Produced by Ricard Samarra





ELS DEU MIL.

Traducció de Carles Riba.




VOLUM PRIMER.


INTRODUCCIÓ.

Xenofont era fill de Gril·los, i nasqué a Atenes cap a l'any 430
abans de J.C. Tota la seva vida gira al voltant de dos fets: el seu
encontre amb Sòcrates i la seva incorporació a l'exèrcit de Cirus.
Diògenes Laerci ens conta de quina manera Sòcrates es féu de
Xenofont un deixeble. «Un dia, Xenofont havent trobat Sòcrates pel
carrer, aquest li barrà el pas, i li preguntà on es compraven les
coses necessàries per a la vida. Xenofont li ho digué. -I per
esdevenir un home honrat, replicà Sòcrates, on cal anar?- Xenofont
no sabé què respondre. -Segueix-me, doncs, li digué Sòcrates, i t'ho
diré». L'anècdota, si no és certa és característica; respecte de
Xenofont ens suggereix merament que el seu aire era el d'un jove
noble i honrat, com afirma el mateix anecdotista; però respecte de
Sòcrates, el veiem talment exercint aquell apostolat civil que tenia
per objecte de fer reeixir en tota ànima ben nascuda totes les
possibilitats d'inteligència i de virtut, al servei d'una funció
adecuada dins la Ciutat.

El bé d'aquesta, i una necessitat absoluta de justícia
condicionaven, per a Sòcrates, l'actuació de cadascú dins el seu
lloc: des de l'humil sabater fins al cap del govern. Això, quan
l'educació sofística afinava extraordinàriament les intel·ligències
en vista d'un èxit personal que el règim democràtic no feia sinó
facilitar. Xenofont romangué tota la vida un socràtic:  potser el
més fidel dels socràtics; del seu mestre deixà de banda les
especulacions metafísiques i assajà no sols de fixar-ne, sinó de
viure'n l'ensenyament moral. Els «Records», constitueixen, a més a
més d'una defensa de Sòcrates, una mena de manual socràtic del
ciutadà perfecte. El seu puritanisme polític, dugué lluny Xenofont;
trobant-lo més ben realitzat a Esparta que a Atenes, no es limità a
una admiració teòrica, sinó que acompanyà Ageisilau, l'idealista rei
d'Esparta, en la seva expedició contra Farnabazos, i en la batalla
que a Coronea lliurà contra Atenes i Tebes. Llavors els atenesos
dictaren contra ell una sentència de bandejament. La seva presència
a Coronea hi influí sens dubte; pèrò la malfiança dels atenesos vers
Xenofont venia ja de la seva amistat amb Cirus, l'amic d'Esparta.

Xenofont mateix conta com aquesta amistat començà. Cal agrair-li la
franquesa amb què ho fa: prou fina perquè no poguem titllar-lo de
cínic; prou oberta perquè ens reveli que en el fons d'aquest
socràtic piadós hi havia un Ulisses no ben adormit. Era en 401.
Xenofont no tenia encara trenta anys. Cirus el jove, sàtrapa de
Lídia, Frígia Major i Capadòcia, preparava en secret una expedició
contra el seu germà Artaxerxes, el Gran Rei de Pèrsia, «el Rei», com
deien simplement els grecs. Amb un pretext qualsevol, es feien
lleves. Finides les guerres del Peloponès, moltes energies restaven
ocioses i molts homes sense pàtria, en una època on més que per una
ciutat es combatia per un partit. Tots els països, ademés, on un
fort ideal nacional no ajunta i acarrera les energies, són fecunds
en aventurers. Pròxenos, amic i hoste de Xenofont, l'invità a
adherir-se a Cirus. Això era una perspectiva de riquesa, d'honors i
d'aventures: Xenofont tenia la seva decisió presa segurament abans
d'aconsellar-se amb Sòcrates. Aquest es limità a dir-li que es
remetés a la voluntat dels déus, i consultés l'oracle d'Apol·ló. En
el seu delit, Xenofont en comptes de preguntar si havia de partir o
no, preguntà a quin déu calia fer sacrificis per dur a bon terme el
viatge. Sòcrates el reptà dolçament, però el deixà partir i Xenofont
s'agregà a l'exèrcit grec llevat per a Cirus, uns deu mil homes, en
llur majoria espartans.

Les vicissituds d'aquesta expedició constituteixen la matèria de
l'Anàbasi (literalment «marxa cap a les terres altes»), que hem
assajat de traduir sota el títol més assequible de «Els Deu Mil».
Xenofont l'escriví entre el 379 i 371, en la propietat d'Escillunt
que els espartans li regalaren en premi al seu laconisme. És l'obra
que ha fet popular el nom de Xenofont: una de les més agradables i
pintoresques que ens hagi llegat el món antic; veritable epopeia del
mercenari, de l'home que combat per un sou, i quan el sou li falleix
combat pels seus afectes primaris: amor a la vida, al guany si
encara pot ser, a la pàtria en quant pàtria vol dir el paisatge
familiar, la dona i els infants, l'honor del nom col·lectiu.

Sembla que Xenofont la publicà sota el pseudònim de Temistògenes de
Siracusa; podent parlar d'ell mateix en tercera persona, disposa
d'una llibertat més gran per posar de relleu el paper que en la
famosa retirada s'atribueix, i que altres memòries anteriors (per
exemple l'Anàbasi del seu company d'armes Sofènet d'Estimfal)
deixaven en la insignificància. Més tard, Diodur de Sicília pogué
historiar la mateixa expedició sense anomenar Xenofont.

Però a nosaltres és l'Anàbasi de Xenofont que ens interessa;
l'acceptar-la com a pura novel·la d'aventures, com a pur document
humà encara que se'ns demostrés que no anà del tot com Xenofont ens
conta una expedició que començà essent una de tantes lluites
intestines del corromput Imperi Persa i acabà essent, amb el temps,
una lliçó per al gran Alexandre. La qual cosa fa d'aquests Deu Mil
aventurers, els «Pioners» de l'expansió de la cultura grega Orient
endins.


NOTA.-Hem afegit a la fi del segon volum d'aquesta versió de «Els
Deu Mil», la de la «Vida d'Artaxerxes», per Plutarc. Amb la qual el
llegidor tindrà una visió de la revolta de Cirus, com si diguéssim
des de l'altra banda, ensems que una pintura general de la cort del
Gran Rei. El llegidor completarà profitosament aquesta amb la
lectura del manual «L'Antic Orient» de D. G. Hogarth (Enciclopèdia
Catalana), on trobarà així mateix mapes per seguir, baldament per
sobre, l'itinerari dels Deu Mil.




LLIBRE PRIMER.



CAPÍTOL PRIMER

CAUSES DE LA GUERRA. PREPARATIUS.

Darius i Parisatis tingueren dos fills: el més gran, Artaxerxes; el
més petit, Cirus. Darius havent caigut malalt i pressentint la fi de
la seva vida, volgué tenir els dos fills vora seu. El gran s'esqueia
a ser-hi; i Cirus fou enviat a cercar de la província de la qual
l'havia fet sàtrapa, nomenant-lo també general de totes les tropes
reunides en el pla del Castol. Cirus, doncs, puja, acompanyat de
Tissafernes, a qui tenia per amic, i seguit de tres cents hoplites

(1) grecs comandats per Xènias parrasienc.

Darius mor, i Artaxerxes el succeix de rei. Llavors Tissafernes
acusa Cirus al germà, dient que conspirava contra ell. Artaxerxes
s'ho creu, i agafa Cirus per matar-lo; sinó que la mare, a força de
súpliques, el fa enviar de bell nou a la província.

Cirus se'n va, havent passat per aquell perill i aquella deshonra, i
medita com fer-ho per no haver de dependre més del germà, més aviat
si podia per regnar en el seu lloc. De primer Parisatis, la mare,
estava tota per Cirus, al qual duia més amor que no al regnant
Artaxerxes. Després, qualsevol que vingués de part del rei a la seva
província, ell se'ls disposava tots talment, que en donar-los comiat
eren més amics seus que no pas del rei. Així mateix posava tota la
cura perquè els bàrbars que eren al seu servei fossin bons per a la
guerra i li tinguessin bona voluntat.

