät onhan taivas luotas loitonnut,
    maa enää tunne ei sua jumalaks
    noin rääkättynä, valtameri myös,
    kuink' kaikuis juhlallisna pauhu sen,
    ei tunne valtikkaas, ja ilmat kaikk'
    on majesteettis harmaan jättäneet.
    Sun jyrinäs, jok' uutta maailmaa
    ei ymmärrä, nyt vastaan ponnistain
    vain räiskyy yli vallan kaatuneen,
    ja taitamattomien kourill' ei
    voi salamoitas hallita -- ne lyö
    ja paahtaa, polttaa valtakuntaa vain,
    tuot' ennen rauhaisaa. Voi aikaa, voi!
    Oi hetket pitkät, suuremmat kuin vuos,
    te mataissanne ylös nostakaat
    tuo totuus ääretön ja lyökäät se
    niin kiinni mielihimme tuskaisiin,
    ett' epäilys ei mistään sijaa saa. --
    Sä nuku, Saturnus! -- Miks, mieletön,
    tein vääryytt' yksin nukkuvalle? Miks
    sun silmiäsi raukeit' avaisin
    ja raskasmielisiä? -- Saturnus,
    sä nuku vaan! Mä itken vieressäs."

    Kuin hurmiossa kauniin kesäyön,
    miss' seisoo vankat metsän valtiaat,
    nuo pitkät tammet, jotka oksillaan
    yöt viittaa ylös tähtiin totisiin
    ja liikkumatta aamust' uneksuu,
    vain kerran latvaans' alas taivuttain,
    kun yksinäinen tuulenpuuska käy
    yön rauhaan puhaltain ja kuollen pois
    kuin ilman ainut ailandus se ois, --
    niin syntyi sanat nuo, niin kuoli ne.
    Nyt jumalatar otsans' ihanan
    vei maahan kyynelöiden, itkien,
    ja tukkans' Saturnuksen jalkoihin
    kuin silkkipeite suortui. Öinen kuu
    ol' yli taivaan kannen verkalleen
    jo kolme kierrostansa kulkenut,
    vaan paikoillansa jumalaiset nuo
    viel' liikkumatta viipyi, muistuttain
    kuin veistoksia kirkon juhlaisen.
    Nous viimein Saturnuksen vanha pää
    ja silmäns' uupuneet hän auki loi
    ja näki kaiken: vallan kaatuneen,
    maan piirin pimeän ja murheisen,
    ja jumalattaren, jok' itki vaan.
    Ja parran järistessä hirmuisen
    hän hervottomin kielin lausui näin:

    "Oi, armas vaimo Hyperionin,
    sun tunnen näkemättä kasvojas!
    Oi Theia, käännä silmäs, että voin
    niist' tuomiomme nähdä; katso mua
    ja sano, onko haamu voimaton
    sun eessäs Saturnus? Sä kuuletko
    nyt Saturnuksen ääntä? kenen on
    tää otsa alaston ja kurttuinen,
    jok' ilman kruunua näin harmaa on,
    se onko Saturnuksen? Ken on se,
    joll' oli voima kukistaakseen mun?
    mist' on sen väkevyys? ja kuka voi
    niin pursuavan raivon kasvattaa,
    vaikk' itse Kohtalonkin kouristin
    ma suonikkaissa sormissani - ken?
    Vaan näin on nyt. Ma häädettynä oon
    ja haudattuna; töitä jumalain
    en toimittaa voi, myötäisesti en
    voi kiertotähtein matkaa ohjata,
    en tuulten, merten voimaa hiljentää,
    en laupiaasti läsnä olla saa,
    kun viljan kalliin korjaa ihminen,
    en rakkauttaan viihdyttää mä voi.
    Ma omast' itsestän' oon luopunut,
    en tunne sydäntäni valtavaa,
    jonk' olen kadottanut jonnekin
    pois, vaiheille mun valtaistuimen'
    ja näiden paikkain, joilla istun nyt.
    Oi etsi, Theia, etsi! Avaja
    sun silmäs ikuiset ja tutkaile
    kaikk' etäisyydet: tähtiavaruus,
    maat valottomat, ilman piirit myös,
    ja tyhjät nummet, vuoret tuliset,
    kaikk' ammottavat kuilut helvetin.
    Oi etsi, Theia! Sana mulle tuo,
    jos keksit varjon, aaveolennon,
    mi lentäen tai tulivaunuillaan
    kuin hurjistunut karkaa valtaamaan
    taas kadonnutta taivast' omakseen.
    Sen täytyy -- täytyy tapahtua -- taas
    mun, Saturnuksen, olla kuningas.
    Niin, voitettava jalo voitto on;
    niin, jumaloita alas syöstäköön,
    ja voitonhymni soikoon pasuunain
    niin juhlallinen, kaunis, rauhainen
    kuin loisto pilven kuninkaallisen,
    se soikoon lempeästi, julistain
    ja viihdyttäin. Maass' uudistukoot taas
    kaikk' ihanuudet, tulkoon hämmästys
    suur' taivaan lapsillen. Tää käskyn' on
    nyt: Theia! Theia! Miss' on Saturnus?"

    Tuon kiihkon valtaamana jaloilleen
    hän nousi, kiemurrellen käsiään,
    pään täristessä, hiuksin valtoimin,
    ja hikisenä, äänin särkynein.
