Produced by Juliet Sutherland, Rnald Lvesque and the
Online Distributed Proofreading Team at http://www.pgdp.net







                            BARNAVNNEN

N:o 18     Illustrerad Veckotidning fr Sndagsskolan och Hemmet.  22 rg.
4 Maj.     Redaktr: J. B. GAUFFIN, Uppsala.                       1905.



                      Jesus vlsignar barnen.

                         Mark. 10: 13-16.
                                                            Med teckning.

Du som r ett barn och har en god moder, du vet, huru innerligt en sdan
moder lskar sitt barn och alltid tnker p dess bsta. Du frstr ocks
ltt, att de, som under frlsarens jordelif buro fram barn till Jesus,
voro just sdana dr goda och lskande mdrar.

Dessa kvinnor hade sett frlsarens stora makt till att frlsa och
hjlpa. De hade sett sjukdomen fly fr hans heliga hnder och dden vika
undan, dr han trdde in. De hade suttit p stenarna vid Genesarets
strand och lyssnat till hans ord, som fdt krlek och fromhet i deras
egna hjrtan. Och de tnkte: "Skulle ej den krleksfulle mstaren frn
Nasaret ocks vilja sknka ngon himmelsk gfva t vra sm barn?" Jo,
det trodde de, och s gingo de i denna tillitsfulla tro till frlsaren
med sina barn och bdo honom taga p dem med sina heliga hnder.

Men till en brjan sg det ut, som om mdrarna och barnen aldrig skulle
f trffa frlsaren, ty lrjungarne npste och visade bort dem. I sitt
ofrstnd trodde lrjungarne, att barnen icke kunde taga emot ngon
verklig andlig gfva af Jesus och att han icke p ett verkligt stt
kunde gifva ngot t sdana sm, som nnu lgo vid moderssktet. Men
frlsaren hrde, huru lrjungarne voro ofrstndiga och huru de talade
hrda och afvisande ord, och d heter det om honom, att han blef
misslynt och sade: "_Lten barnen komma till mig och frmenen dem icke,
ty sdana hrer Guds rike till_".

Frlsaren visste s vl, hvad ett barn behfver fr att vara lyckligt.
Han visste, att dess sjl behfver ren, himmelsk krlek, att det
behfver en lugnare och tryggare hamn i lifvets storm och strid n den
modersfamnen kan sknka. Han visste, att de sm svl som de ldre
behfva en frlsare frn vrldens synd och villa. Allt detta och
ondligt mycket mer kan frlsaren sknka de sm, och drfr bjd han,
hgtidligt och allvarligt: "_Lten barnen komma till mig_".

Men nr Jesus s inbjuder barnen till sig, d har han ocks ngonting
verkligt och ngonting stort att sknka dem. Han vill sknka barnen sitt
himmelska rike. Och barnens himmelrike r i Jesu famn. Drfr tar han
upp de sm i sin famn, lgger sina hnder p dem och vlsignar dem. S
brjar det att blifva en medlem i Guds rike. Vi mste smyga oss in i
Jesu famn och mottaga vlsignelsen och Guds rike ssom barn. D strmmar
dr rttfrdighet, frid och frjd in i vra sjlar. Guds rike har tagit
sin boning hos oss. Vi ro lyckliga och vlsignade mnniskor.

Nu r det ocks en sanning, att Guds rike en gng kommer att framtrda
p jorden ssom ett verkligt rike med Kristus ssom den ende konungen.
Ja, det skall en gng framtrda i ondlig hrlighet, ty vi vnta nya
himlar och en ny jord enligt Guds lfte. D skall Guds rike hafva ntt
sin fullndning och d skola alla, som mottagit detta rike ssom barn,
f g drin och varda konungar i lif och ofrgnglighet.

Har du funnit ditt himmelrike i frlsarens famn? Om du det har, och om
du alltjmt stannar dr, s skall du ocks en gng regera med Kristus
ssom en konung i evighet. S vill Jesus vlsigna barnen.

_J. B. G._



Skande efter den oknde Guden.

Djupt inne i hjrtat af Afrika och lngt ifrn ngon missionsstation
framlefde en stackars svart herdegosse sina dagar. En dag sammantrffade
han med en annan gosse, som under ngon tid hade uppehllit sig vid
missionsskolan i Kuruman, dr han hade lrt sig lsa och hvarifrn han
frde med sig ett nytt testamente.

D nu de bda gossarne sutto hos hvarandra, lt bokens gare "boken
tala", som de svarta bruka sga, det vill sga, han lste fr sin kamrat
den skna berttelsen om Jesusbarnet i Betlehem.

Stor var herdegossens frvning frst fver sjlfva boken--s
mrkvrdigt, att man kunde lta den tala--och drnst fver de underbara
ord och ting, som den hade att bertta. Ngot sdant hade han aldrig
hrt eller kunnat tnka sig. Med den mest spnda uppmrksamhet lyssnade
han till hvarje stafvelse, och d den lille frelsaren slutade, hade
den andres hjrta gripits af en stark lngtan efter att se det
mrkvrdiga barnet i Betlehem, som lindades och lades i en krubba.

"Kan jag f se barnet?" frgade han ifrigt. "Ack, sg mig, hvar det
finns!"

"Det finns i Kuruman", sade den lille frelsaren, mycket tvrsker p
sin sak.

"Har du sett det?" frgade den andre nnu mera ifrig.

"Nej, aldrig, men jag vet, att Jesusbarnet finns dr, ty de sjunga om
honom och tala med honom. Det har jag hrt med mina egna ron."

Den frvnade lille herdegossen kunde ej lngre uthrda med att g och
vakta fren. Tanken p barnet i krubban fyllde dag och natt hans sinne
och lmnade honom ingen ro. Han ville ska upp det, han ville g till
Kuruman fr att med egna gon skda detta under. Det var en mycket lng
vg, det visste han, men intet hinder kunde afskrcka honom; han mste
med egna gon se detta frunderliga barn, hvad det n skulle kosta. Och
s snart som han kunde lmna sin tjnst, begaf han sig p vg.

Han vandrade till fots strsta delen af den lnga vgen och var mycket
glad, nr han ngon gng fick stta sig upp p en oxvagn, som frde
honom fver berg och dalar eller genom tta skogar och fver svllande
fjllbckar. P detta stt ndde han slutligen det omrde, dr de hvita
frmlingarne hade slagit upp sina hyddor i nrheten af negerbyarna.

Sent omsider kom han d en lrdagskvll till Kuruman, det lngtansfullt
vntade mlet fr hans lnga resa. En kristen betsjuankvinna tog vnligt
emot honom, hon lt honom taga del i hennes aftonmltid och sofva om
natten i hennes hydda.

Fljande morgon hrde han missionshusets klocka ringa. Han frstod ej
hvad det var eller hvad det skulle betyda, men han fljde sin goda
vrdinna till missionskapellet. Med stort nje lyssnade han till den
vackra sngen, och hans gon voro oafbrutet och med stort allvar fstade
vid missionren.

Denne ppnade nu bibeln och brjade lsa. Och hvad var det vl han
lste? Jo, det var just Lukas andra kapitel, den underbara berttelsen
om barnet i Betlehem.

Den lille frmlingen sg sig spanande omkring i det glada hopp att han
skulle f se barnet. Och hur han spanade, fll hans blick p ett barn,
som syntes honom s sknt, att han aldrig sett dess like. Barnet hade
ljust, lockigt hr, stora bla gon och en ansiktsfrg, som var
fullkomligt olika de infddas dr i landet.

"Dr r barnet frn Betlehem", tnkte den stackars okunnige gossen, "det
barn, som jag s innerligt lngtat efter att f se. h, s lycklig jag
r, som till slut har funnit det!"

D sammankomsten var slutad, skyndade han sig i fversvallande gldje
att tala om fr sin goda vninna, att han nu hade ftt sin hgsta nskan
uppfylld--han hade sett Jesusbarnet.