Per altra banda, llevava tropes gregues, tan d'amagat com podia; a
fi de sorprendre el rei com més desproveït millor. I vet aquí com
feia aquesta lleva. En totes les ciutats on tenia guarnició,
ordenava als comandants que traguessin soldats del Peloponès, com
més i com més valents millor, sota el pretext que Tissafernes li
rondava les ciutats. Per tal com d'antic les ciutat jòniques eren de
Tissafernes, que el rei les hi havia donades; però llavors s'havien
passat a Cirus totes, llevat de Milet. Ara, a Milet, Tissafernes,
pressentint que duien de cap si fa no fa el mateix, de passar-se a
Cirus, occí els uns i bandejà el altres. Cirus acull els fugitius,
aplega un exèrcit, assetja Milet per terra i per mar, i prova de
fer-hi tornar a entrar els expulsats. I aquesta li era una altra
excusa per ell llevar tropes. I després, enviant al rei, li demanava
que, essent com era el seu germà, li donés a governar aquelles
ciutats a ell més aviat que a Tissafernes: i la mare l'assistia en
això. Talment, que el rei no s'adonava de l'insídia contra ell, i es
pensava que Cirus despenia en tropes per fer la guerra a
Tissafernes. De manera que no li sabia gens de greu que es fessin la
guerra: mes, quan Cirus enviava al rei els tributs collits de les
ciutats que Tissafernes havia tingut en el seu poder.

Un altre exèrcit s'aplegava per Cirus en el Quersonès, en front
d'Abidos, de la següent manera. Clearc era un refugiat lacedemoni.
Cirus, havent-se posat en relació amb ell, li posà admiració i li
donà deu mil darics (2). Clearc, prengué l'or, reuní un exèrcit amb
aquests diners, i sortint del Quersonès feia la guerra als Tracis
que habiten al dessobre de l'Hel·lespont. I talment beneficiava als
grecs, que les ciutats de l'Hel·lespont contribuint de bon grat amb
diners, per al manteniment de les seves tropes. Aquest era així un
altre cos d'exèrcit mantingut en secret per a Cirus.

Aristip de Tessàlia era un seu hoste. Oprimit a la seva terra, pels
del partit contrari, es presenta a Cirus, i li demana cap a dos mil
mercenaris i la soldada de tres mesos, amb l'esperança de prevaler
així sobre els seus adversaris. Cirus li'n dóna fins a tres mil i la
soldada de sis mesos, i li prega de no fer les paus amb els
adversaris que no hagi conferenciat amb ell. I així també aquest
exèrcit de Tessàlia era mantingut secretament per a Cirus.

Endemés d'això, donà ordre a Pròxenos de Beòcia, hoste seu, que
prenent el major nombre d'homes possible acudís, amb l'excusa que
volia posar-se en campanya contra els Písides, com fos que aquests
Písides infestaven el seu territori.

Sofènet d'Estimfal i Sòcrates aqueu, que eren també seus hostes,
reberen així mateix ordre de venir amb els més homes possibles, com
per fer la guerra a Tissafernes amb els refugiats de Milet. I ells
van fer-ho.

(1) Infanteria de línia; la seva principal arma ofensiva era una
llarga llança.

(2) Moneda d'or persa: la seva equivalència seria d'uns 20 a 30
francs.



CAPÍTOL II

MARXA DE SARDES A TARS.

Ara, quan va semblar-li que ja era l'hora d'avençar cap amunt,
adopta el pretext que volia treure completament els Písides del seu
territori: i com per a aquest efecte, concentrava les tropes
bàrbares i gregues que allí hi havia. Avisa a Clearc de venir amb
totes les forces; a Aristip, d'arranjar-se amb els de la seva terra
i de tornar-li l'exèrcit que té; i a Xènias l'Arcadià, que en les
guarnicions li comandava les tropes estrangeres, li envia a dir que
vingui amb tots els homes, llevat dels que fossin suficients per
guardar les ciutadelles. Crida els que estaven assitiant Milet, i
dóna ordre als refugiats d'ajuntarse-li per a la campanya,
prometent-los, que si li sortien bé les coses, per les quals
l'emprenia, no descansaria fins que no els hagués tornat a fer
entrar dins la pàtria. Ells obeïren de gust; perquè li tenien
confiança: i prenent les armes es presentaren a Sardes. Xènias es
presentà a Sardes, amb els ben bé quatre mil hoplites que havia tret
de les ciutats. Pròxenos ácudí amb ben bé mil cinc cents hoplites i
cinc cents gimnetes(1), Sofènet d'Estimfal amb mil hoplites i
Sòcrates l'Aqueu amb cinc cents; Pasió de Megara amb tres cents
hoplites i tres cents peltastes (2). I ell i Sòcrates venien del
setge de Milet. Aquestes són les tropes que li arribaren a Sardes.

Però Tissafernes, fent-ne esment, i judicant que aquells preparatius
eren més del que calia contra els Písides, va a trobar el rei tan de
pressa com pot, seguit d'uns cinc cents cavalls. El rei, assabentat
per Tissafernes de l'armament de Cirus, es prepara per la seva
banda.

Mentrestant Cirus, amb la gent que he dit, partia de Sardes i
travessa la Lídia, en tres etapes, vint-i-dues parasangues (3), fins
al riu Meandre. L'amplària d'aquest és de dos pletres (4); hi havia
damunt, un pont junyit per set barques. Cirus el passa, i fa a
través de la Frígia una etapa, vint parasangues fins a Colosses,
ciutat rica i plena. Allí romangué set dies; i vingué Menó, el
Tessalià, amb mil hoplites i cinc cents peltastes, Dàlops, Enians i
Olintis. D'allí fa tres etapes, vint parasangues, fins a Celenes,
ciutat de la Frígia, poblada, gran i rica. Cirus hi tenia un palau i
un gran jardí, ple de bèsties salvatges, que caçava a cavall quan
volia exercitar-se ell i els seus cavalls. Pel mig del jardí s'hi
esmuny el riu Meandre, les fonts del qual són al sortint mateix del
palau. Després s'esmuny a través de la ciutat de Celenes. Hi ha
tambe a Celenes un palau fortificat del gran rei, damunt les fonts
del riu Màrsias, sota la ciutadella. Aquest també s'esmuny a través
de la ciutat, i es llança dins el Meandre; i l'amplària del Marsias
es de vint-i-cinc peus. És allí, diuen, que Apol·ló, vencedor de
Màrsias, el qual l'havia desafiat a talent, l'escorxà viu i penjà la
pell a la cova d'on ragen les fonts: i per això el riu es diu
Màrsias. Xerxes, quan tornava de Grècia vençut en batalla, diuen que
construí el palau i la ciutadella de Celenes. Cirus hi sojornà
trenta dies. Clearc, el refugiat Lacedemoni, vingué amb mil
hoplites, vuit cents peltastes tracis i dos cents arquers cretesos.

Ensems es presentaren Sosis de Siracusa amb tres cents hoplites, i
Sofènet d'Arcàdia amb mil. Allí Cirus va fer en el seu jardí una
revista i el recompte dels Grecs; tots plegats eren onze mil
hoplites i cap als dos mil peltastes.

Des d'allí, fa dues etapes, deu parasangues fins a Peltes, ciutat
poblada. Hi romangué tres dies, durant els quals Xènias d'Arcàdia
celebrà les licees amb sacrificis i jocs: els premis, eren estrígils
d'or. Als jocs hi assistí el mateix Cirus.

Des d'aquí fa dues etapes, dotze parasangues, fins a Plaça dels
Terrissers, ciutat poblada, l'última del territori de la Mèdia. I
d'allí fa tres etapes, trenta parasangues, i arriba a Pla del
Caistre, ciutat poblada. Hi romangué cinc dies. Hom devia als
soldats la paga de més de tres mesos, i sovint venien a reclamar a
les seves portes. Ell els entretenia amb esperances, i es veia clar
que li sabia greu: perquè Cirus no era de mena de no pagar quan
tenia de què. En això, Epiaxa, dóna de Siènmesis, rei de Cilícia,
arriba a l'allotjament de Cirus; i corregué la veu que havia donat a
Cirus qui-sap els diners. Cirus pagà a les tropes la soldada de
quatre mesos. Aquesta reina tenia al seu voltant una guarda de
cilicis i d'aspendesos: i va córrer que Cirus s'entenia amb ella.