    Hän seisoi tuijottain; ei kuullut hän
    kuink' itki Theia; hetken seistyään
    taas heräs puhumaan ja lausui näin:
    "Vaan enkö voi ma luoda? Enkö voi
    ma rakentaa? Ma enkö muovata
    voi uutta mailmaa, uutta taivasta,
    ja vanhaa murskaks lyödä? Missä on
    uus kaaos mulle? Missä?" Sana tuo
    vei kaikuns' Olympohon, säikyttäin
    sen kapinoivan kolmikon. -- Jo nous
    myös Theia kavahtain, ja ryhdissään
    ol' ilme toivokas, kun hilpein suin
    hän lausui, vaikka äänin kammoisin:
    "Tää heimoamme rohkaisee - nyt pois,
    luo ystäväimme tullos, Saturnus,
    ja toivons' elvytä! Mä tunnen tien
    ja löydän turvapaikan äskeisen,
    mist' tulin tänne". Muut' ei virkkonut;
    ja tähystellen, hitain askelin
    hän suuntas pimentoihin. Seuraamaan
    läks Saturnus, jot' opas ohjaillen
    vei läpi vanhain oksain, väistyväin
    kuin sumu, jota kotkat halkaisee.

    Vaan tällävälin vyöryi toisaalla
    niin suuret kyyneleet ja suruisat,
    niin suunnattomat, että mikään ei
    niist' ihmiskieli kerro. Titaanit
    sill' oihki, lymynneet tai vangitut,
    taas vanhat jumalansa muistaissaan,
    kun Saturnuksen äänen kaikua
    he kuulostivat mielin vihlovin.
    Yks vielä joukoss' oli hirmuisten,
    joll' ylivaltans' oli entinen
    ja hallitus ja majesteetti myös.
    Viel' istui Hyperion loistossaan
    ja tuli-ympyränsä äärellä
    tuot' uhri-suitsutusta hengitti,
    jok' yhä nousee maasta aurinkoon.
    Vaan levoton hän oli; aivan kuin
    maan kuolevainen synkist' enteistään
    on levoton ja säikkyilee, niin sai
    hän kammotuksen myös. Ei vavissut
    hän koiran ulvontaa, ei kirkunaa
    yöpöllön, kolkutusta vainajan,
    kun ruumiskellons' ensi kerran lyö,
    ei lampun kummitusta, kun on yö;
    vaan kauhun puuskat jätin jänteisiin
    toi tuskan suuremman. -- Mut hehkuen
    ja kullass' uiden loisti linnansa;
    sen pronssipylväät pitkin varjoineen
    kuin veren loimon käytäville loi
    ja esikartanoille, kaaristoon
    ja kupuihin. Vaan esiriput sen,
    nuo aamuruskon, pilven hohteiset,
    yht' äkkiä nyt säikkyin tummentui:
    kuin kotkansiivet, joita nähnehet
    ei ennen jumalat, ei ihmiset
    loi varjons' yli seudun; kuultiin myös
    kuin hirnuis orhit, joita milloinkaan
    ei kuulleet jumalat, ei ihmiset! --
    Kun mielens' iloks aikoi maistaa taas
    hän tuoksun-hurmaa pyhäin sauhujen,
    joit' uhrikummuilt' ylös kohoaa,
    hän maun vaskenkarvaan tunsi vain
    ja kuvottavan löyhkän kurkussaan.
    Ja lähetessään lännen satamaa,
    miss' ihanaiset päivät päätetään,
    ja puhdas, jumalainen lepo on,
    miss' unen onni vartoo rauhainen,
    ei etsinyt hän nautinnoita sen,
    vaan esikartanosta kartanoon
    hän kulki pitkin, jylhin askelin;
    ja pienet lemmikkinsä siivekkäät
    pois pakenivat kauas parvittain
    taa pylvästen ja soppiin lymyten,
    niin pelvon valtaamina, kauhuissaan,
    kuin hädän ahdistuksess' ihmiset,
    jotk' yhteen sullottuina säikkyilee,
    kun täräjää ja tulta syöksee maa
    ja muurit kaatuu, järkkyy kaupungit. --
    Täll' aikaa astui eespäin Saturnus,
    viel' äsken jäisess' uness' uinaillut,
    ja Theian kanssa läpi metsien
    hän samos. -- Hyperion laskeutui
    juur' alas lännen kynnykselle jo,
    yön hämärtävän taakseen jättäen.
    Ja hiljaa, ääntämättä aukeni
    kuin käskyst' ovi linnan; kuului vaan,
    kun lännen tuuli sormi harppuaan
    ja äänin totisin ja hartain soi
    ja viihdyttävin. -- Tietä annettiin
    näin jumalalle sisään astua.

    Hän tuli, mutta vihan vimmoissaan,
    kuin tulen-hulmuvilla helmoillaan
    ja räiskyvill' ois ajaa mielinyt
    pois avaruuden hetket lempeät,
    nuo arat linnut. Yhä eteenpäin
    hän riensi läpi holvein, käytäväin
    ja kaarien ja valon-välkkehen,
    ja pihain timanteista hohtavain,
    siks kunnes ylti kupuun korkeimpaan.
    Sen alla seisten synkin ilmehin
    hän polki jalkaa; tutjui syvänteet
    ja tornit, ilmanpielet horjuivat
    ja valtans' ääret kaikki. Ennenkuin
    ol' laannut vapistus ja jyskinä,
    suust' ääni syöksyi, patons' aukaisten,
    ja sanat kuului näin: "Voi unet yön
    ja päivänkin! Voi haamut hirmuiset!
    Voi tuska polttava! Voi aavehet,
    jotk' yhä kiertää, kiertää pimeää!
    Voi kummitukset kaitakorvaiset!
    Miks teist' en pääse? Miksi teidät nään?
    Miks luonton' ikuinen on järkkynyt?
    Miks uudet kauhut yhä seuraa mua?
    On syösty Saturnus. Kuin käynee mun?
    Mun onko täältä lähdettävä pois,
    miss' on mun satamani rauhainen
    ja kunniani kehto, missä yöt
    on vilpoiset ja päivät leppeät
    ja valon autuus yltäkylläinen,
    miss' sädehtivät teltat taivaiset
    ja missä templit kirkkaat hohtelee?