Den kristna betsjuankvinnan frstod till en brjan ej hvad han menade,
men smningom brjade hon f en aning om hans misstag och upplyste honom
om att barnet med de ljusa lockarne och bla gonen var missionrens
egen lille son.

Han knde visserligen till en brjan ngon missrkning, men den
enfaldiga, varmhjrtade kristna kvinnan, som sjlf till sitt hjrtas
trst hade lrt knna det barn, han s ifrigt skte, brjade nu bertta
fr honom, hvem Jesusbarnet verkligen r, hvarfr det fddes hr p
jorden, och hvar det nu r att finna. P sitt enkla, hjrtliga vis
berttade hon om vr Herres Jesu fdelse, hans lefnad p jorden, hans
lidande och dd p korset, hans uppstndelse och himmelsfrd, om den
plats han nu har intagit p faderns hgra hand i hrlighetens rike samt
hans innerliga krlek till alla syndare.

Och Herrens Ande ppnade den lille gossens hjrta, s att han trodde
ordet och brjade lska Herren Jesus, fastn han icke kunde f se honom.
Och s bad han om att alltid f stanna vid missionsskolan, hvilket med
gldje beviljades honom. Hr lrde han nu sjlf att lsa och blef icke
blott en sann och uppriktig Jesu lrjunge utan ocks fastn han var ung,
en varm och verksam evangelist bland sina landsmn.

[Illustration: JESUS VLSIGNAR BARNEN.]

[Illustration: HVEM SKALL GE VIKA?]



Hvem skall ge vika?

Med teckning.

En hund och en gs mttes p en spng. Denna var s smal, att de icke
kunde komma frbi hvarann, och ingendera syntes till en brjan vilja
vika tillbaka fr den andre. Endera mste dock vnda, men hvilkendera?
"Den svagaste", tnker ngon. Det r icke s skert. Jag skulle vilja
sga, "den bsta" ger vika.

Fr min del tror jag, att den lilla hunden r den frstndigaste af hela
sllskapet, och drfr drar han sig nog tillbaka. Gsen har nmligen en
hel flock efter sig p stranden.

Man kan se p gsen, att han r mycket envis. Det vore visst en ltt sak
fr hunden att bita hufvudet af hela gsflocken. Men med en vl
upptuktad hunds belefvenhet gr han artigt ur vgen fr det nrgngna
gsherrskapet.

Ej underligt, att hundens klokhet blifvit mycket bermd, medan  andra
sidan gsens envishet och nrgngenhet blifvit till ett ordsprk: "dum
som en gs".

Mnniskobarn plga ocks understundom trta med hvarann och ingen vill
ge vika. Kom d ihg, att den som har strsta frstndet, den bst
uppfostrade, han br gifva efter. Ja, "_den bsta ger vika_".

_J. B. G._



En god rekommendation.

Fr mnga r sedan stod p kajen i en af vra strre sjstder en gosse,
som frgade efter kaptenen p ett af skeppen, som lgo frankrade dr.

"Jo, han kommer dr", sade en sjman, som gick frbi och hrde frgan.
Gossen gick fram till kaptenen och hlsade hfligt.

"N vl, hvad vill du?" sade kaptenen.

"Jo, jag vill g till sjs, kapten."

"Hvarfr vill du g till sjs d?"

"Fr att f skicka min hyra till mor. Hon r nka, och jag vill inte,
att hon skall komma p fattigvrden."

Kaptenen tyckte om den hederlige gossen och det stt, hvarp han talade
om sin mor.

"N, hvar har du dina papper?"

"Papper? Jag har inga papper, kapten."

"Har du inte? ja, d kan jag inte taga dig med."

"hjo, gr det, kapten. Jag skall bli en riktigt snll gosse, om jag fr
flja med."

"Jag kan inte; det r emot vrt reglemente. Vi taga ej emot ngon, utan
att han har tminstone ngon rekommendation. Frsk skaffa dig en
sdan."

Gossen som hade mycket lngt hem och sledes svrt att kunna f ngon
rekommendation, vnde sig med tungt hjrta om fr att g. D fllo
kaptenens blickar p det lilla knytet, som han bar under armen. "Hvad
har du dr, min gosse?" frgade han.

"Mina klder, herr kapten."

"Dina klder--fr jag se! Hvad r d detta?"

"Min bok."

"Hvad fr slags bok?"

"Min bibel."

"Jas.--Vi ha d inte mycket att skaffa med den boken ombord, men lt
mig se p den."

Han tog bibeln och ppnade den. P bokens frsta blad stod gossens namn
tilllika med den upplysningen, att den var en gfva frn sndagsskolan
ssom belning fr flit och godt uppfrande.

"h, min gosse, detta r tillrckligt", sade kaptenen. "Kom du med mig,
s skall du f taga hyra p mitt fartyg."

"_Gudsfruktan r nyttig till allting och har lfte med sig bde fr
detta lifvet och fr det tillkommande._"



Broderskrlek.

Med teckning.

(Forts. fr. freg. n:r).

ndtligen r jakten slut. Man slpar fram hararna och gr sedan med dem
till herrgrden fr att f betaldt. Det hres ett undertryckt knot, d
man mrker, att den rike baronen ej mnar best dem med ngon traktering
hvarken i mat eller dryck. Frits str lutad mot en vgg; han r fr
mycket trtt fr att trnga sig fram, och hans tnder skallra af kld.
Nu kommer turen till honom; men nr inspektoren ser hans blfrusna
ansikte, ropar han medlidsamt: "Kom med mig in i kket, pojke, du
behfver f ngonting att vrma dig med." Och han tar den darrande
gossen med sig och sger till om en kopp varm mjlk t honom. h, hvad
den vrmer! Gldjestrlande tar han emot sin krona och tackar
inspektoren hjrtligt fr frfriskningen. Han r nu ter kry och fljer
den godmodige mannens rd att skynda sig hem.

Men--hvart hafva hans kamrater tagit vgen? Huru han n spanar omkring
sig i skymningen, kan han ingenstdes upptcka dem. "De ha kanske redan
gifvit sig af", tnkte han och blef i frsta gonblicket ganska hpen,
nr han kom ihg den lnga vgen, som han nu mste g utan sllskap. Men
s trstade han sig snart med den tanken, att han kanske nd skulle
hinna upp de andra, om han skyndade sig och drfr begaf han sig med
friskt mod p vg.

Nu gick han frbi herrgrden. Alla fnster voro upplysta, och han sg
gestalter rra sig drinne; baronen och hans gster skulle nu spisa
middag. Nr han tnkte p detta, kom han ihg, huru hungrig han var. Han
hade ju icke tit ngot sedan morgonen, och nu var klockan fem. Han
kastade nnu en lngtansfull blick mot de upplysta fnsterna, innan han
gick vidare.

[Illustration]

"De dr ha det bra de", tnkte han och knde efter i sina fickor, om han
mjligtvis skulle glmt ngon brdsmula kvar, men nej. Hur han n vnde
ut och in p sina fickor, kunde han ej finna en enda liten bit. Och
nordanvinden blste kall, och snn fll allt ttare. Frits slog upp
rockkragen och knppte vl igen rocken, men det hjlpte ej, han darrade
af kld, den stackars gossen. Nu hade han dock hunnit fram till skogen,
och hr var det tminstone mera lugnt, ty de hgstammiga trdens kronor
trotsade vinden. Men det kndes s underligt i den trtte gossens
hufvud; gonlocken blefvo s tunga, och det hvita sntcket inbjd s
lockande till hvila. Frits skte dock fvervinna sin trtthet och
strfvade mdosamt framt liksom i smnen.

Nu kom han till en korsvg. Han visste ej lngre t hvilket hll han
skulle g; han frstod blott, att han mste g oupphrligt fr att ej
sjunka ner i en smn, ur hvilken han aldrig skulle vakna. Och han
gr--den ortta vgen, som i stllet fr att leda till byn, leder allt
djupare in i skogen.