Des d'allí fa dues etapes, deu parasangues, fins a Timbrios, ciutat
poblada. Hi havia vora el camí una font, que porta el mom de Midas,
rei de Frígia, i dins la qual diuen que Mides caçà el sàtir,
amerant-hi vi. Des d'allí fa dues etapes, deu parasangues, fins a
Tirieu, ciutat poblada. Hi romangué tres dies.

Diuen que la reina de Cilícia sol·licità de Cirus que li mostrés
l'exèrcit. Volent-lo, doncs, mostrar, fa en el pla una revista dels
grecs i dels bàrbars. Manà als grecs, que es formessin en ordre de
batalla, segons llur costum, i que cada cap formés els seus. Es
formaren doncs, de quatre en fons. Menó amb els seus soldats ocupà
la dreta, Clearc amb els seus l'esquerra, i els altres generals el
centre. Cirus passa de primer en revista els bàrbars, que desfilen
formats per esquadrons i per batallons; després els grecs, passant
davant d'ells en un carro i la ciliciana en una llitera. Tots tenien
cascos de bronze, túniques de púrpura, gamberes i escuts ben
lluents.

Quan hagué passat per davant de tota la línia, detura el carro
davant la falanx i enviant Pigres, el seu intèrpret, als generals
grecs, mana que la falanx tiri les armes endavant i avenci tota.
Aquesta ordre és tramesa als soldats; i a un esclafit de trompeta,
tiren endavant les piques i es posen en marxa; de seguida apressen
el pas, amb cridòria, i els soldats, per un moviment espontani, es
posen a córrer cap a les tendes. Els bàrbars ne van tenir un gran
espant, sobretot la reina de Cilícia, la qual fugí de la llitera; i
la gent de la plaça, abandonant la mercaderia, emprengué la fuga;
mentre els grecs rient feren cap a les tendes. La cilicilana, veient
la brillantor i l'ordre de l'exèrcit se n'admirà tota; i Cirus va
estar tot content de veure l'espant que els grecs havien fet venir
als bàrbars.

D'allí fa tres etapes, vint parasangues, fins a Icònion, l'última
ciutat de la Frígia. Hi romangué tres dies. D'allí travessa la
Licaònia, en cinc etapes, trenta parasangues. Permeté als grecs de
barrejar aquesta contrada, com a enemiga que era. D'allí Cirus envia
Epiaxa de bell nou a Cilícia, pel camí més ràpid, i amb ella les
tropes de Menó, i Menó mateix. Cirus, amb la resta, travessa la
Capadòcia, en quatre etapes, vint-i-cinc parasangues, fins a Dana,
ciutat poblada, gran i rica. Hi romangueren tres dies: durant els
quals Cirus, féu morir un persa, Megafernes, portaestendard reial, i
un cert altre, oficial superior, acusant-los de conspirar contra
ell.

D'allí, provaren de llençar-se dins la Cilícia: però s'hi entrava
per un camí de carros, d'allò més ert, impracticable per un exèrcit
si algú li posés obstacles. Fins es deia que Siènnesis era a les
altures, guardant l'entrada: per això romangué un dia en el pla.
L'endemà, arriba un missatger dient que Siènnesis havia abandonat
les altures, perquè havia sabut que les tropes de Menó ja eren a
Cilícia part de dins les muntanyes, i havia sentit a dir que les
trirrems voltaven les costes de Jònia cap a Cilícia, comandant Tamó
les dels Lacedemonis i les del mateix Cirus.

Cirus doncs, puja als cims sense que ningú el destorbi, i veu les
tendes on els Cilicis havien fet la guarda. D'allí davalla en un pla
gran i bell, arrosat, ple d'arbres de tota mena i de vinya; i lleva
molt de sèsam i melina i mill i forments i ordis. Una serralada
forta i alta el cenyeix de tots cantons, de mar a mar.

Cirus davalla, i travessa aquest pla, em quatre  etapes, vint-i-cinc
parasangues, fins a Tars, ciutat de la Cilícia, gran i rica. Allí
era el palau del rei de Cilícia: pel mig de la ciutat s'esmuny un
riu, Cidnos per nom, ample de dos peltres. Els habitants abandonaren
aquesta ciutat, fugint amb Siènnesis cap a un lloc fortificat damunt
les muntanyes, llevat dels hostalers. Restà així la gent de marina,
habitants de Soli i d'Issos. Epiaxa, dona de Siènnesis, havia
arribat a Tars cinc dies abans que Cirus. En el passatge de les
muntanyes que menen al pla, dues companyies de l'exèrcit de Menó
s'havien perdut. Els uns deien que havent-se posat a rapinyar, les
havien destroçat els cilicis; els altres, que havent-se endarrerit,
i no podent trobar ni la resta de l'exèrcit ni els camins, s'havien
esgarriat i havien mort. Aquestes companyies eren de cent hoplites
cadascuna.

Els altres, en arribar, barrejaren la ciutat de Tars, furiosos per
la pèrdua dels companys, el palau reial i tot. Cirus, tot d'una
d'entrar a la ciutat, envià a dir Siénnesis que vingués a ell.
Siènnesis respongué que no s'havia fet mai a mans de ningú més fort
que ell, i que no volia presentar-se per aleshores i tant  a Cirus
fins que la seva dona no el n'hagués convençut i ell no hagués rebut
fermances. Després de les quals coses havent entrat en conferència,
Siènnesis donà a Cirus molts de diners per a l'exèrcit, i Cirus a
Siènnesis els presents que es consideren més honrosos de part del
rei: un cavall amb el fre d'or, un collaret d'or, uns braçalets, una
simitarra d'or, i una túnica persa. Li promet també que el seu
territori no serà més barrejat, i li permet de rependre els esclaus
arrabasats, onsevulla que s'escaigui.

(1) La infanteria més lleugera, armada només d'armes llancívoles.

(2) El nom de peltastes s'aplica sovint a l'infanteria lleugera en
general; o mès especialment a unes tropes d'atac, intermitges entre
els hoplites i els gimnetes, de les quals l'arma característica era
la pelta, petit escut ordinàriament de vímet recobert de cuiro.

(3) Milla legal de l'imperi persa. Podria calcular-se'n
l'equivalència en uns 5 quilòmetres i mig.

(4) Mida de longitud àtica, que valia 100 peus, o siguin uns 30
metres.



CAPÍTOL III

REVOLTA DELS SOLDATS

Cirus i l'exèrcit romangueren allà vint dies: perquè els soldats, es
negaven a anar més lluny. Sospitaven ja, en efecte que anaven contra
el Rei: i deien que no s'havien llogat per això. Clearc, el primer,
vol fer marxar els seus per la força; però ells, començaren a
tirar-li, a ell i a les seves adzembles, tot d'una que es posa en
marxa. Clearc llavors de ben poc va escapar-se de ser apedregat. Tot
seguit, coneixent que era impossible d'obligar-los per la força,
reuní una assemblea dels seus soldats. D'antuvi, esclafí el plor, i
s'estigué una bella estona sense dir res: tothom que el veia, se
n'estranyava i callava. A la fi digué:

-Soldats, no us n'estranyeu que suporti difícilment les presents
circumstàncies. Perquè Cirus era el meu hoste, i desterrat de la
pàtria m'honrà i encara em donà deu mil darics. Els quals jo no els
he pres i me'ls he desat per al meu ús particular, ni els he
esmerçat en els meus plaers, sinó que els he despès per a vosaltres.
I d'antuvi he fet la guerra contra els Tracis, i amb vosaltres els
he castigat per amor de Grècia, traient-los del Quersonès quan
volien pendre aquesta terra als colonitzadors grecs. Després que
Cirus ens va haver cridat, us em enduc amb mí i parteixo a fi de
servir-lo si necessitava res, en paga del bé que he rebut d'ell.
Però ja que no voleu acompanyar-me, caldrà, o que traient-vos a
vosaltres jo resti l'amic de Cirus, o que enganyant Cirus me'n vagi
amb vosaltres. Si faig el que és just, no ho sé: però us trio a
vosaltres; i amb vosaltres, qualsevol cosa que calgués, la patiré. I
no dirà mai ningú que jo, havent dut grecs a terra de bàrbars, he
traït els grecs i he preferit l'amistat dels bàrbars. Així, ja que
vosaltres no em voleu obeir ni seguir, jo us seguiré a vosaltres i
patiré el que calgués. Perquè us considero com la meva pàtria i els
meus amics i els meus companys d'armes, i amb vosaltres jo crec que
seré honorat per tot arreu on aniré; orb de vosaltres, sóc incapaç,
jo crec, ni d'ajudar un amic ni de rebutjar un enemic. Com que jo,
doncs, aniré on aneu vosaltres, vosaltres teniu de decidir.