    Ne tyhjiks, autioiks on joutuneet.
    En valtakunnassani elää voi.
    Sen loistoa, sen suhtaisuutt' en nää,
    vaan pimeää, vain kuolon pimeää.
    Jo täälläkin, miss' illan hoivan sain,
    yön mustat varjot mua vallitsee
    ja herjan juonet kiertää teilläni.
    Ei, kautta Telluksen -- ma kaadu en!
    Vaan yli laajain valtan' äärien
    tän hirmuisen ma käten' ojennan
    ja Jupiterin vallan tyhjäks teen,
    sen kapinoitsijan, joll' ukkonen
    on leikkinänsä. Vanha Saturnus
    taas valtaistuimelleen astukoon."
    Näin lausui hän, ja suussaan kotvasen
    viel' ankarampi kiehui uhkaus,
    mut ulos päässyt ei. -- Kuin ihmiset,
    joit' tungoksessa toiset tyynnyttää,
    käy meluisammiks yhä, samaten,
    kun puhui Hyperion, kasvoi vaan
    tuost' uhma kummitusten kalpeain,
    jotk' yhä julkeammin temmelti.
    Ja siihen paikkaan, missä seisoi hän,
    nous sumu tunkkainen kuin rahkasuon,
    ja sumun alta kohos kiemurtain
    ja hiljallensa käärme niljakas,
    jok' äärettömin mutkin poimuillen
    kiers' itsens' ympärille jumalan
    ja tuskan-polttavaista ruumistaan
    nous askelittain, päätään ponnistain,
    ain' ylemmäs; ja kovin pingottui
    se voimast' ankarasta. Titaani,
    jo vihdoin itsens' irti riuhtaisten,
    löys' pakotiensä idän rantaan päin.
    Siell', odotellen hetket kasteiset,
    kun viel' ei ollut aika aamun koin,
    hän lepäs huohotellen, nojaten
    sen porttiholvikkoihin unisiin,
    yön usvista ne puhtaiks kirkastain
    ja auki äkkiä ne tempaisten,
    päin valtameren virtaa viileää.
    Mut tulipyörän tuon, joll' läntehen
    hän idäst' ajoi yli taivasten,
    nyt paksut pilvet oli verhonneet, --
    ei yltäpäätä kolkkoon pimeyteen,
    vaan että toiset pallot yhtenään,
    ja ilman piirit, kaaret, taivaan vyöt
    sen läpi kajastellen kuumotti,
    kuin tummennettu tulen loimotus
    ois kirjaellut kuvakirjaimin
    tuon synkän hunnun, jolta silloiset
    maan viisaat, miettiväiset tutkijat
    löys' ajatukset kalleimmat kenties,
    joit' ennen vuosisadat etsittiin --
    kaikk' kadonneet nyt: jonkun piirtosen
    viel' ehkä - kaiverretun kallioon
    tai lyödyn mustuneeseen marmoriin,
    mut merkityksettömän ammoin jo,
    ja ilman viisautta -- löytää voi. --
    Kaks suurta, välkkyväistä siipeä
    tuon tulipallon kehää kaunisti,
    ja lähetessä jumalan ne nous
    kuin hurmioon. Niin kohos siivet taas,
    ja sulin suunnattomin halkoivat
    ne pimeyttä, kauaks laajeten.
    Vaan tulenkirkas pyörä paikoillaan
    viel' liikkumatta seisoi, saadakseen
    vain jumalaisen käskyn. Turhaan ois
    hän käskyns' antanutkin, turhaan hän
    ois valtans' ottanut ja vaatinut
    jo päivän alkamaan, jos vaihteluks
    vain tehnyt ois sen. Sit' ei voinut hän,
    ei, vaikka ensimmäinen jumala:
    näät, pyhät ajanvaiheet vuorojaan
    ei häiritä suo. Sikspä aamun koin
    viel' oli synnyt alku-asteillaan,
    kuin kerrottu jo on. Niin avautui
    nuo siivet puhtaat, sisarelliset,
    jo innokkaina kaartaan alkamaan;
    vaan tummat ulappansa sulki yö.
    Ja titaanin, jonk' uudet tuskat taas
    mielt' inhat raastoi, täytyi taipua,
    vaikk' ennen taipumaton, vastustain
    nyt ajan ankeuteen ja murheeseen.
    Niin ojentihe pitkin pituuttaan
    hän pilvivuorten päälle synkeäin,
    jotk' yön ja päivän rajaa vartioi,
    ja rinnassaan tuns' surun haikean.
    Vaan sääliväinen taivas tähtineen
    soi nääntyneelle hetken armiaan,
    ja takaa avaruuden kaukaisen
    näin kuului ääni syvä, totinen,
    kun Coelus hälle korvaan kuiskasi:
    "Oi kirkkain lapsistani armaista,
    maass' syntynyt ja siinnyt taivaissa,
    laps' salaisinten aivoitusten, joit'
    ei ratkaissut ne luomisvoimatkaan,
    joist' itse synnyit, joitten iloa
    ja eloisuutta, rauhaa rattoisaa
    viel' ihmettelen, vielä kyselen,
    mist' oli tulleet, minne tiensä vei.
    Niist' avaruuteen ijankaikkiseen
    on heelmät hajonneet; ja varjoss' yön
    on toiset, toiset ihmeit' ilmoittaa
    tuon elon jumalaisen ihanan. --
    Niist' oot sa nuorin, oot sa kirkkain, laps!
    Sun veljies, sun sisar-jumalais
    on kesken vainoa ja kapinaa,
    ja poik' on noussut vastaan vanhustaan.