Mrkret hade nu brutit in, och det r endast den hvita snn, som lyser
upp nejden. 
fverallt stirra de hga, dystra furorna emot den
vilsegngne gossen.

"Nu mste jag snart vara framme vid krkningen, och d fr jag se ljusen
i byn." Med denna tanke sker han trsta sig, d ngesten vill gripa
honom. Men intet ljus lyser emot honom; han ser ingenting annat n
trden och snn och en ensam stjrna p himmelen. Han ropar nu med
ngestfull rst efter sina kamrater.

"Karl! Herman!" skallar det hgt genom den mrka skogen; men endast ekot
svarar honom. Nu mrker den stackars gossen, att han gtt vilse och vill
g tillbaka. Men ingen vg synes mer bakom honom--allt r hljdt i sn.
D frlorar han modet. Bittert grtande kastar han sig ner p marken och
ropar frtviflad: "Mor, mor, ack, hjlp mig!"

Men allt r tyst, endast vinden far suckande genom de gamla furorna.

Gng p gng upprepar den vilsegngne gossen sitt rop om hjlp, men
ingen hr honom. D stiger han upp och springer ett stycke till, mssan
ligger kvar under granen, men han ger ej akt drp, alla hans tankar g
ut p huru han skall komma ut ur skogen.

Pltsligt r det som om all trtthet och kld frsvunnit och han blir
gldande het af ngest. Han spanar omkring sig, men han ser intet annat
n sn--ingen vg, bara sn. D faller den stackars gossen p kn i
snn, knpper sina hnder och beder under strmmande trar: "Gode Gud,
du ensam kan hjlpa mig hr i denna stora skog. Hjlp mig ter hem till
mor, som vntar p mig drhemma, och--till Anni, som jag skall lmna min
slant. Gode--Gud--hjlp!"

Rsten blir allt svagare, till dess den frlorar sig i ett otydligt
mummel. Gossen har fallit tillbaka i snn med ryggen mot en trdstam.
Med sina stelfrusna fingrar drager han upp ur fickan slanten och ser p
den med ett lyckligt leende.

Han frnimmer nu mera allting ssom i en drm. Han tror sig vara hemma
hos mor och syster och strcker med vlbehag ut sina trtta lemmar, ty
han knner ej lngre ngon kld. nnu en gng ppnar han smnigt sina
gon. Drmmande blickar han uppt, fast sluta sig hans fingrar omkring
den s dyrt frvrfvade slanten och hans bleka lppar hviska: "Nu kan
Anni f fara!"

Drp sluta sig de mrka gonen, och hufvudet sjunker trtt tillbaka mot
den mjuka snn. Tyst, alldeles tyst blir det rundt omkring honom, endast
de hvita flingorna fortfara att falla och omhlja den bleke slumraren,
och furorna susa sakta sin vaggsng fr honom.

(Forts.)



Prenumerationen fortfar!

_Bibellsning_ eller hvad str det i nsta sndags text?

Veckan 8--14 Maj 1905.

M. 8. Mark. 10: 17--27. _Den rike ynglingen._
T. 9.  v. 17. _Han frgar efter vgen till evigt lif._
O. 10. v. 18--20. _Vgen dit gr genom sjlf knnedom._
T. 11. v. 21. _Evigt lif vinnes endast i Jesu efterfljelse._
F. 12. v. 22. _Han lskar det jordiska mer n evigt lif._
L. 13. v. 23--25. _Rikedomen hindrar mnga att g in i Guds rike._
S. 14. v. 26--27. _Gud ensam kan lsa mnniskan frn rikedomens svek._

_Sndagsskoltext fr den 14 Maj._

Mark. 10: 17-27.

_Minnesvers_: Mark. 10: 24 b. Barn, huru svrt r det icke fr dem, som
frtrsta p godelar, att komma in i Guds rike!

UPPSALA 1905, K. W. APPELBERGS BOKTRYCKERI.




                             BARNAVNNEN

N:o 19   Illustrerad Veckotidning fr Sndagsskolan och Hemmet.  22 rg.
11 Maj.   Redaktr: J. B. GAUFFIN, Uppsala.                      1905.


                        _Den rike ynglingen._

                           Mark. 10: 17-22.

Huru lsklig r ej den unge man, som vr text omtalar! Han var en rik
man, en hgt uppsatt man, och likvl, bjer han kn fr Jesus. Det var
ej en tom hyllning, det var hans hjrtas stundan efter frlsning, som
framkallade detta. Han kom med den frgan p sina lppar: _Gode Mstare,
hvad skall jag gra att jag m rfva evigt lif?_

Ja, den frgan var frbunden med en annan: _Hvad fattas mig nnu?_ Och
likvl hade han s mycket. Han hade jordiska godelar, god hlsa, en hg
samhllsstllning; han hade hvad som var bttre n allt detta: en
lsklig barndom, hvarunder han hedrat sin fader och moder, flytt lgn
och andra grofva synder. Ty med en viss sanning kunde han sga: Allt
detta har jag hllit ifrn min ungdom. Icke blott fr oss synes denne
mannen lsklig, fven Jesus sg p honom, sg hans rliga skande efter
sanning, sg hans yttre flrdfria lif och fattade krlek till honom.
Detta innebar dock icke, att det ej fanns mycket hos denne unge man, som
Herren beklagade. Han sg jmte allt hans skande efter sanningen en
bristande sjlfknnedom. Drfr sger han: Ingen r god utom Gud allena.
Detta var skert ngot, som den unge mannen var i okunnighet om. Han
trodde, att svl han sjlf som mnga andra voro goda mnniskor och
visste ej af sin egen ofrmga att fullborda Guds lag. Herren sg, att
han fattade lagens hllande alltfr ytligt, han rknade icke de onda
tankarne och begrelserna fr synder, och drfr kunde han s djrft
sga: Allt detta har jag hllit ifrn min ungdom.

Det fattades honom slunda mycket, ja, det fattades allt, som behfdes
fr att varda salig. Jesus ville ej lta den unge mannen frblifva i sin
okunnighet, hvarfr han gifver honom ett bud, som skulle uppenbara allt,
som fattades honom: _G bort och slj allt, hvad du har och gif t de
fattiga!_ S hade Jesus aldrig frr sagt till ngon. Icke ens den rike
Sackeus fick en sdan befallning. Men till denne yngling sade Herren
det, emedan han sg, att hans rikedom var det hinder, som afhll honom
frn Guds rike. Kanske sg den unge mannen frst nu, huru liten kraft
han hade att uppfylla ett enda bud. Ja, han sg skert i detta
gonblick, att rikedomens svek hade fngat honom. Han hade icke heller
s mycket allvar med sitt skande efter Guds rike, att han drfr ville
frsaka allt hvad han gde. Herren gaf honom dock ett ljufligt lfte,
som visade en evighetsvinst ssom frukt af denna frsakelse. Han sade:
_Du skall f en skatt i himmelen._ Den skatten i himmelen var mera vrd
n alla jordens rikedomar, den skatten var ofrgnglig, s att ingen
tjuf kunde taga den, ingen dd eller olycka kunde berfva honom den: men
ack, den skatten vrderades ej af den unge mannen, ssom den frtjnade.
S gick han bedrfvad bort, ja, gick bort fr att mhnda aldrig sedan
finna det eviga lif, som han dock innerst nskade finna.

Men vi vilja taga den lrdom, som Herren sjlf gifvit oss af denna
hndelse. "Barn", sger han, "huru svrt r det icke fr dem, som
frtrsta p godelar, att komma in i Guds rike."

_Fr. E._



Gossen, som icke kan.

Jakob heter han, den gossen, som icke kan. Han r icke min vn.