Així parlà. Els soldats, tant els seus com els altres, en sentir que
deia que no volia marxar contra el Rei, aplaudiren: i més de dos mil
dels de Xènias i de Pasió, prenent armes i bagatges passen al camp
de Clearc. Cirus, embarbesclat i afligit envia a cercar Clearc; el
qual li diu que no hi vol anar, però d'amagat envia un missatger a
dir-li que estigui tranquil, que tot s'arreglaria com cal: li
encomana ensems d'enviar-lo a cercar: però ell cop de dir que no
volia anar-hi. Després de la qual cosa, havent reunit els soldats,
els seus i els que s'havien ajuntat a ell, i els altres que
volguessin, digué:

-Soldats, Cirus es porta evidentment amb nosaltres, tal com
nosaltres amb ell: perquè ni nosaltres som ja els seus soldats, puix
que no el seguim, ni ell és ja qui ens dóna la paga. Que ell es creu
damnificat per nosaltres, jo ho sé: així, quan ell m'envia a cercar
no vull anar-hi; sobretot de vergonya, perque conec al fons de mi
que l'he enganyat, i després perquè tinc por que no m'agafi i no
m'imposi un càstig pels torts que es creu que li he fet. No em
sembla pas, doncs, que sigui hora d'adormir-nos, i de no passar cap
ànsia per nosaltres, sinó d'escatir el que cal fer després de tot
això. I mentre romandrem aquí, em sembla a mí que cal veure quina és
la manera més segura de romandre; si s'acorda de partir, de quina
manera més segura partirem, i com tindrem els queviures: perquè,
sense, ni el general ni el simple soldat no són bons per a res.
Cirus és un home preciós per a qui li sigui amic, i un enemic
dificilíssim per a qui li mou guerra, i té forces de peu i de cavall
i navals, que tots veieu i que tots coneixeu, perquè no sembla pas
que estiguem establerts gaire lluny d'ell de manera que és hora que
cadascú digui el millor que sàpiga.

Havent dit això, callà.

Tot d'una uns quants s'aixecaren, els uns espontàniament per dir el
que pensaven, els altres alliçonats per Clearc, per demostrar quin
mal pas era de romandre o d'anar-se'n sense l'assentiment de Cirus.
Un, fent veure que tenia pressa per tornar com més aviat a Grècia,
digué que, si Clearc no sabia conduir-los, calia com més aviat
millor elegir altres generals, comprar queviures, ja que el mercat
era al camp dels bàrbars, i plegar els bagatges: i després anar a
demanar vaixells a Cirus per fer-se a la vela: i si no els donava,
demanar a Cirus un guia que els dugués per territori amic.

-I si no ens dóna el guia, formem-nos en ordre de batalla com més de
pressa, i enviem a ocupar les altures, a fi que prenent-nos per mà
no les ocupin ni Cirus ni els Cilicis, els quals tants de presoners
tenim i tants de cabals hem arrabasat.

Així parlà aquest. Després d'ell Clearc digué aquests mots:

-El que és de comandar jo aquesta expedició, que ningú no me'n
parli; perquè hi veig molts de motius pels quals no ho he de fer.
Ara, l'home que escollireu jo l'obeiré fins on més se pugui: perquè
veieu que sé deixar-me anar com el qui més.

Després d'ell se n'aixeca un altre, fent veure la innocència
d'aquell que aconsella de demanar vaixells, com si Cirus no hagués
de continuar el viatge, i fent veure com seria innocent de demanar
un guia a aquell «al qual espatllem l'empresa»:

-Si ens fiem del guia que Cirus ens doni, què ens impedeix d'enviar
Cirus a ocupar les altures pel nostre compte? Perquè jo vacil·laria
de pujar als bastiments que Cirus ens donés, de por que no ens
volgués enfonsar amb les seves trirrems. I temeria de seguir el guia
que ens donés, de por que no ens dugués en algun indret d'on no hi
hauria manera de sortir. Jo voldria, si me n'anava contra la
voluntat de Cirus, anar-me'n d'amagat d'ell: cosa que no és
possible. Jo dic doncs que tot això són xerrameques. Jo sóc del
parer, que vagin a Cirus uns quants homes, que siguin a posta, amb
Clearc, per preguntar-li, en què vol servir-se de nosaltres. Si es
tracta d'una empresa semblant a aquella, en la qual ja s'ha servit
de tropes estrangeres, seguim-lo també nosaltres, i no siguem
pitjors que els que abans han anat amb ell terra amunt. Si l'empresa
sembla més gran, més treballosa i més plena de perill, cal que es
determini o a endur-se'ns convençuts nosaltres o a deixar-nos anar
de bones en bones convençut ell. Perquè així si el seguíem el
seguiríem amics d'ell i amb delit, i si ens en anàvem, ens en
aniríem en seguretat. I el que digui d'això, que sigui anunciat
aquí; i en haver-ho sentit, deliberarem segons.

Això semblà bé. Havent triat uns quants homes els envia amb Clearc;
els quals pregunten a Cirus què té decidit sobre l'exèrcit. Cirus,
respon, que ha sentit a dir que Abròcomas, enemic seu, és a dotze
etapes vora el riu Èufrates; i diu que fa compte de dur-los contra
ell; que si ell és allí, diu que desitja imposar-li el càstig; però
si ha fugit «allí deliberarem què cal fer».

En haver sentit això, els elegits ho reporten als soldats; aquests
sospiten que els vol dur contra el rei: amb tot, els sembla bé
seguir-lo; Però demanen més paga; i Cirus promet de donar a tots una
meitat més del que abans es feien, en comptes d'un daric tres mitjos
darics al mes per soldat.

Que marxés contra el rei, fins allí no ho havia sentit a dir ningú;
almenys d'una manera oberta.



CAPÍTOL IV

MARXA FINS A L'ÈUFRATES

D'allí fa dues etapes, deu parasangues, fins al riu Psaros, que té
d'amplària tres pletres. D'allí fa una etapa, cinc parasangues, fins
al riu Píram, que té d'amplaria un estadi (1). D'allí fa dues
etapes, quinze parasangues fins a Issos, última ciutat de la
Cilícia, vora el mar, poblada, gran i rica. Hi romangueren tres
dies, durant els quals arribaren a Cirus els trenta-cinc vaixells
del Peloponès, amb Pitàgoras el Lacedemoni d'almirall. Tamus
d'Egipte els conduïa des d'Efes, tenint amb ell altres vint-i-cinc
naus de Cirus, amb les quals havia assitiat Milet, quan era amiga de
Tissafernes, i fet la guerra amb Cirus contra ell. Venia també dalt
de les naus Quirísof de Lacedemònia, enviat a cercar per Cirus,
seguit de set-cents hoplites que comandava al servei de Cirus. Les
naus fondejaren tocant a la tenda de Cirus. Allí els grecs
mercenaris que eren amb Abròcomas desertaren d'ell i passaren a
Cirus: quatre-cents hoplites, que s'uneixen a l'expedició contra el
rei.