    Näin kaatuneita, esikoisen' näin,
    kun valtaistuimeltaan syöstiin hän!
    Mun puoleeni hän kätens' ojenti,
    mun luoksen' äänensä viel' löysi tien,
    vaikk' kova pauhu päänsä ympäröi.
    Ma kalpenin, ja hiess' otsan' ui.
    Sua odottaisko moinen kohtalo?
    Sit' aavistan ma, koska nähnyt oon
    jo poikieni, jotka jumaliks
    ol' luotu, arvostansa sortuneen.
    Niin, jumal-elämäänpä syntyneet
    te ootte, säätyisään ja ylevään
    ja tyveneen. Se kunnianne on.
    Nyt nään mä pelon, vihan, pyyteiden,
    nään kiihkon, intohimon valtaavan
    teit' yhtenään, kuin asukkaita maan,
    kuin ihmisiä, joitten kuoltava
    on pois. Se huolettaa mua, poikani!
    Se johtaa arvaamatta turmioon
    ja lankeemukseen! Kuitenkaan et voi,
    niin jumala kuin ootkin, vastustaa
    tuot' inhaa vihaa, mieltä katkeraa,
    vaikk' ilmeiset sun suuret lahjas on. --
    Ma olen ääni vain. Mun elämän'
    on tuulten elämää ja aaltojen,
    ja enempää en vaikuttaa ma voi
    kuin tuulet taikka aallot. Vaan sä voit!
    Siis ollos kohtaloitten ohjissa.
    Niin, tartu nuolen kärkeen, ennenkuin
    jous' jännitetty särähtää. -- Mut nyt
    käy maahan! Sieltä löydät tuskineen
    sä Saturnuksen. Sillä aikaa voin
    mä kirkast' aurinkoas katsastaa
    ja huolehtia öistäs, päivistäs."
    Viel' ehti kuulla tuskin puoleenkaan
    tuot' taivaan ääntä Hyperion, kun
    hän nous, ja silmänkannet kohottain
    yön tähtein puoleen, katsoi korkeuteen
    siks kunnes ääni lakkas. Vieläkin
    hän ylös katsoi silmin avoimin,
    ja samat kirkkaat, tyynet tähtöset
    siell' yhä loisti. Sitten painoi hän
    päät' alas, kohden rintaans' avaraa,
    ja kumartuen ilmanrantaan päin
    kuin sukeltaja meren aaltoihin
    hän syöksyi ääneti yön syvyyteen.


    II.

    Juur' ajan siivet saman lyönnin löi,
    kun Hyperion alas heittihen
    ja liukui syliin humisevan yön,
    ja jolloin Theian kanssa Saturnus
    tuon surun paikan saavutti, miss' soi
    Cybelen valitus, ja titaanit
    miss' istui murheissansa. Rotkon tuon
    ei pohjass' ollut valon hiukkaakaan,
    jok' kyynelissä kimaltanut ois.
    He oman voihkinansa tuta voi,
    vaan kuulla ei: näät, läpi kallioin
    siell' äärettömät kosket kuohuili
    ja virrat räiskyväiset, joissa ui
    ja vyöryi ainejoukot valtavat.
    Siell' liittyi vuoret vuoriin huimaaviin,
    ja niinkuin unest' äsken heränneet
    ne seisoi, jättiotsat vastakkain,
    niin kattain kärsimysten majan tuon
    kuin kammottavin, jylhin aatoksin.
    Siell' istui kivenmöhkäleillä nyt
    ja särmikkäillä kallioilla nuo,
    joill' ollut oli valtaistuin myös.
    Kaikk' eivät olleet koolla: tuskissaan
    mik' oli kahlehdittu, mikä taas
    miel' levotonna kulki murheineen.
    Ja Coeus, Gyges, Typhon, Dolor myös
    ja Briaraeus ja Porphyrion
    ja monet, jäntevimmät hyökkäämään,
    ol' ahdettuina soppiin, joissa voi
    vain vaivoin hengittää. Siell' istuivat
    he, hiljaa kiristellen hampaitaan.
    Noiss' onkaloissa tumman vankilan
    kuin malmisuonet kuulti jäsenet,
    kun koukistui ne tuskan kourissa.
    Viel' eli sentään suuret sydämmet:
    ne kivun pusertaissa verkkaan löi
    ja syöksyttivät läpi suonien
    kuin metallisen virran, hehkuvan
    ja valtimoita paisuttavan vuon.
    Pois oli Mnemosyne harhaillut,
    pois Foibos kuunsa luota loitonnut,
    ja monet nautti muutkin vapauttaan --
    pian kolkon suojans' etsiäkseen taas.
    Siell' elämäst' ei nähty enempää
    kuin laihat, hajalliset varjot vain.
    Kuin kivet raunioissa aution
    ja hävitetyn maan, kun marraskuu
    tuo illansuussa kolkon satehen,
    kun tuuli vonkuu, taivas musta on
    ja saapuu yö -- niin oli nähdä nuo.
    Kaikk' oli onkaloissaan; toisilleen
    ei suoneet sanaa, silmäystä ei,
    ei epätoivon liikahdustakaan.
    Heist' yksi oli Creus, rautainen
    ja raskas valtikkansa vierellään.
    Ett' oli raivonnut hän, ennenkuin
    noin sortui näännyttävään syvyyteen,
    sen tiesi murskaks lyöty kallio.
    Iapetoksen kouraan tarttunut
    ol' etovainen käärmeen kaistale,
    jonk' kieli kidast' ulos pistihen
    ja ruumis roikkui niljakas; nyt ei
    sen voinut myrkkyhammas tavoittaa
    viel' äsken voitokasta jumalaa.