En morgon hrde jag, att hans mor sade: "Jakob, vill du vara snll och
bra in litet ved t mig, innan du gr i skolan?"

"Nej, mor, det kan jag inte, fr d kommer jag fr sent", svarade Jakob.
Men han drjde nd omkring en halftimme, innan han gick.

D Jakob kom i skolan, skulle han bertta om Josef, som sldes af sina
brder. Men han kunde ingenting.

"Hvarfr lr du dig inte dina lxor?" frgade lraren.

"Jag kan inte", svarade Jakob.

P eftermiddagen blste det duktigt. D Jakob tit middag, fick han lof
att g ut med sin drake. Hans lilla syster stod och sg p, medan han
gjorde den i ordning. D den var frdig, ville Jakob g.

"Hvart skall du g, Jakob?" frgade den lilla.

"Jag skall g ut och slppa upp min drake", svarade han.

"Jakob, lillan vill flja med!" Hon hll om hans arm och sg honom s
trohjrtadt in i gonen. Hvem skulle kunna motst en s bedjande
barnablick?

Jo, jag knner en gosse som kunde gra det--den gossen var Jakob. "Nej,
jag kan inte taga dig med", sade han. "Jag kan inte, g du in till
mamma." Och s gick han ensam ut med sin drake.

Och du, min unge vn--_kan_ du frsaka din egen vilja fr att gra andra
ngon gldje?



Vid systers br.

Med teckning.

     _Nyss log hon den lilla, s frisk och glad
     Och sprang dr s lekfull som vinden
     Omkring ibland spirande blommor och blad
     Med skraste rosor p kinden._

     _Nu hvilar hon stilla, en vissnande knopp
     S blek och s kall i sin kista
     Och bror lille srjer som funnes ej hopp,
     Han srjer s hjrtat vill brista._

           _Sm svllande knoppar falla
           S ltt i blommande vr
           Fr vindar, isande kalla
           Fr frost i sprickande snr._

           _I barndomens rosengrdar
           Bland Jesu spda sm lamm,
           Dem krlek och mhet vrdar
           Gr dden hrjande fram._

           _Han bryter ur syskonringen
           Den ros, som doftade bst,
           Han bryter--och sprjer ingen--
           Just den, som du lskade mest._

                                 _----Dock,
     Srj ej du, ty i Guds himmelrike
     Blomma ljufva vrar utan like
     Fr de barn, som uti Herren d.
     Ddlig kropp hr bddas ned i gruset--
     Anden ilar upp till fadershuset,
     Kldd i skrud, mer hvit n vinterns sn._

     _Srj ej du.  Snart i Guds himmel hga
     Skdar du med ljust och klarnadt ga
     Dem, som fre dig i tron gtt hem.
     Snart skall du p gyllne gator vandra
     Brder, systrar terse hvarandra
     Dr, i Herrens stad, Jerusalem._

     _J. B. G._



Sngargossen.

Med teckning.

     _Hur sorgls och hurtig han vandrar omkring
     I vrldsstadens brokiga vimmel
     Och sjunger sin visa och ber om en slant
     Och glds t den soliga himmel.
     Om Bella Italia sjunger han d,
     Dr solen jmt skiner och himlen r bl._

     _Det kommer en jublande klang i hans sng,
     Nr vrsolen lyser i parken,
     Och vrldsstaden fven fr knoppande trd
     Och blommor, som spira ur marken.
     Om Bella Italia sjunger han d,
     Dr solen jmt skiner och himlen r bl._

     _I vintras, d var det s isande kallt,
     Och hvinande, skarp blste vinden.
     Frfrusen och huttrande smg han omkring
     Med trar p bleknade kinden.
     Om Bella Italia sjng han nd,
     Dr solen jmt skiner och himlen r bl._

     _Och Gud, som ju hrer sm sparfvarnas sng,
     P sngaregossen ock tnker.
     Och tren frsvinner frn afmagrad kind,
     Nr vrmande vrsolen blnker.
     Om Bella Italia sjunger han d,
     Dr solen jmt skiner och himlen r bl._

                 _Anna H--m Preinitz._



[Illustration: VID SYSTERS BR.]

[Illustration: SNGARGOSSEN.]



Broderskrlek.

     (Forts. fr. freg. n:r.)

Under tiden hade modern i hemmet varit sysselsatt med frberedelser fr
julen. I dag skulle hon fretaga en grundlig rengring, och d passade
det just bra, att Frits var borta. Hela frmiddagen skurade och fejade
hon det lilla hemmet, s att det riktigt sken af trefnad. fven efter
middagen fortfor hon med sitt arbete, och nr hon ordnat Annas kuddar
och stllt in maten i ugnen t sin gosse, brjade hon skura alla
kkskrlen. Hon var s ifrigt sysselsatt med sitt arbete, att hon ej gaf
akt p huru det smningom brjat sna och att det tycktes arta sig till
att bli yrvder.

Pltsligt hrde hon klockan sl fyra, och d brjade hon bli orolig.
Frits hade ju ej kommit hem, och det var redan ganska mrkt.
Nordanvinden tjt omkring den lilla stugan och dref sin vilda lek med
snflingorna.

Modern gick in i rummet och fann Anna redan vaken. "Tnk, mor", ropade
hon, "jag drmde, att Frits gaf mig s mycket penningar, att jag kunde
f resa till en skicklig lkare, men nr han lmnade mig dem, tyckte
jag, att hans hnder voro kalla ssom is och hans ansikte hvitt som p
en dd."

"h, kra barn, drmmen r ssom strmmen", sade modern och smekte Annas
feberheta kind. "Men hvart kan Frits ha tagit vgen?" fortfor hon
oroligt. "Om jakten varat s lnge, tycker jag han borde gtt hem nd;
han kan frkyla sig, om han str s dr och ser p."

"Jag mste vl d tala om hans hemlighet fr dig, s att du inte m oroa
dig allfr mycket, lilla mor", svarade Anna. "Ser du, han fljde i dag
med de andra gossarne fr att liksom de frtjna en slant genom att
drifva upp harar. Han ville fverraska dig, frstr du, ty han tnkte
att under vintern frtjna s mycket penningar, att jag skulle f komma
till staden och ska lkare fr min sjuka fot. Jag sg, huru lycklig han
var t den tanken, och jag ville icke frstra hans gldje."

"En sdan pojke!" sade modern rrd. "D har vl jakten varat lngre n
han berknat, men strax efter fem r han nog hr", sade hon, betydligt
lttare om hjrtat. Drp skyndade hon att taga fram strumpor och
tofflor och stlla dem vid spiseln, s att hennes gosse skulle f byta
om s fort han komme hem.

S gick nstan nnu en timme, men Frits kom nd icke. Fru Henriksson
beslt sig nu fr att g till fru Toll fr att hra, om hennes gosse
kommit hem, men d hrde hon sorl af rster p landsvgen. Det var den
frsta gruppen af gossar som kom, och Karl Toll var med ibland dem.

Hon ppnade frstugdrren, och p hennes rop kom Karl springande. "Hvar
r Frits?" frgade hon med darrande rst.

"Han kommer nog snart i sllskap med de andra", svarade Karl. "Jag
frgade efter honom, men d fick jag hra, att inspektorn bedt honom
flja med in i kket fr att vrma sig, och eftersom mor bad mig skynda
mig hem, s gick jag, bara jag ftt min betalning."

Fru Henriksson sade ingenting, och med en brdskande hlsning skyndade
gossen bort fr att hinna upp de andra.

Nu blef den stackars modern verkligt ngslig. Hon satte sig vid fnstret
och stirrade ut i skymningen p de grupper af gossar och mn, som gingo
frbi. Men nr den ena kvarten efter den andra frgick utan att Frits
kom hem, kunde hon ej lngre uthrda denna ngest. Hon sprang s ltt
kldd som hon var ut i vinterkylan. Det var nu nstan mrkt, vinden
svepte omkring den lilla stugan, ssom om han ville strta omkull henne,
och snn yrde, s att fru Henriksson knappt kunde finna vgen till
grannens.