D'allí fa una etapa, cinc parasangues, fins a les Portes de Cilícia
i de Síria. Eren dues muralles: la de la banda de dins, davant de
Cilícia, era ocupada per Siènnesis i una guarnició de Cilicis; la de
la banda de fora, davant la Síria, es deia que era guardada per una
guarnició del rei. Entre mig de les dues s'esmuny un riu anomenat el
Carsos, ample d'un pletre. Tot l'espai entre les dues muralles és de
tres estadis; i poc és possible de passar-hi per la força, perquè el
pas és estret, i les muralles davallen fins al mar, i per damunt hi
ha tot de roques malpetgeres. I és en aquestes dues muralles que
s'obren les Portes. Per amor d'aquest pas Cirus fa venir les naus, a
fi de desembarcar hoplites part d'ençà i part d'enllà de les Portes,
i de passar a despit dels enemics que guardessin les Portes
Sirianes; cosa que Cirus creia que faria Abròcomas, que tenia un
nombrós exèrcit. Però Abròcomas no va fer-ho, sinó que en sentir a
dir que Cirus era a la Cilícia, es retirà de la Fenícia i marxà cap
al rei, duent, pel que es deia, un exèrcit de tres-cents mil homes.

D'allí Cirus fa a través de la Síria una etapa de cinc parasangues
fins a Mirianda, ciutat poblada per Fenicis, vora el mar. És un lloc
comercial, i hi fondegen molts de bastiments de transport. Hi
romanen set dies; durant els quals Xènias d'Arcàdia, general, i
Pasió de Megara, pujant en un bastiment i posant-hi dins el que
tenen de més valor, es fan a la mar, picats, pel que semblava a la
majoria, perquè Cirus deixava tenir a Clearc els soldats d'ells que
s'havien passat a Clearc per tornar a Grècia i no pas anar contra el
rei. Tot d'una que hagueren desaparegut corregué la veu que Cirus
els perseguia amb les seves trirrems: uns feien vots perquè fossin
agafats, com a traïdors que eren; d'altres els compadien si els
atrapessin.

Cirus convocà els generals i digué:

-Xènias i Pasió ens han abandonat. Però sàpiguen bé que no s'han
salvat pas com uns esclaus fugitius. Sé bé on van, i no se m'han
escapolit pas. Tinc trirrems per poder agafar el bastiment llur.
Però, pels déus, el que és jo no els perseguiré pas. No dirà ningú
que jo, mentre algú és amb mí me'n serveixo, i quan se'n vol anar
l'agafo, el malmeno i l'expolio dels seus cabals. Que se'n vagin
doncs, sabent que es porten més malament amb mi que no pas jo amb
ells. I més: jo tinc en el meu poder llurs fills i llurs dones,
custodiats a Tral·les: però no les en privaré pas, sinó que les
recobraran per amor de llur passada virtut envers mí.

Així parlà Cirus; i els grecs, si algun no tenia gaire delit per
l'expedició, en sentir la bondat de Cirus el seguiren amb més gust i
amb més daler.

Després d'això Cirus fa quatre etapes, vint parasangues, fins al riu
Chalos, que té d'amplària un pletre, i és ple de peixos grans i
mansuets, que els sirians tenen per uns déus i no permeten que se'ls
faci cap mal, com tampoc als coloms. Les viles on van atendar eren
de Parisatis, donades per a la seva cintura (2).

D'allí, fa cinc etapes, trenta parasangues, fins a les fonts del riu
Dardes, l'amplària del qual és d'un pletre. Allí hi havia el palau
de Bèlesis, governador de la Síria, amb un jardí tot gran i bell,
que tenia tot el que cada estació produeix. Cirus l'arrasà i cremà
el palau.

D'allí fa tres etapes, quinze parasanges, fins a les vores de
l'Èufrates, que té quatre estadis d'ample: i s'aixeca allí una
ciutat gran i rica, Tàpsac per nom. Hi romanen cinc dies. Cirus,
havent enviat a cridar els generals grecs, els diu que el camí serà
contra el Gran rei, cap a Babilònia i els dóna ordre de fer-ho saber
als soldats, i de convèncer-los de seguir-lo. Els generals convoquen
una assemblea i ho anuncien. Els soldats s'enfurismen contra els
generals, i diuen, que sabent-ho feia temps, els ho han tingut
amagat. Es neguen a anar endavant, si no els donen tants de diners
com als grecs que precedentment havien acompanyat Cirus en el viatge
cap al seu pare, i això no anant pas a combatre, sinó quan Cirus
havia estat cridat pel seu pare. Els generals ho reporten a Cirus,
el qual promet de donar a cada home cinc mines (3) d'argent, a llur
arribada a Babilònia, i la soldada sencera fins a deixar-los de bell
nou aposentats a Jònia.

La majoria dels grecs són convençuts així. Però Menó, abans que es
vegés clar el que farien els altres soldats, si seguirien Cirus o
no, convoca el seu exèrcit separadament dels altres i diu:

-Soldats, si em creieu, sense perill ni fatiga us fareu estimar més
de Cirus que els altres soldats. Què us mano de fer? Ara Cirus
suplica als grecs de seguir-lo contra el rei. Jo doncs us dic que
ens cal passar el riu Èufrates abans que no es vegi clar el que els
altres grecs respondran a Cirus. Si voten per seguir-lo, vosaltres
semblareu la causa, havent començat a passar, i com als més zelosos
Cirus us en sabrà grat i us ho pagarà: i sap pagar millor que ningú.
Si els altres voten que no, refarem tots plegats el camí: i com a
únics que haureu obeït, com a més fidels, us farà servir per a les
guarnicions, i per als comandaments de companyies, i en qualsevol
altra cosa que li demaneu jo sé que trobareu en Cirus un amic.

Havent sentit aquestes paraules obeeixen i travessen, abans que els
altres hagin respost. Cirus, en adonar-se que passen, se n'alegra
tot, i envia Glos a dir a l'exèrcit:

-Des d'ara jo tinc de què lloar-vos, soldats: però vosaltres també
tindreu de què lloar-me a mí, jo m'hi basquejaré, o creieu que no
sóc ja Cirus!

Els soldats, plens de grans esperances, li desitgen una bella
fortuna. A Menó, diuen, li envià presents esplèndids. Això fet,
Cirus travessa, seguit de tota la resta de l'exèrcit.

Dels que passaren el riu, ningú no es mullà més amunt del pit. Els
Tapsaquesos deien que mai aquell riu no havia estat passador a peu
fins aleshores, sinó en barques; les quals Abròcomas adelantant-se
les havia cremades, a fi que Cirus no pogués passar. Semblava doncs
que era cosa dels déus, i que clarament el riu s'havia enretirat
davant de Cirus, com davant del rei futur.

D'allí travessa la Síria, en nou etapes, cinquanta parasangues, i
arriben a les vores de l'Araxes. Hi havia en aquell indret tot de
pobles curulls de blat i de vi. Hi romanen tres dies i hi fan
provisions.

(1) Sis pletres, o poc més de 180 m.

(2) Els reis de Pèrsia concedien a llurs dones la propietat de
països i viles perqué amb les rendes es mantinguessin i es
vestissin. Sovint cada feu d'aquests es designava amb el nom de la
peça de vestit que era destinat especialment.

(3) La mina pèrsica valia 125 dracmes, l'àtica 100. Una dracma
equivalia a poc menys del franc.



CAPÍTOL V

MARXA A TRAVÉS DE L'ARÀBIA DESERTA

D'allí travessa l'Aràbia, tenint l'Èufrates a la dreta, i fa cinc
etapes en un desert, trenta-cinc parasangues. En aquest país la
terra és una plana, tota igual com un mar, i plena de donzell. Si hi
ha res més de planta o de canya, tot és benolent, com aromes: però
d'arbre no n'hi ha cap. Els animals són de tota mena sobretot ases
salvatges, molts estruços dels grossos, ostardes i gasel·les. Els
genets perseguien aquests animals. Els quals, quan algú els
perseguia, s'adelantaven corrents i s'aturaven: perquè corrien molt
més de pressa que els cavalls; llavors, quan els cavalls els
atrapaven de bell nou, tornaven a fer el mateix i no hi havia
manera, d'atrapar-los, sino que els genets, escalonant-se a
distàncies, els cacessin rellevant-se els cavalls. La carn dels que
van agafar s'assemblava a la del cèrvol, però més fina. D'estruç
ningú va agafar-ne; els genets que en perseguiren algun, aviat
desdigueren: perquè se'ls allunyava escapat, corrent amb totes les
cames, i aixecant les ales que les feia servir a tall de vela. Ara,
les ostardes, si un les fa aixecar llestament, és fàcil
d'agafar-les; perquè tenen la volada curta, com les perdius, i de
seguida es rendeixen. Llur carn era exquisidíssima.