    Maass' aivan maaten, leuka ylöspäin,
    kuin kivun kouriss' oli Cottus: noin
    pääkalloaan hän yhä jauhenti
    tuoss' ankarasti kovaan kivehen,
    suu auki, silmät vallan ammollaan.
    Tuoll' Aasia, jok' kivut tuimemmat
    toi Tellus-äidilleen, vaikk' olikin
    hän nainen vain, kuin pojist' yksikään.
    Nyt tummat kasvons' aatost' enemmän
    kuin kärsimystä kuvasti, kun juur'
    hän ennusteli suurta mainettaan,
    kun mielikuvitukseens' avaraan
    jo hohti templit, huojui palmupuut
    ja loiskui Ganges-virran tummat veet.
    Kuin toivo nojaa ankkuriinsa, niin
    hän nojas -- vaikka toivon vertainen
    ei kauneudessa -- käyrään hampaaseen,
    jok' oli elefanttins' suurimman
    suust' irroitettu. Yläpuolellaan,
    pääll' alenevan vuoren harjanteen
    ol' Enceladus tumma pitkällään,
    pait että kyynärvarsiin nojaten
    pääns' oli kohotettu. Ennemmin
    kuin kesy härkä, jonka lempeää
    ei laitumella rauhaa häiritty,
    nyt lailla väijyväisen tiikerin
    ja jalopeuran raskain aatoksin
    hän makas miettien ja punniten.
    Juur' ajatuksissansa heitteli
    hän vuoria, kuin viel' ois taistellut
    sen suuren sodan keskellä, jost' ei
    niin vammatonna yhtään jumalaa
    pois päässyt nuorempaa, ett' itseään
    ois näyttäneet he: pedon nahkoihin
    ja linnun sulkiin kaikki kätkeytyi.
    Siell' oli Atlaskin, ja Phoreus myös,
    tuo Gorgoin valtias; viel' eteenpäin
    ol' Oceanus kanssa Thetyksen,
    joll' itkeväinen lepäs helmassaan
    Clymene, sotkettuine hiuksineen, --
    ja monet muut, joit' enää nimittää
    ei tarvis. Milloin kohti ilmoja
    on Runottaren siivet suunnatut,
    ken pidättäis sen lennostaan? -- Nyt on
    sen aika jälleen Saturnuksen luo
    ja Theian, jotka vaivoin kulkeneet
    ol' ylen liukkaan, liejun-raskaan tien,
    juur' rotkot kammottavat jättäen.
    Päät suuret kohosivat rinnakkain
    nyt yli vuoren synkän jyrkänteen,
    ja hahmot suurenivat, kunnekka
    jo jalkans' ulettuivat korkeuteen
    ja siellä seisahtuivat. Vapisten
    nyt Theia kätens' ylös levitti
    jo ojentain ne itkun paikkaan päin
    hän katsoi Saturnusta kasvoihin.
    Niis' oli tuska julman taistelun,
    jok' ylijumalata järkytti,
    kun soti surun voimaa vastaan hän
    ja vihan, pelvon, tunnon vaivojen
    ja ahdistusten, raivon, toivon myös,
    mut epätoivon kaikist' enimmän.
    Näin vaivain saartamana ponnisti
    hän turhaan vastahan: näät, kohtalo
    oli ehtinyt jo päähän jumalan
    sen maisen myrkky-öljyn vuodattaa,
    jok' ottaa jumal-voitelunkin pois.
    Niin säikähtynyt Theia vaieten
    siit' eelleen antoi hänen astua
    pois, joukkoon sukukunnan sortuneen.

    Maan kuolevaisten sydän murheinen,
    jos milloin surun paikkaa lähestyy,
    miss' iloton on mieli toistenkin,
    miss' samat kohlut syöminen rauhan vei,
    siit' yhä kiihtyy, yltyy vaivoissaan.
    Niin Saturnus, kun astui joukkohon
    noin murheellisten, tunsi voimansa
    jo pettävän, ja vaipunut hän ois,
    vaan silloin silmät Enceladuksen
    hän kohtas alamaisen ylhäiset,
    jost' innostuin hän äkin karjahti:
    "Hoi, nähkää jumalanne, titaanit!"
    jonk' kuultuansa toiset voihkivat
    ja toiset kavahtivat seisaalleen,
    myös jotkut karjahtivat; muutamat
    taas itkivät ja vaikeroivat, tai
    päin kumartuivat kohden jumalaa.
    Ops, huntuansa mustaa kohottain,
    soi nähdä kasvons' ylen kalpeat
    ja riutuneet, ja silmäns' aaveiset,
    joit' ohukaiset ripset ympäröi.
    Kuin männyt kalliolla kohahtaa,
    kun talven äänen kuulevat ne, niin
    myös liikehtivät kuolemattomat,
    kun jumalaiset merkit näytetään,
    kun sormi nousee, antain aavistaa
    kaikk' ylväät, sanattomat aatokset,
    joill' ahdettu on jumalainen suu:
    sen jylinän, sen soinnun, loistonkin.
    Vaan loppunut kun tohu mäntyin on,
    jotk' kalliolla seisten suhisee,
    niin muut' ei kuullakaan. Mut täälläpä,
    kun lakkas sortuneiden liikutus,
    siit' yltyi Saturnuksen ääni, kuin
    ois noussut myrsky, joka puuskahtaa
    vast' uudestaan, kun luonnon äänet muut
    juur' äsken lakkas, jälkeen jättäen
    vain hopeaiset ilman aaltoset.