Men d hon kommit dit, mste Karl utfrligt bertta, vid hvilken tid
jakten slutat och nr han sist sett Frits. Karl, som nu sjlf var orolig
fr sin vn, erbjd sig att g ut i byn fr att hos de andra kamraterna
ska f underrttelse om Frits.

Fru Henriksson antog med tacksamhet detta anbud, men hon ville sjlf
ocks flja med. Husen i byn lgo ngot spridda, och drfr gick en god
timme, innan fru Henriksson och Karl hunnit frga alla som varit med p
jakten, om de sett Frits. Men allt var frgfves, ingen hade sett honom,
ingen hade mtt honom p vgen.

Slutligen kom hon till skollraren. Denne var sjlf mycket orolig fver
gossen, som i hela byn var s afhllen fr sitt friska, glada vsen.
Emellertid lofvade han den frtviflade modern att genast ska f ngra
karlar med sig ut fr att ska.

De voro snart redo, och skollraren tog fven sin hund med sig. Han gick
nnu en gng fram till fru Henriksson och frskte lugna henne. Han
frstod, att arbete skulle vara det bsta medel att frkorta den lnga
vntanstiden, och drfr gaf han henne det rdet att g hem och koka en
varm soppa samt styra om att hon hade varma filtar i beredskap fr att
vrma upp gossen, om de funno honom.

"Ja, _om_ ni finna honom!" Den stackars modern upprepade dessa ord om
och om igen, liksom om allting d vore godt och vl--_huru_ de skulle
finna honom, drp tnkte hon icke. Och skollraren, som sg moderns
stora ngest, vgade icke heller klda sin fruktan i ord. Han tryckte
hennes hand till afsked och gick i det han med dmpad rst och
hgtidligt allvar sade: "Gud vare med er och styrke er, fru Henriksson".

Snart dog ljudet af deras steg bort, och d frst steg fru Henriksson
upp och gick hem.

Stormen hade nu saktat sig ngot, men det fortfor att sna. Den
ngestfulla modern snde en brinnande bn upp till Gud om sin gosses
lif.

D hon kom hem, mttes hon af Annas ngsliga frga: "Hvar r Frits? Har
ingen sett honom?"

Modern sjnk ner p en stol bredvid sngen och berttade om sitt
fruktlsa skande. Anna slog armarna om moderns hals och frskte trsta
henne, fastn hon sjlf var djupt bedrfvad. "Mor", sade hon slutligen,
d denna icke ville lyssna till hennes trsteord, "skulle du inte vrma
upp hans sng och hlla yllefiltar i beredskap?"

D ndtligen ryckte den stackars modern upp sig ur sin overksamma sorg
och skyndade ut fr att vrma och stlla allt i ordning. Emellant
ppnade hon dock frstugdrren fr att spana och lyssna.

Anna lg med hgrda kinder och vrkande hufvud och gaf ngestfullt akt
p hvarje buller utifrn. Men den ena kvarten gick efter den andra och
ingenting hrdes af.

Pltsligt skllde Karo, och Anna for frskrckt upp, men s blef allting
tyst igen. "Det var vl en krka, som retade honom", tnkte hon och
lyssnade ter.

nnu ngra timmar frgingo. Klockan var nu tio, men ingen hade tnkt p
ngon kvllsmat. Modern hade fr lnge sedan slutat sina frberedelser
och satt bredvid Annas sng med hennes feberheta hand i sin. Hon bad
tyst, p samma gng hon lyssnade efter hvarje ljud.

Pltsligt brjar Karo tjuta, hgljudda och klagande tjut, som smningom
fverg till ett sakta gnllande. Strax drefter hras steg p grden,
men intet ord talas--allt r ddstyst. Stegen nrma sig huset, och
modern, som gripes af en frfrlig aning, springer upp fr att skynda
ut. Men i samma gonblick ppnas drren utifrn, och med ett rop af
frtviflan strtar den stackars modern ned p golfvet.

Fyra mn trda in genom drren. Dessa bra en br af grenar, hvilka
tckas af en kappa. De stta lngsamt ned bren p golfvet och taga af
sig hufvudbonaden, djupt gripna af ddens majestt, som de frt med sig
in i det lilla hemmet.

Modern reser sig lngsamt upp och stirrar under tystnad p de fyra
mnnen. Men s falla hennes blickar ter p bren och med ett frnyadt
rop slr hon kappan t sidan och kastar sig p kn bredvid sin gosses
stelnade kropp.

Dr ligger Frits liksom sofvande med hufvudet hvilande p den grnskande
bdden. Den krampaktigt slutna handen r fast tryckt mot brstet, och i
det ljusa, lockiga hret ligger nnu sn. Men fver det bleka ansiktet
och de halfppna lpparne hvilar ett lyckligt leende. Vid denna anblick
strta ndtligen de frlsande trarna ur moderns gon.

"Frits, min lskade gosse!" snyftar hon och betcker med kyssar och
trar den hvita pannan, p hvilken dden redan tryckt sin stmpel.

Anna hade vid moderns hjrtslitande rop farit upp i sngen. Hon stirrade
med sla blickar p mnnen, som kommo med bren. Drp sjnk hon utan
ett ljud tillbaka mot kudden--en vlgrande vanmakt berfvade henne fr
en stund medvetandet af den sorgliga verkligheten.

(Forts.)



Brefvxling med de sm.

[Illustration]

Lsning af prisuppgifterna i Barnavnnen 1904.

     N:o 1.  _Skalbagge, luften, humlor._
             Uppgiften rtt lst af 217 barn.

     N:o 2.  _Australien, aster, last, list, Erna, aula, Eli, Ural._
             Uppgiften rtt lst af 230 barn.

     N:o 3.

     +---+---+---+---+
     | L | I | M | A |
     +---+---+---+---+
     | I | S | A | R |
     +---+---+---+---+
     | M | A | I | N |
     +---+---+---+---+
     | A | R | N | O |
     +---+---+---+---+

 Uppgiften rtt lst af 239 barn.

N:o 4. Mitt frsta _krus_, mitt andra _br_, mitt hela _krusbr_.
Uppgiften rtt lst af 227 barn.

N:o 5. _Holland._ Uppgiften rtt lst af 230 barn. /*

     N:o 6. Mitt frsta _dagg_, mitt andra _mask_, mitt
     hela _daggmask_.

     Uppgiften rtt lst af 223 barn.

     N:o 7. Mitt frsta _ro_, mitt andra _sen_, mitt tredje
     _doft_, mitt hela _rosendoft_.

     Uppgiften rtt lst af 34 barn.

     N:o 8. Mitt frsta _tro_, mitt andra _fast_, mitt hela
     _trofast_.

     Uppgiften rtt lst af 232 barn.

     N:o 9. _Fyris, Uppsala, Uman, Venern, ml,
     Tidan, 
rebro, 
regrund._

     Uppgiften rtt lst af 120 barn.

     N:o 10. Mitt frsta _en_, mitt andra _vig_, mitt hela
     _envig_.

     Uppgiften rtt lst af 170 barn.

     N:o 11. Mitt frsta _fjll_, mitt andra _sj_, mitt
     hela _fjllsj_.

     Uppgiften rtt lst af 161 barn.

     N:o 12.

                 +---+
                 | P |
             +---+---+---+
             | R | E | N |
         +---+---+---+---+---+
         | N | O | R | G | E |
     +---+---+---+---+---+---+---+
     | P | E | R | S | I | E | N |
     +---+---+---+---+---+---+---+
         | D | V | I | N | A |
         +---+---+---+---+---+
             | L | E | A |
             +---+---+---+
                 | N |
                 +---+


Uppgiften rtt lst af 138 barn.