Després d'haver travessat aquesta contrada, arriben a les vores del
Mascas, ample d'un pletre. Allí hi ha una ciutat deserta, gran,
anomenada Corsota: i el Mascas la banya tot al voltant en cercle. Hi
resten tres dies i hi fan provisions.

D'allí fan, en tretze etapes, noranta parasangues de desert, tenint
sempre l'Èufrates a la dreta, i arriben a les Portes. En aquestes
jornades moltes atzembles moriren de fam; no hi havia ni farratge ni
arbres: tot el país era pelat. Els que hi habiten desenterren al
llarg del riu unes pedres moleres, que faisonen i porten a
Babilònia: les hi vénen, i en canvi compren blat, del qual viuen.

El blat mancà a l'exèrcit, i no era possible de comprar-ne sinó al
mercat lidià, en el camp bàrbar de Cirus a quatre sigles la càpita
de farina de forment o d'ordi (1). Ara, el sigle val set òbols i mig
i la càpita feia dues quènices àtiques. Els soldats, doncs, es
mantenien de carn.

Hi havia etapes, d'aquestes que es feien d'allò més llargues, quan
es volia arribar a l'abast de l'aigua o del farratge. I vet aquí que
un dia es presenta un lloc estret i fangós, impracticable per als
carros. Cirus s'hi atura amb els primers i els més rics del seu
seguici, i dóna ordre a Glos i a Pigres de pendre un destacament de
bàrbars per desentollar els carros. Com que li semblen fer-ho amb
calma, mana, amb un aire d'ira, als senyors perses que el volten, de
posar-se també a tirar dels carros. Llavors es pogué veure un
exemple de disciplina. Cadascú de seguida llença la seva sobre-roba
de púrpura al mateix indret on s'esqueia i com un que corre per un
premi s'engega per un turó tot pendent, amb aquelles túniques
sumptuoses i aquelles calces brodades que duien, i fins alguns amb
collarets al coll i anells als dits en un moment salten tots dins el
fang, més de pressa del que ningú s'afiguraria; solleven els carros
i els desentollen.

En suma, era evident que Cirus apressava la marxa sense perdre
temps, i sense aturar-se sinó per amor de l'aprovisionament o
d'alguna altra cosa necessària, pensant, que com més llest aniria,
més poc preparat estaria el Rei per combatre, i com més a pleret,
més tropes reuniria el Rei. Perquè era de veure, per qui
reflexionés, que l'imperi del Rei és poderós per l'extensió del
país, i per la població, però feble per la llargària dels camins i
per la dispersió de les forces, si algú fes la guerra amb
promptitud.

A l'altra riba de l'Èufrates, i a l'endret del campament en el
desert, hi havia una ciutat rica i gran anomenada Carmanda. Els
soldats hi compraven els queviures, travessant el riu en raigs, de
la següent manera. Omplien de fenc lleuger les pells que tenien per
cobertors, després les ajuntaven i les cosien ben estret perquè
l'aigua no toqués l'herba seca: damunt d'elles, travessaven el riu i
s'enduien els queviures, un vi fet de la mena de gla que lleva la
palmera, i grans de mill: perquè era el que més abunda en aquest
país.

En aquest lloc es barallaren dos soldats, un de Menó i un de Clearc:
i Clearc, judicant que el de Menó no tenia raó, li venta vergassada.
El soldat, en tornar al sen campament, ho conta: en sentir-lo els
soldats s'indignen, i es posen furiosos contra Clearc. El mateix
dia, Clearc, havent anat al pas del riu per vigilar-hi el mercat,
tornava a cavall cap a la seva tenda, a través del campament de
Menó, i amb pocs homes al seu voltant. Cirus no havia arribat
encara, però era pel camí. Un dels soldats de Menó, que asclava
llenya, veu Clearc que passa, li tira la destral, i l'erra; un altre
li tira una pedra, i un altre, i de seguida molts, per la cridòria
que s'aixecà. Clearc es refugia al seu campament, i tot seguit crida
a les armes: ordena als hoplites de romandre amb els escuts davant
dels genolls, i ell, seguit dels Tracis i dels genets que tenia el
seu campament, que eren més de quaranta, la majoria Tracis, arrenca
contra la gent de Menó, talment que aquesta, colpida d'astorament, i
el mateix Menó, corren a les armes; d'altres resten immòbils, sense
saber què fer. Llavors Pròxenos, que s'esqueia a arribar endarrerit,
al cap d'un batalló d'hoplites, fa avençar els seus homes entre els
dos bàndols, ordena d'abaixar les armes, i suplica a Clearc de no
fer aquelles coses. Clearc, que de poc li havia anat que no fos
lapidat, s'indigna de sentir que Pròxenos parlés tan tranquilament
del seu afront. El commina a sortir del mig. En això arriba Cirus, i
s'assabenta de la cosa; empunya tot d'una les javalines, es llença
entremig seguit dels seus fidels que allí eren, i exclama:

-Clearc i Pròxenos, i els altres grecs presents, no sabeu el que us
feu. Perquè ara us abraoneu els uns amb els altres, penseu que des
d'aquest dia jo seré aclaparat i vosaltres ho sereu també al cap de
no gaire. Perquè si les nostres coses es giren malament, tots
aquests bàrbars que veieu seran més enemics nostres que els que van
amb el Rei.

En sentir aquests mots, Clearc entrà en el seu seny; els dos bàndols
s'apaivaguen, i deixen les armes a lloc.

(1) La cápita així equivaldria a uns 2'19l, i el sigle a uns 1'20
francs. Es tracta doncs d'un preu d'usurers. Cada home consumint una
quènice de blat diària, hauria gastat 2'40 fr., quan la seva
consignació per queviures no era sinó de 31 c.



CAPÍTOL VI

TRAICIÓ D'ORONTAS

Avançant des d'aquí, apareixien tot de petjades de cavall, i fems:
hom conjectura que és el rastre ben bé de dos mil cavalls. Aquest
destacament, guanyant la davantera, cremava els farratges i tot allò
altre que pogués ser útil.

Orontas, persa de nissaga reial, i que se l'anomenava com dels
millors guerrers perses, forma el projecte de traïr Cirus; i ja
abans li havia fet la guerra, havent-s'hi reconciliat. Diu a Cirus
que si li dóna mil cavalls pararà una emboscada a la cavalleria que
li crema la davantera, i la destroçarà, o agafarà molts presoners,
impedirà els incendis, i farà que l'enemic no pugui anunciar al rei
que hagi vist l'exèrcit de Cirus. A Cirus, en sentir-lo parlar així,
li sembla que és aventatjós, i li mana de pendre un escamot de
cadascun dels generals.

Orontas, pensant-se que els genets eren a punt de marxa, escriu una
lletra al rei, que ve portant tants de cavalls com pot: i l'invita a
dir als seus que el rebin com un amic. En la lletra li retreia el
record de la seva antiga amistat i de la seva fidelitat. Dóna
aquesta lletra a un home fidel, almenys lo hi tenia: però aquest
l'agafa i la dóna a Cirus. En llegir-la, Cirus fa agafar Orontas,
convoca a la seva tenda set dels principals perses del seu seguici,
i dóna ordre als generals grecs de dur els hoplites, i de
disposar-los en armes al voltant de la seva tenda. Així ho fan,
duent prop de tres mil hoplites. Crida igualment al consell Clearc,
que li semblava a ell com a tots els altres, el qui més consideració
mereixia dels grecs. En sortir, Clearc contà als seus amics com
havia tingut lloc el jutjament d'Orontas, perquè no era cap secret.