    Näin kuului ääni: "Omasta en voi
    ma löytää rinnastain, jok' itsensä
    on suurin tutkija ja tuomari,
    syyt' yhtään kurjaan tilaanne. Sit' en
    voi liioin ensimmäisten päivien
    ma tarinoista nähdä, joita luin
    tuost' ihmeisestä enne-kirjasta,
    jonk' Uranuksen sormet kirkkahat
    toi pimeyden yöstä valkeuteen,
    kun alku-aaltoin liejussa se ui;
    tuon kirjan itse ijät' tiedätte
    mun lujall' astuimellan' säilyneen, --
    voi, kuinka löyhä kuitenkin! Sielt' en
    saa vastausta, ennusmerkeist' en,
    en tunnustähdist' ilman, veden, maan,
    en minkään elementin. Sota ei
    sit ilmaise, ei rauha, taistelu
    yks yhtä vastaan, kolminkamppaus
    tai neljin, puolesta tai vastakkain;
    ei tulen, ilman taisto räiskyvä,
    kun taivaan kuurot alas tulvailee,
    maan pintaan kumpaisenkin painaltain,
    siell' iskein vielä rikkiin kiehuvaan,
    niin monin kerroin mailmaa myllertäin.
    Noist' otteluista syytä löydä en,
    joist' oudot viisaudet mä tutkailen,
    miks moinen kohtalonne on. En saa
    ma selvitystä, kuinka etsinkin,
    kuin tutkinenkin luonnon rantoineen
    ja äärineen: miks, ilmi jumalat,
    te, luoduist' ensimmäiset, huokaatte
    näin nöyrtyneinä alle voimien,
    jotk' itse rinnallanne kuitenkin
    on vailla hirmuisuutta. Mutta nyt
    te ootte täällä, potkittuina pois
    ja runneltuina, murskattuina noin
    tääll' ootte te! Kuink' on, oi titaanit?
    Jos sanon: 'Nouskaa jo!' -- vain voihkinaa.
    Jos sanon: 'Nöyrtykää!' -- vain voihkinaa.
    Ma mitä voin? Oi taivas avara!
    Voi näkymätön, armas isäni!
    Ma mitä voin? Se mulle sanokaa,
    te veljet, jumalat: kuin taistella,
    ja minne vihan voimat johdattaa!
    Oi, neuvot antakaa, joit' isoaa
    jo Saturnuksen korvat kuullakseen.
    Sun, Oceanus, joka aprikoit
    kaikk' ympärinsä, hämmästyen nään
    jo kasvoillas tuon tyynen lujuuden,
    jonk' antaa harkinta. Meit' auta nyt!"

    Näin Saturnus. Nyt meren jumala,
    tuo sofisti ja viisas -- viisautens'
    ei lehtokujist' ollut Ateenan,
    vaan syvyydestä vetten miettiväin --,
    nous, suuret silmäluomet kohottain,
    ja virkkoi kielin kankein, niinkuin ois
    hän tuulilt', aalloilt' äänens' oppinut
    ja sanat vasta keksinyt kuin laps:
    "Voi teitä, joita vihan tuli syö,
    joit' intohimo kalvaa kuumeinen
    ja kuolon tuska polttaa! Kuunnelkaa
    nyt tarkkaavasti, korvin hillityin
    mua, jonk' ei ääni myrskyn lailla soi.
    Ken tahtoo, kuunnelkoon hän harkiten,
    kun osoitan, kuink' itsens' alentain
    voi tyynnä nöyrtyä, ja täytyykin.
    Se tieto lohduttaa ja nostaa myös,
    jos lohdutust' on saada tahtonne. --
    Me kukistumme jälkeen luonnon lain;
    meit' eivät kaada voimat ukkosen
    tai Jupiterin. Suuri Saturnus!
    Kaikk' olet mailmat hyvin harkinnut;
    vaan siksipä, ett' oot sä Kuningas,
    ja ylivalta silmäs sumentaa,
    sä ohi vaelsit sen valon tien,
    jot' itse kuljin iki-totuuteen.
    Tää huomaa: voimist' ensimmäinen et
    sä ollut, et oo myöskään viimeinen;
    siis et voi olla alku, loppukaan.
    Ens' alun antoi kaaos. Pimeys
    loi valon, siten ensi hedelmät
    tuost' ydin-kuohunnasta paisuttain,
    jok' ihmeellisin voimin itseään
    vaan kypsytteli. Valo, siittyään,
    loi uuden valon, siten synnyttäin
    sen, miksi syntynyt ol' itse jo;
    ja missä aineet suunnattomat ui,
    siell' eloon kaikki kosketuksellaan
    ne herättivät heti. Silloinpa
    juur' ilmestyivät maa ja taivaatkin,
    joist' itse sikisimme elämään:
    sa ensin, esikoinen, sitten me,
    tää jättiläisten heimo. Kaikille
    soi taivas valtakunnat hallita
    niin ihanat kuin uudetkin. Ja nyt
    tuo kuulkaa totuus tuskainen, jos on
    se tuskaks teille, mielettömät te!
    Näät, kantaa alastomin totuuskin,
    kaikk' oikut sattumuksen kohdata,
    ja kestää tyynin mielin -- siinäpä
    juur' riippumattomuus on verraton.
    Siis huomatkaatte! Taivas ynnä maa
    on kauniimp', ihanampi paljonkin
    kuin kaaos, sumu, synkät pimeydet,
    jotk' ylimmäisnä kerran olivat.
    Ja tuolla puolen taivahan ja maan
    taas toiset avaruuden kappaleet
    on yhtenäisemmät ja kauniimmat
    ja vapaammat; ja viitat tuhannet
    siell' löytyy elon vielä puhtaamman.
    Niin seuraa kintereillä meitäkin
    uus voima, täydellisemp' entistään
    ja kauneudessa jalompi, jok' on
    meit' etevämmäks luotu, samaten
    kuin itse pimeyden me voitimme.
    Sen enemp' emme sorru itsekään
    kuin voitostamme kaaos muodoton.