N:o 13. _Laban_ 1 Mos 31. _Nabal_ 1 Sam. 25.

Uppgiften rtt lst af 192 barn. */

Prenumerationen fortfar!

_Bibellsning_ eller hvad str det i nsta sndags text?

Veckan 15-21 Maj 1905.

M. 15. Rom. 13: 12-14. _Ljusets barn._
T. 16. v. 13 a. _Kristi ankomst r nra._
O. 17. v. 13 b. _Vi skola klda oss att vrdigt mottaga honom._
T. 18. v. 14 a. _Ljusets barn skola klda sig i ljusets drkt._
F. 19. v. 14 b. _sky och undfly synd och last._
L. 20. v. 15. _samt iklda oss Kristus._
S. 21. Upp. 7: 13-14. _Den himmelska drkten._

_Sndagsskoltext fr den 21 Maj._

Rom. 13: 12-14.

_Minnesvers_: Efes. 5: 18. Och dricken eder icke druckna af vin, hvaraf
tygellshet kommer, utan uppfyllens med Anden.

UPPSALA 1905, K. W. APPELBERGS BOKTRYCKERI.




                            BARNAVNNEN

N:o 21  Illustrerad Veckotidning fr Sndagsskolan och Hemmet. 22 rg.
25 Maj. Redaktr: J. B. GAUFFIN, Uppsala.                      1905.


[Illustration]

                         En underbar tro.

Det frefaller oss underbart, att vi ej inom Israels omrde finna en
sdan tro och sdan uthllig bn, som hos den hedniska kvinna, som vr
text omtalar. Hon var en kananeiska, afkomling af den afgudadyrkande
urbefolkningen, som srskildt talrikt frekom i Tyri och Sidons omrden.
Likvl hade fven hit ryktet om Jesu verksamhet trngt, och skert fanns
det fven hr hjrtan, som voro mottagliga fr evangelium.

Srskildt hade den kananeiska kvinnan ftt lida mycket fr sitt barns
skull. Hade det varit sjukt i vanlig mening, vore det redan nd nog, men
fruktansvrdare var, att barnet var besatt af en ond ande. S rkna vi
ju ocks det fr ngot vida vrre, nr ett lskligt barns sjl
frdrfvas genom syndens makt, n om det blott vore frga om lekamlig
sjukdom. M vi blott rtt f gonen upp fr huru den onda andemakten kan
frfra och frdrfva fr tid och evighet en mnniska, som r kpt med
Jesu blod. Huru mngen moder har icke i bitter nd fr denna orsak bedit
om hjlp.

lskade barn, om du har en sdan moder som denna med sin underbara tro
p bnhrelse, d vet jag, att du skall f erfara Jesu hjlp och Jesu
vlsignelse.

Vid detta tillflle hade Jesus dragit sig undan den allmnna
nyfikenheten, s att kananeiskan mste skert ska lnge och vl, innan
hon fann det freml, som hon skte. Likvl mttes hon af en ny
missrkning, d hon fll ned vid hans ftter. Herren Jesus svarar henne
icke ett ord, och d han svarar, tyckes svaret innebra idel nej p
hennes bn. Hr visar sig nu kvinnans stora tro, hon hller ut i alla
dessa prof, hon lter icke frntaga sig hoppet om bnhrelse. Sger
Kristus: Det r icke tillbrligt att taga brdet frn barnen och kasta
det fr hundarne, s finner hon anledning att sga: Ja, Herre, ty
hundarne ta af de smulor, som falla frn deras herrars bord. O, hvilken
dmjukhet! Hon vill grna kallas en hund, allenast hon fr rtt till
smulorna. Men en sdan tro och en sdan dmjukhet fr icke endast
smulorna. Kananeiskan har fr visso barnartt, och hennes stora tro gr
henne strre n mnga af Guds egendomsfolk. S svarar d Kristus: "O
kvinna, din tro r stor, ske dig som du vill!" Hon hade i trosvarm bn
kmpat fr sitt barn och detta barn blir rddadt. Frestllen eder med
hvilken gldje hon sluter sin dotter i sin famn, d den onde anden r
utdrifven. Frestllen er ocks, huru frn den stunden Jesus hade i
detta hus vunnit lskande hjrtan, som framgent ville vara hans
lrjungar. Men om du i denna berttelse knner igen din egen, om fven
du har en bedjande moder, d nskar jag, att fven du en dag mtte
upplefva frlsningens saliga stund. Ty fr dig, fr din sjl bedes nu om
frlsning, och blir du frlst, s blir det frjd fr ett lskande
modershjrta och frjd i Guds himmel.

_Fr. E._



Den bska drycken.

"Jag kan inte taga den, mamma, jag vet, att jag inte kan", ropade Betty.

"Men du har nnu inte frskt det, min flicka", sade modern.

"Hvad skall det tjna till? Jag vet ju nd, att jag inte kan."

Betty var sjuk och hennes mamma hade skickat bud efter doktorn. Denne
freskref en medicin, som den lilla flickan ogrna ville taga in, ty den
var bsk. Men p hennes upprepade vgran hade modern blott ett svar:
"Jag vill, att du skall frska taga den".

"Hvad tjnar det till att frska, nr jag vet, att jag inte kan svlja
den?"

"Drfr att den r hlsosam. Hvem har vunnit ngot, som inte har frskt
ngonting, min flicka?"

"r medicinen god, mamma?"

"Nej, det r den inte. Jag vill inte tala en osanning fr mitt barn."

"Skulle det vara en osanning?" frgade Betty frvnad, ty hon hade
aldrig tnkt sig saken frn den sidan.

"Allt som icke r strng sanning r osanning, och du vet, att lgnen r
vederstygglig fr vr himmelske fader. Lkemedlet r obehagligt, men
doktorn tror, att det skall gra dig godt. Drfr vill jag att du skall
vara modig och taga det genast. Hr r koppen. Nr jag sger tre, skall
du tmma dess innehll. Nu--ett--tv--tre."--Och innan modern sagt det
sista ordet, var koppen tom.

"Den var nd inte s bsk som jag trodde, mamma", sade Betty.

"Jas. Ja, jag r inte frvnad, att du tycker s, ty jag visste, att
det mod, som behfdes fr att taga medicinen, skulle blifva en god
krydda. Betty lilla, vi glmma s ltt, att ingen plikt r s tung, att
icke det allvarliga beslutet att uppfylla den gr den lttare. Du skall
finna mngen svrighet vrre att fvervinna n denna. Men frsk att
alltid vara modig och gif aldrig vika, s lnge du str infr en
ouppfylld plikt. Nu skall jag lsa en berttelse fr dig, som kanske kan
ge dig ngonting att tnka p."

Betty beredde sig p att lyssna till berttelsen, men lngt innan den
var till nde, sof hon godt. Hennes mor lade henne p soffan, fr att
hon skulle f sofva i ro.

Ngra veckor frgingo, och Betty var lika frisk som frr. Hon hade
nstan glmt tilldragelsen med medicinen, d familjen drabbades af en
svr sorg, i det Bettys lilla syster dog.

Till hennes stora frvning var modern lika lugn och stilla som frut.
Hon sktte sitt arbete och talade lugnt och vnligt,--det var som om
familjekretsen aldrig brutits.

"Hvarfr grter du inte mera, mamma? r du glad fr att Signe r dd?"
frgade Betty.

"Ack nej, inte glad, men jag frsker att vara tlig", svarade modern.
Sorgens bgare innehller en bitter dryck fr mig, Betty, men vi mste
dmjukt underkasta oss Guds vilja. Vr lilla Signe r hos Herren, fri
frn all sorg och nd, och vi mste tacka honom fr detta. Han har icke
lofvat oss bara solskensdagar hr i vrlden; mnga skuggor frmrka
lifvet fr oss. Men om vr tros ga r klart, och hjrtat genom bnen
hjer sig fver jordens dimmor, skola vi finna en purpurfrgad guldkant
p hvarje moln,--om det ocks r aldrig s mrkt. Hvilka prfningar Gud
n m lgga p oss,--den kre frlsaren hller oss dock vid handen, och
ur hjrtats djup kunna vi sga: "Herren gaf och Herren tog, lofvadt vare
Herrens namn."