Diu que Cirus començà amb aquest discurs:

-Us he convocat, amics, per asistir amb vosaltres el que sigui just,
davant dels déus i dels homes, que jo faci d'Orontas. Aquí el teniu.
De primer, el meu pare me l'ha donat perquè em donés oïda, a mi;
després ell, obeint, com diu ell mateix, al meu germà, ha fet armes
contra mi, i s'ha apoderat de la ciutadella de Sardes. Llavors jo li
he fet la guerra, de manera de fer-li desitjar la fi de les
hostilitats, i li he pres la mà dreta i li he donat la meva. Després
d'això- diu, -oh Orontas, ¿és que t'he fet cap tort?

Orontas respongué que no. I Cirus tornà a preguntar:

-Amb tot, més tard, com tu mateix confesses, sense haver rebut cap
ofensa de mí, ¿no t'has passat als Misians i has fet tant de mal al
meu territori com has pogut?

Orontas digué que sí.

-Quan has conegut- continuà Cirus -on arribava la teva potència, ¿no
has vingut a l'altar d'Àrtemis a dir-me que t'havies penedit, i un
cop m'has tingut enternit no m'has donat la teva fe i has pres la
meva?

Orontas hi convingué igualment.

-¿Quin tort has rebut, doncs, de mi- continuà Cirus, -per començar
evidentment per tercera vegada a conspirar contra mi?

I en dir Orontas que no havia rebut cap tort, Cirus pregunta:

-¿Confesses, doncs, que has estat injust amb mi?

-Sí, cal confessar-ho- respongué Orontas.

Llavors Cirus tornà a preguntar:

-¿Podries, doncs, encara, esdevenint l'enemic del meu germà, ser per
a mi un amic fidel?

I l'altre respongué:

-Ni que ho fos, oh Cirus, no t'ho semblaria mai.

Llavors Cirus digué als presents:

-El que aquest home ha fet, ho reconeix. Tu el primer, Clearc,
pronuncia el teu parer què et sembla.

Clearc digué:

-Jo aconsello de treure'ns d'entre peus aquest home, com més aviat
millor, a fi de no haver-nos-en de guardar més, i de tenir quietud,
pel que respecta a ell, per fer bé als qui ens vulguin ésser amics.

I diu que els altres s'adheriren a aquesta opinió. Llavors, a una
ordre de Cirus, tothom, fins els seus parents, s'aixecaren i
agafaren Orontas de la cintura, que era condemnar-lo a mort; i tot
seguit se l'endugueren els que en tenien l'ordre. En veure'l sortir
els que abans s'agenollaven davant d'ell, també llavors
s'agenollaren, tot i saber que el duien al suplici.

Després que va ser introduït a la tenda d'Artapates, el més fidel
dels portaceptres de Cirus, ningú no ha tornat a veure mai Orontas
ni viu ni mort, ni ha dit ningú, per haver-ho vist, com va morir.
Els uns, feren unes conjectures, els altres unes altres; i no ha
aparegut mai enlloc la seva tomba.



CAPÍTOL VII

ARRIBADA A BABILÒNIA

D'allí fan, a través de la Babilònia, en tres jornades, dotze
parasangues. A la tercera jornada cap a mitja nit, Cirus passa en
mig de la plana revista dels grecs i dels bàrbars: perquè li
semblava que l'endemà a trenc d'alba el rei vindria amb el seu
exèrcit a presentar-li batalla. Encarrega a Clearc el comandament de
l'ala dreta, a Menó el Tesalià el de l'ala esquerra, i ell mateix
arrenglera les seves pròpies tropes. En acabat de la revista, a
punta de dia, uns desertors vinguts de la banda del Gran Rei porten
al Cirus notícies sobre l'exèrcit reial. Cirus convoca els generals
i els capitans grecs, escateix amb ells com faria la batalla, i els
exhorta encoratjant-los amb aquestes paraules:

-Oh Grecs, no us duc pas d'aliats perquè em manquin bàrbars, sinó
perquè crec que sou millors i més forts que molts dels bàrbars, i
per això us he pres amb mi. Vegeu doncs de ser dignes de la
llibertat que posseïu, i per la qual jo us dic feliços. Perquè,
sapigueu-ho bé, jo pendria aquesta llibertat a canvi de tot el que
tinc i encara més. A fi que conegueu a quin combat aneu, jo que el
conec vull fer-vos-en sabedors. La munió és immensa, i arremeten amb
una gran cridòria: però si sosteniu ferm, jo estic segur
d'avergonyir-me quan veureu quins homes tenim en el nostre país.
Però vosaltres sigueu homes i porteu-vos com a valents, que aquell
de vosaltres que voldrà tornar a la seva pàtria, jo li faré tornar
envejat de tothom: però espero fer de manera que molts s'estimaran
més el que trobaran vora meu que el que trobarien a casa.

Llavors Gaulites que era allí, refugiat de Samos i fidel a Cirus,
digué:

-Cirus, n'hi ha que diuen que ara promets molt perquè et trobes en
un perill imminent, però que si tot te va bé, diuen que no te'n
recordaràs més. D'altres diuen que ni que te'n recordessis i
volguessis no podries pagar el que promets.

En haver sentit aquestes paraules, Cirus digué:

-Però, companys, l'imperi dels meus pares s'estén cap a migdia, fins
a uns països inhabitables a causa de la calor; i cap a la banda de
l'Ossa, a causa del fred; de tot el que hi ha al mig, ne són
sàtrapes els amics del meu germà. Si nosaltres vencem bé cal que en
fem senyors els nostres amics; talment que no temo pas de no tenir
què donar a cadascun dels meus amics si la cosa reix bé, sinó de no
tenir prou amics a qui donar. I a vosaltres, Grecs, us donaré a més
a més una corona d'or a cadascú.

Els que sentiren aquestes paraules posaren molt més delit i les
reportaren als altres. Els generals i fins alguns altres grecs
entraren on era Cirus, demanant per saber què tindrien, si eren
vencedors; i ell els acomiadava a tots amb el cap omplert.

Tots els que conversaven amb ell li aconsellaven de no combatre ell
en persona, sinó d'estar-se a la reraguarda. I en aquella avinentesa
Clearc preguntà si fa no fa a Cirus:

-¿Es que penses, Cirus, que el teu germà voldrà combatre en persona?

-Per Zeus- digué Cirus, -si és de debò fill de Darius i de Parisatis
i germà meu, jo no li pendré pas el lloc sense brega.

Llavors, durant l'armament, es va fer el recompte dels grecs: deu
mil quatrecents escuts i dos mil cinc cents peltastes; i els bàrbars
que anaven amb Cirus, deu miríades i com a vint carros armats de
falç. Els enemics diuen que eren cent vint miríades i dos cents
carros, armats de falç, sense comptar sis mil cavalls comandats per
Artagerses i arrenglerats davant del rei. L'exèrcit del rei era
comandat per quatre caps, estrategues o generals, cadascun tenint a
les seves ordres trenta miríades, Abròcomas, Tissafernes, Gòbrias,
Arbeces. I d'aquests ne foren presents a la batalla noranta
miríades, i de carros armats de falç cent-cinquanta; perquè
Abròcomas féu tard de cinc dies a la batalla, arribant de la
Fenícia. I tot això els desertors enemics vinguts de la banda del
Gran Rei ho feren avinent a Cirus abans de la batalla; i després de
la batalla, els enemic agafats reportaren el mateix.

D'allí Cirus fa una jornada, tres parasangues, amb totes les tropes
formades, les gregues i les bàrbares: perquè creia que el rei
atacaria aquell mateix dia. Cap a mitjan d'aquesta jornada troba en
efecte un fossat cavat, pregon, de una amplària de cinc brasses i
una fondària de tres. El fossat s'estenia per la plana amunt, en una
llargària de dotze parasangues, fins a la muralla de la Mèdia. Allí
hi ha els canals que deriven del Tigris: són quatre, d'una amplària
d'un pletre, i força pregons; i hi naveguen barques que duen blat.
Es llencen dins l'Èufrates, i deixen entre l'un i l'altre una
distància d'una parasanga; i els travessen ponts.