    Maan mullan tiesittekö milloinkaan
    viel' ylpeätä metsää kironneen,
    jonk' oli povellansa ruokkinut
    se uljaammaks kuin itse olla voi?
    Tuot' ylemmyyttä lehtoin vihreäin
    se kieltää taitaako? Tai voikohan
    puu olla kyyhkyselle kateinen
    siks että lentää siivin valkoisin
    se minne mielii, yhä iloiten?
    Me oomme metsän puiden kaltaiset,
    jotk' kasvattivat sorjill' oksillaan,
    ei kyyhkyläisiä, vaan kotkia,
    ei sulin lumisin, vaan kultaisin
    ain' yli taivaan kannen kaartamaan;
    sen oikeuden ne kauneudelta sai,
    jonk' yhä valta on. Se ikuinen
    on laki: suurin kauneus jonk' on,
    sen suurin valtakin. Niin, saman lain
    on voimalla myös voitettavat nuo
    ja murtuneiksi tehtävät, jotk' on
    nyt meidät murtaneet. Te näittekö
    jo uuden, nuoren merten jumalan,
    mun voittajan? Ja hänen kasvonsa?
    Ja näittekö, kuink' aaltoin vaahtoisain
    hänt' yli kiidättivät vaunuillaan
    nuo jalot orhit, siivin hohtavin,
    jotk' itse loi hän? Äsken hänet näin,
    kun kulki yli vetten hiljaisten
    hän, kauneuden hehku silmissään.
    Se voitti mun, ja kaiken valtani
    ma hyvästelin mielin murheisin.
    Niin tulin tänne, nähdäkseni kuink'
    on teihin kohtalonne koskenut
    tuo suruinen, ja kuinka parhaiten
    ma voisin tuskassanne lohduttaa
    teit' ylen ankaroissa. Puheeni
    on totuus. Siinä olkoon lohtunne."

    He vaikenivat; suuttumusko lie
    vai hämmästys sen tehnyt ankara,
    kun kertoi Oceanus hiljakseen,
    mit' aatos syvin keksiä vain voi.
    Ei kenkään hiljaisuutta katkaissut,
    pait yhtä, jonka puoleen kenenkään
    ei silmät sattuneet: ei vastannut
    Clymene liioin; valittaen vain
    hän huulin kalpein, katsein hiljaisin
    ja arastavin lausui: "Isäni,
    mun ääneni on halvin kaikista,
    ma tiedän vain, ett' ilo mennyt on,
    ja että murhe musta hiipinyt
    on sydämmiimme, jonne pelkään myös
    sen ainiaaksi jäävän. Pahaa en
    ma tahtois ennustaa, jos taitaiskaan
    näin heikot voimat vastaan seisoa
    sit' apua, jot' oikein tuomiten
    nyt tuotava ois suurten jumalain.
    Vaan sallikaa mun surun' ilmaista
    ja kertoa, mit' olen kuullut, mist'
    on itkuni ja tieto, että poiss'
    on kaikki toivo meiltä. Rannalla
    ma seisoin vilpoisalla, tuntien
    kuink' yli vetten tuulen henki toi
    maalt' ihanalta tuoksun kaukaisen
    kuin kukkasten ja puitten huojuvain.
    Niin rauhaisan se ilon mulle soi!
    Kuin kaihoa mun mieleni, niin täys
    ol' lämpöä ja armautta se.
    Mun sydämmeni valtaa liikutus
    ja halu syytellä ja soimata
    tät' yksinäistä kärsimystä, joss'
    ei lopu koskaan virret murheiset.
    Niin istuin rannalle, niin kumarruin
    ja käteheni näkinkengän sain,
    jonk' avoimehen kuoreen puhalsin.
    Se soitti sävelen -- ah, kuinka voin
    sit' enää säveleksi kutsua!
    Näät, soittaissani tummaan kuorehen,
    jonk' äänen heikon tuulenhenki vei,
    ma kuulin tuolta, kussa varjokas
    nous saaren merellisen rantama,
    niin hurmaavaisen, suuren soittelon,
    ett' ennen moist' ei kuulleet ikänään
    mun korvani. Pois hekin hiekkahan
    ma raakunkuoren; aalto täytti sen,
    kuin täytti tajuntani tulvilleen
    tuo sävel uusi, armas, autuas.
    Sen soinnut helähtivät ilmoihin
    niin kiehtovaiset, kirkkaat, ihanat,
    kuin jokaisess' ois kuolo kukkinut.
    Ne katkesivat jälleen yksittäin,
    vaan kerrallansa sentään, ikäänkuin
    ois helmet nauhastansa pudonneet
    pois äkkiä. Uus lenti sävel taas,
    ja jälleen uus. Kuin kyyhkyt orreltaan
    ne lähtivät ei sulin hiljaisin,
    vaan siivin, jotka liiti soitellen,
    ja jotka, ympäri mua kiertäen,
    mun ilon sairaaks sai ja kaihon myös.
    Ja kaiho voitti; aioin sulkea
    juur' ylen tuskantäydet korvani,
    kun läpi kätten, jotka vapisi,
    ma äänen kuulin vielä armaamman,
    viel' ihanaisemman kuin soitto tuo,
    ja yhä huus' se toistain: 'Apollo!'
    ja taasen: 'Apollo! nuor' Apollo!'
    ja: 'aamunkirkas, nuori Apollo!'
    ja kaiku vastas kaukaa: 'Apollo!'
    Oi isäni, oi veljet armaat, jos
    mun ootte tuskani te tunteneet,
    jos tuntenut sen oot, oi Saturnus, --
    te ette julkeaksi syyttää voi
    mun kieltän' ylen hemmoteltua,
    kun tohti lausua se, minkä ties!"

    Niin virtas äänensä kuin puronen,
    jok' arkaellen rantaa kiertelee
    ja pelkää merta kohdata; vaan nyt
    sen kohtas jo, ja kovin kauhistui.