Den lilla flickan med tndstickorna.

Till teckningen.

Det var rysligt kallt. Det brjade ocks bli mrkt sista aftonen p det
gamla ret, det var nyrsafton. I mrker och kld gick en liten flicka
omkring p gatorna i den stora staden. Hon var fattig, den lilla; hon
hade hvarken strumpor eller skor. Ftterna voro rda och bl af klden,
och hon skyndade utefter gatorna fr att slja tndstickor.

P morgonen, nr hon gick hemifrn, hade hon visserligen haft ett par
trskor p ftterna. Men de voro s stora, att hon tappade dem, nr hon
skyndade fver gatan undan ett par vagnar, som krde s rysligt fort.
Dr gick nu den lilla flickan p de nakna sm ftterna och frs s
frfrligt. Ingen hade p hela dagen kpt af henne eller gifvit henne en
slant. Hungrig var hon och sg betryckt ut, den lilla stackarn.
Snflingorna brjade nu ocks falla och lade sig som stjrnor i hennes
lockiga hr, men den stten tnkte hon inte p. Ut genom alla fnstren
lyste ljusen, det sg s varmt ut drinne i de vackra rummen, och s
luktade det s rart af steken nda ut p gatan. Det var ju nyrsafton.
Det tnkte hon p.

Borta i ett hrn mellan tv hus satte hon sig och krp i hop. De sm
benen hade hon dragit upp under sig, men hon frs nu nd mer, och hem
tordes hon icke g, d hon icke slt ngra tndstickor och icke ftt ett
enda re. Hennes far skulle sl henne. Kallt var det ocks dr hemma.
Visst var det tak fver hufvudet, men vinden pep nd in frn alla hll,
fastn det var stoppadt halm och trasor i de strsta springorna.

Den lillas fingrar voro nstan dda af kld. Hur en liten sticka skulle
vrma och gra godt. Hon tog en ur asken, "ritsch!" hvad den sprakade,
hvad den brann! Det var en varm, klar lga, d hon hll handen omkring
den. Det var ett underligt ljus. Flickan tyckte, att hon satt framfr en
stor kakelugn med blanka messingsluckor. Elden brann s hrligt, vrmde
s godt. Nej, hvad var det?

[Illustration: DEN LILLA FLICKAN MED
TNDSTICKORNA.]

Den lilla strckte ut ftterna fr att vrma ocks dem, d slocknade
lgan. Kakelugnen frsvann,--hon satt med en liten stump af den utbrnda
tndstickan i handen.

En ny blef tnd. Den brann, den lyste, och dr skenet fll p vggen,
blef denna som ett flor. Hon sg rakt in i rummet, dr bordet stod
dukadt med en glnsande hvit duk, med fint porslin, och hrligt doftade
den rara steken, garnerad med sviskon och stekta pplen. Och hvad som
var nnu hrligare: steken hoppade ned frn bordet och kom rtt fram
till henne, den fattiga flickan. D slocknade stickan, och blott den
kalla stenvggen syntes.

[Illustration]

Hon tnde en ny. Hon tyckte sig d sitta under den prktigaste julgran.
Den var strre och vackrare, n den hon sett hos grosshandlarns p
julaftonen. Tusen ljus brunno p de grna grenarna, som bjde sig under
tyngden af pplen och den raraste konfekt. Hon strckte bgge hnderna i
vdret,--d slocknade tndstickan. Hon sg de mnga julljusen stiga allt
hgre och hgre, hon sg, att de voro himmelsklara stjrnor, som
gnistrade. En af dem fll och gjorde en lng eldstrimma p himmeln.

"Nu dr ngon", sade den lilla, ty gamla mormor, hvilken var den enda,
som varit god mot henne, men nu var dd, hade sagt: "Nr en stjrna
faller, gr en sjl upp till Gud."

Hon tnde ter en sticka. Den lyste rundt omkring, och i skenet stod den
gamla mormodern s klar, s strlande, s mild och hrlig.

"Mormor!" ropade den lilla, "tag mig med! Jag vet, att du r borta, nr
strykstickan slocknar,--borta liksom den varma kakelugnen, borta ssom
steken och den stora hrliga julgranen." Hon strk hastigt eld p alla
stickorna i asken. Hon ville riktigt hlla mormor kvar. Och stickorna
lyste med sdan glans, att det var som om solen gtt upp. Mormor hade
aldrig frr varit s vacker, s stor. Hon lyfte den lilla fattiga
flickan upp p sin arm, och de flgo i glans och gldje s hgt, s
hgt, att dr var ingen kld, ingen hunger, ingen ngslan,--de voro hos
Gud.

Men i hrnet vid huset satt i den kalla vintermorgonen den lilla flickan
med det lockiga hret. Ett leende lekte p lpparna, hon var dd, men
log nd t de mnniskor, hvilkas mkan och barmhrtighet kom fr sent.
"Hon har velat vrma sig", sade man, ty hon hll nnu de afbrnda
tndstickorna i handen. Men ingen visste, huru mycket vackert hon hade
sett, och i hvilken glans hon fljt gamla mormor in i nyrsgldjen.



Efter C. Andersen.

Fr vra allra minsta.

Med tv teckningar.

Lillan skulle ut och ka, och hennes tv brder voro hstarna, och
"stora" syster var "sllskapsdam".

"Hvar ' tmmarna?" frgade lillan.

"Det behfs inte tm t oss, kan du begripa. Vi springa s snllt utan
tm, mycket bttre n riktiga hstar", svarade Johan.

Och s bar det af rundt omkring byn i full fart. Johan drog, och Petter
skt p, och syster Greta sprang bredvid med ett lngt sp fver axeln.
Det skulle vara piskan.

Men "hstarna" blefvo allt mera morska och ostyriga. De glmde lftet
till lillan, glmde att det kunde g henne illa. De sprungo, s att
Greta inte hann flja med, de sprungo, s att vagnen stjlpte midt fr
den stora bjrken, som stod utanfr trdgrdsplanket.

Hur gick det d med lillan? Det kan du vl frst, att hon blef rysligt
rdd och grt och fllde trar och fick en blodig nstipp, s att till
och med mor fllde trar.

[Illustration]

Men huru gick det med Johan och Petter? Ja, det sger jag inte. Men
nsta gng de voro hstar t lillan, s drogo de henne riktigt snllt.

_J. B. G._



Broderskrlek.

(Forts. fr. freg. n:r.)

Hon hade ldrats mycket under denna enda natt, men det fridfulla
uttrycket i hennes gon visade, att hon till slut villigt lmnat sitt
barn i frlsarens hnder och nu kunde om n med bfvande hjrta och
trfyllda gon saga: "Ske din vilje, min Gud!"

Pltsligt kom hon ihg Anna. Fr sorgen fver det ena barnet hade hon
alldeles glmt det andra. Men nr hon kom fram till sngen, fann hon
Anna i lugn smn. Vanmakten hade vikit fr en vlgrande slummer.

Hela byn visade fru Henriksson ett varmt deltagande i hennes stora sorg.
Men man klandrade baronen, som icke franstaltat om att drifvarne ftt
sig ett ordentligt middagsml efter den anstrngande jakten, innan de
antrdde hemfrden i yrvdret. Det var drfr ej heller underligt,
menade man, att gossen dukat under, isynnerhet som han hade tagit miste
om vgen.

Ngra dagar drefter bddades Frits ner i den mrka grafven. Han fljdes
till sitt sista hvilorum af de flesta af grannarne, och den gamle
gudfruktige pastorn hll ett gripande tal fver orden: "Krleken upphr
aldrig". Han visade, huru krleken kommer frn Gud, som sjlf r
krleken, och huru denna makt kan utveckla sig i ett litet mnniskobarns
hjrta och drifva det nda in i dden.