    Suur' Enceladus, jonka suuttumus
    ol' ylen kuohuttanut, katkas sen;
    hän käsivarteens' yhä nojaten
    ja ylös nousematta, halveksuin
    näin lausui, sanat raskaat vierittäin
    kuin meren aallot, jotka kallioon
    lyö kuohahdellen: "Kumpaa kuunnella,
    tuot' ääntä liian viisastako, vai
    toist' ylen mieletöntä, jumalat?
    Ei ukon-isku iskun jälkehen,
    vaikk' kapinoivan Jupiterin ois
    kaikk' aseet iskemässä; maailmat
    ei mitkään, vaikk' ois hartioilleni
    ne kasatut, mua katkeroittaa vois
    niin syvästi kuin lapsen-lorut nuo
    tän julman alennuksen keskellä.
    Voi unelias joukko! Puhu jo!
    Jo huuda, voihkaa, karju, raivoa!
    Vai unhottuiko inhat iskut pois?
    Teit' eikö lasten nyrkit kaataneet?
    Sa unhoititko, aaltoin valtias,
    kuin kuumennettiin valtakunnassas
    sua? Mitä? Ensimmäiset sanani
    jo kiehuttaako sappeanne? Voi
    mun iloani! Viel' ei hukassa
    oo valtanne. Voi iloa! Nyt nään
    jo silmäin tuhansien loistavan
    ma koston riemusta!" -- Näin lausuen
    hän suunnattomin ruumiinensa nous
    ja jatkoi seisten, taukoomatta, näin:
    "Te ootte tulta nyt. Mua kuunnelkaa,
    kun neuvon, kuinka liekit polttaa voi
    ja vihamiehist' ilmat puhdistaa,
    kuink' antaa tulen kielten kärventää
    voi Jupiterin pilvet pöyhkeät
    ja jäljettömiin sulattaa ne pois.
    Voi, syöskää päällensä ne ilkityöt,
    joit' on hän tehnyt! Oceanuksen
    vaikk' oppia ma ylen halveksun,
    mull' enemmästäkin on kärsimys
    kuin että valtakunnat menneet on:
    poiss' on nyt päivät unen tyvenet
    ja rauhaiset, tuo aika viaton,
    kun emme sodan töistä tietäneet
    ja hävityksen, jolloin luoksemme
    kaikk' ihanaiset taivaan olennot
    tul' avosilmin, arvaillakseen taas,
    mit' oli mielessämme kulloinkin.
    Viel' emme silloin tienneet, minkävuoks
    ja miten kirkas otsa kurttuun käy;
    viel' eivät huulet muuta tunteneet
    kuin sanat juhlalliset. Emmepä
    myös tienneet silloin, mitä voitto on,
    ja kuink' on oikku joko menettää
    tai saavuttaa se. -- Muistakaatte myös,
    viel' ettei Hyperion häväisty
    oo, veljistämme kirkkain -- katsokaa!
    Tuoss' saapuu hänen kirkkautensa jo!"

    Kaikk' katsoi silmät Enceladukseen,
    jonk' ankaroilla kuulti kasvoilla --
    kun nimi "Hyperion" huuliltaan
    viel' ehti tuskin yli jyrkänteen --
    kuin kalvas hohto valon kaukaisen.
    Hän katsoi jokaista, ja kaikkien
    jo kasvoill' eli valon kuumotus;
    vaan Saturnuksen otsall' enimmän
    se loisti, alla hiusten valkeain
    kuin meren vaahti, joka kuohuaa,
    kun laiva laskee öiseen satamaan.
    Niin oli hetken kalvas hiljaisuus,
    vaan äkkiä loi valo kirkkahin,
    kuin aamun nousu, loiston kultaisen
    yl' unhoituksen luolain himmeäin
    ja jyrkänteiden, synkkäin kuilujen
    ja äänettömän iki-syvyyden,
    ja rotkojen, joist' yhä kumpuili
    nuo pimeyden virrat ärjyvät
    ja kosket, kuohuvaiset iäti.
    Nuo kaikki paikat, ennen pimeät
    ja suunnattoman varjon kattamat,
    nyt paljastivat kammottavan näyn.
    Se oli Hyperion. Vuorelle
    hän astui korkealle, pysähtyi
    ja näki kurjuuden, juur' auenneen
    noin ilmi-nähtäväksi itselleen,
    kun valo jumalainen petti sen.
    Niin hiuksin kultaisin ja kiharin
    hän seisoi, hahmo kuninkaallinen,
    ja omaan valohonsa varjon loi,
    kuin heittää varjon patsas Memnonin,
    kun matkalainen suuntaa länteen päin
    pois idän hämärästä. Seistessään
    hän kätens' yhteen painoi miettien
    ja huokaili kuin harppu suruinen
    tuon Memnonin. Taas lyödyt jumalat
    tuost' epätoivo valtas, nähdessään
    noin murtuneena päivän kuninkaan,
    ja moni kätki salaa kasvonsa
    pois valon tieltä. Enceladus vaan
    loi silmät tuimat veljesjoukkohon;
    sen tuntiessaan nous Iapetos,
    ja Creus myös, ja Phorcus, meren laps,
    ja yhdessä he sinne astuivat,
    miss' yksin seisoi kunniassaan hän.
    Sielt' yhtyneinä neljin huusivat
    he Saturnuksen nimen. Huipultaan
    myös Hyperion vastas: "Saturnus!"
    Ja kasvot jumalien äidinkin,
    jonk' istui lähistössä Saturnus,
    ol' ilottomat aivan, kuullessaan,
    kuink' ympärillään kaikki jumalat
    huus' ontoin äänin nimen: "Saturnus!"