Drefter pminde han om den ddes sista krleksgrning, och huru han
ville arbeta fr att skaffa sin sjuka syster hlsa och kraft. Om ocks
detta hans frsk varit blott ett barnsligt tilltag och det ville synas
som om han offrat sitt lif frgfves, s finge man ej glmma, att nnu
lefde en Gud i himmelen, som sett hans uppst, och hvilken nnu i dag
kunde gra under.

Med en varm bn om att Herren mtte trsta de srjande, hvilkas ende son
och broder han var, slts den gripande akten. Intet ga frblef torrt
och intet hjrta oberrdt af de enkla, hjrtliga orden. Under tystnad
antrddes hemfrden.

D stannade en vagn utanfr kyrkogrdsporten. En herre steg ur och gick
fram till pastorn, som just stod i begrepp att lmna kyrkogrden.

"Baron!" hviskade folket och betraktade nyfiket honom och den praktfulla
kransen, som han lagt p gossens graf.

"Han vill godtgra, hvad han brutit, genom att sga ngra vackra ord och
sknka en storartad krans", hviskades det bland de nrvarande. "Men
drmed kan han inte tersknka den dde lifvet eller trsta den stackars
modern."

Emellertid troppade folket af och kyrkogrden blef smningom tom. De
bda herrarne, som under djup rrelse stannat vid den ppna grafven,
vnde nu ocks lngsamt tillbaka mot kyrkogrdsporten. Dr tog baronen
med ett kraftigt handslag farvl af pastorn. Sedan yttrade han ett par
ord till kusken, steg drp upp i vagnen och ngra gonblick senare
stannade han vid den gamle doktorns bostad. Baronen gick in, men kom
efter ngra gonblick tillbaka tillsammans med doktor Werner. Bda
herrarne togo plats i vagnen, som nu rullade vidare, lngs den knaggliga
landsvgen, fram till det minsta huset i byn.

                                  * *
                                   *

Dr satt fru Henriksson vid sin dotters sng, frsnkt i djup sorg.
Annas onda hade frvrrats genom sinnesrrelsen, och nu lg hon dr med
feberheta kinder och glnsande gon.

Modern hade i dag stannat hemma hos henne. Hon kunde ej besluta sig fr
att flja med till kyrkogrden fr att se sin lskade gosse, som alltid
var s full af sprittande lif, bddas ner i den mrka grafven. Sedan hon
lagt honom i hans sista hvilobdd, knde hon det, som om han ej lngre
tillhrde henne, och hennes enda trst var det vissa hoppet, att hon en
gng skulle f mta honom och hans frut hemgngne fader i de eviga
boningarna.

Drfr hade hon ocks i dag stannat hemma hos sitt sjuka barn, som nnu
behfde henne, och nu sutto de bda och talade under trar om honom som
de frlorat.

De voro s upptagna af sin sorg, att de icke mrkte, huru en vagn
stannade utanfr deras lilla stuga. Frst nr drren ppnades och
baronens gestalt syntes bakom den gamle doktorn, for fru Henriksson upp.
Hon strckte liksom afvrjande ut hnderna och i hennes hjrta rrde sig
pltsligt en knsla af bitterhet emot den man, hvilkens vrdslshet p
stt och vis varit vllande till hennes gosses dd.

D gick baronen fram till henne och sade under djup rrelse med bedjande
rst: "Fru Henriksson, i dag kan ni icke frlta mig, det inser jag vl,
men en annan gng hoppas jag ni skall gra det. Lt mig nu blott sga
er, att det gr mig outsgligt ondt, att denna olycka skulle intrffa.
Kunde jag gra det skedda ogjordt, skulle jag vilja gifva mycket
drfr."

Trots sin sorg och sin bitterhet kunde icke fru Henriksson undg att
mrka den varma ton af kta deltagande som ljd ur baronens rst. Hon
kunde drfr icke lngre vredgas utan rckte honom handen och sade med
trkvfd rst: "Jag vill grna frlta er, herr baron, men ni vet inte,
huru mycket jag frlorat".

Baronen fattade tacksamt den framstrckta handen. "Tack, fru
Henriksson", sade han. "Nu vill jag blott bedja er om en sak. Pastorn
berttade mig, att er gosse offrade sitt lif fr sin syster. Detta offer
skall icke hafva gifvits frgfves. Lt nu mig hjlpa till att hans
nskan m uppfyllas. Jag vill bekosta er dotters vistelse p sjukhuset i
staden. Herr doktor Werner har sagt, mig, att det ej r omjligt att hon
kan bli terstlld, om hon fr komma under lmplig behandling af en
skicklig lkare. Drfr ber jag er n en gng: lt mig uppfylla er
gosses sista nskan, res ni sjlf med er dotter till hufvudstaden och
stanna hos henne dr, till dess hon blifvit fullt frisk. Det r ju s,
herr doktor", tillade han vnd till denne, "ni tror ju, att hon kan
blifva fullt terstlld?"

"Ja visst, ja visst, herr baron", skyndade den gamle liflige herrn att
frskra. "Om vi bara f Anna under den bermde professor E:s vrd, kan
hon vnta att bli frisk p ngra mnader."

"Det glder mig af hela mitt hjrta", sade baronen vnligt. Utan att
invnta ngot tack skyndade han ut genom drren, och snart hrdes vagnen
rulla drifrn.

Fru Henriksson stod ssom bedfvad kvar hos den gamle doktorn. Kunde det
verkligen vara sant, att hennes lilla Anna skulle bli frisk? Hvilken
trst blefve ej detta i hennes djupa sorg!

Hon frmdde icke yttra ett ord, men trarna runno lngsamt utfr den
bleka kinden. Frst nr hon sg p Anna, som med vidppna gon blickade
omkring sig, utropade hon: "Anni, det var d icke frgfves, att vr
Frits offrade sitt lif!"

Mor och dotter hllo hvarandra lnge hrdt omfamnade, och Anna hviskade:
"Mor, jag kommer ihg min drm--den var alldeles sann".

Doktor Werner, som under rens lopp blifvit familjens trofaste vn,
stannade nnu en stund hos fru Henriksson, sedan sinnesrrelsens vgor
lagt sig och rdgjorde med henne om frberedelserna fr resan. Han
yrkade p, att denna mtte fretagas s fort som mjligt, och fru
Henriksson instmde med tacksamhet. Doktorn lofvade att omsorgsfullt
svepa om Annas fot, s att klden ej skulle kunna skada den, och sedan
tog han ett hjrtligt afsked.

Julen firades detta r tyst och stilla i det lilla huset, intet jubel af
glada rster, ingen sng hrdes drifrn.

     (Forts.)

_Bibellsning_ eller hvad str det i nsta sndags text?

Veckan 29 Maj--4 Juni 1905.

M. 29. Apg. 1: 4-11. Kristi himmelsfrd.
T. 30. v. 4-5. _Fadrens lfte om Anden._
O. 31. v. 6. _Lrjungarnas frga om rikets upprttande._
T. 1.  v. 7-8. _Lrjungarne skola verka fr detta rike genom evangelii
            frkunnelse._
F. 2.  v. 9. _Himmelsfrden._
L. 3.  v. 10. _Sndebud frn den himmelska vrlden;_
S. 4.  v. 11. _de frkunna rikets upprttande, d Jesus kommer igen._

_Sndagsskoltext fr den 4 Juni._

Apg. 1: 4-11.

_Minnesvers:_ Kol. 3: 1. Om I nu hafven uppsttt med Kristus, s sken
det, som r ofvan, dr Kristus r sittande p Guds hgra sida.

UPPSALA 1905, K. W. APPELBERGS BOKTRYCKERI.