Vora l'Èufrates, entre el riu i el fossat, hi havia un passatge
estret com d'una vintena de peus. Aquest fossat el Gran Rei l'havia
fet fer a tall de trinxera, en assabentar-se que Cirus avençava
contra ell. Cirus i el seu exèrcit passen aquest freu, i es troben a
l'altra banda del fossat. En tot aquell dia el Rei no presenta
batalla; però es veuen moltes petjades de cavalls i d'homes que es
retiren. Cirus llavors fa venir l'endevinaire Silanos d'Ambràcia, i
li dóna tres mil darics, perquè onze dies abans d'aquell li havia
dit, mentre sacrificava, que el Rei no presentaria batalla en deu
dies. I Cirus li havia dit:

-Ja no hi haurà batalla, si no n'hi ha aquests dies: si dius la
veritat, et prometo deu talents (1).

I era aquest or que ara li pagava, perquè s'havien escolat els deu
dies.

Com que el rei no havia destorbat que l'exèrcit de Cirus travessés
el fossat, Cirus va creure, i els altres també, que havia desdit de
combatre; de manera que l'endemà Cirus marxava amb més descurança.
El tercer dia avença, segut en el seu carro, amb molt poca gent
davant d'ell: la majoria marxava a la desbandada, i molts fins es
feien portar les armes en els carros i adzembles.

(1) El talent valia 6,000 dracmes, o sigui uns 5,560 francs.



CAPÍTOL VIII

BATALLA DE CUNAXA l MORT DE CIRUS

Ja era cap a l'hora que la plaça és plena, i ja s'éra vora l'indret
on es feia compte de desenganxar, quan de sobte Patègias, senyor
persa, un dels fidels de Cirus, apareix corrent a galop desfet, amb
el cavall tot suat, i crida tot d'una a tothom que ensopega en
llengua bàrbara i en grec, que el rei avença amb un exèrcit nombrós,
aparellat com per una batalla. Llavors hi hagué un gran batibull:
els grecs i tothom pensen de seguida que el rei els caurà damunt
sense estar formats. Cirus salta del carro, revesteix la cuirassa,
puja a cavall, agafa les javalines, i dóna ordre a tothom d'armar-se
i de col·locar-se cadascú en el seu rengle.

Es formen a correcuita: Clearc, a l'ala dreta, i recolzant en
l'Èufrates; Pròxenos el continua seguit dels altres generals, i Menó
i les seves tropes ocupa l'ala esquerra de l'exèrcit grec. De
l'exèrcit bàrbar, la cavalleria paflagònia, cap a un miler d'homes,
es col·loca vora Clearc a la dreta, amb el cos de peltastes grecs, i
a l'esquerra Arieu, lloctinent de Cirus, amb la resta dels bàrbars.
Cirus es posa al centre, amb els seus cavallers en nombre de sis
cents, armats de cuirasses, de cuixeres i d'elms, tots llevat de
Cirus. Cirus es col·locava per a la batalla amb el cap nu. Es diu,
en efecte, que és costum dels perses d'anar amb el cap nu quan
afronten els perills de la guerra. Els cavalls que seguien Cirus
portaven tots frontals i pitrals; els genets tenien sabres a la
grega.

Ja era migdia i els enemics no es mostraven enlloc; però cap a la
tarda, apareix una polsaguera com un núvol blanc, que en poca estona
esdevingué una negror que cobreix bon troç del pla. Quan són més a
prop, aviat el bronze lluenteja, i es fan obiradores les llances i
els rengles. Era la cavalleria de cuirasses blanques pertanyent a
l'ala esquerra de l'enemic: Tissafernes diuen que la comandava.
Vénen de seguida els gerròfors (1), després els hoplites amb escuts
de fusta fins als peus; els quals diuen que eren egipcians: i altres
cavallers, i altres arquers, tots formats per nacions, cada nació
avençant en columna plena. Davant, deixant grans distàncies entre
ells, anaven els carros anomenats portafalç; i tenien les falç
agafades al fusell, les unes esteses de biaix, les altres sota els
seients, mirant a terra, per tallar de cap a cap tot allò que
encontressin. El pla era de llançar-los contra els batallons grecs,
i de rompre'ls.

El que Cirus havia dit, quan havent convocat els grecs recomanava de
resistir la cridòria dels bàrbars, fou desmentit: perquè avençaven
no amb crits, sinó en tant de silenci com era possible,
tranquil·lament, a un pas igual i calmós.

Llavors Cirus, passant al llarg de la línia amb Pigres, el seu
intèrpret, i tres o quatre més, crida a Clearc de conduir la seva
tropa cap al centre mateix dels enemics perquè allí era el Rei:

-Si vencem aquí, diu, tot és nostre.

Clearc, veient el cos del centre, i sentint a dir a Cirus que el Rei
era enllà de l'esquerra dels grecs: perquè el Rei tanta més munió
tenia, que el seu centre desbordava l'esquena dels grecs: Clearc
doncs no volgué desagafar la seva ala dreta de les vores del riu,
per por de ser voltat pels dos flancs; però respongué a Cirus, que
vigilaria que tot anés bé.

En aquest endemig l'exèrcit bàrbar avençava en bon ordre; El cos
dels grecs, romanent en el mateix lloc, es completa amb soldats que
arriben encara a llurs rengles. Cirus, passant al llarg de la línia,
a no gaire distància del front, contemplava els dos exèrcits, ara
girant els ulls als enemics, ara als amics. Quan un soldat de
l'exèrcit grec, Xenofont d'Atenes, en veure'l pica al seu encontre i
li pregunta si té cap ordre a donar. Cirus s'atura, i li mana de dir
a tothom que els sacrificis han estat bons i les víctimes bones.
Això dit, sent una remor que corre a través de les files, i pregunta
quina remor és. Xenofont diu, que és el mot d'ordre que passa ja per
segona vegada. Cirus s'estranya que l'hagin donat, i pregunta quin
és aquest mot d'ordre. Xenofont respon que «Zeus Salvador i
Victoria». I Cirus en sentir-ho:

-Doncs bé, l'accepto- diu -i que així sigui!

Havent això dit, mena cap al seu lloc. No hi havia ja més que tres o
quatre estadis de l'una falanx a l'altra, quan els grecs canten un
pean i surten cap a l'encontre dels enemics.

Una part de la falanx avença com una maror; la resta segueix a pas
de carrera: i aviat tots els grecs, llançant el crit ordinari de
«Helelen» en honor d'Eniàlios (2), arriben corrents. I n'hi ha que
diuen que feien soroll amb els escuts contra les piques per esverar
els cavalls. Abans d'arribar a tret d'arc, els bàrbars giren cua i
fugen; els grecs els persegueixen amb totes les forces, i es criden
els uns als altres de no córrer en desordre, sinó de seguir en
formació. Per altra banda, els carros eren duts els uns a través
dels mateixos enemics, els altres a través dels grecs, buits de
conductors. Els grecs, però, en veure'ls venir de lluny, obren les
files; només n'hi hagué un que, embadalit com en un hipòdrom es
deixà agafar; i tot i això diuen que no va pendre cap mal; ni cap
altre dels grecs en aquesta batalla, no va pendre cap mal tampoc, si
no és a l'ala esquerra; un que va ser ferit per una fletxa, diuen.

Cirus, veient els grecs vencedors i perseguint tot allò que tenien
davant, s'omple d'alegria i ja és saludat com a rei pels qui el
volten; amb tot no es deixa dur a perseguir, sinó que manté en
columna atapeïda la seva tropa de sis cents cavallers, i observa què
farà el rei. Perquè sabia que estava al mig de l'exèrcit persa. Tots
els caps dels bàrbars comanden estant-se al bell mig de llurs
tropes, creient així que són en més seguretat si tenen forces a cada
costat d'ells: i si tenen una ordre a donar l'exèrcit pot haver-ne
esment en la meitat del temps. El rei, doncs, col·locat al bell mig
de les seves tropes, quedava fora de l'ala esquerra de Cirus. Així,
com que ningú el combatia de front ni a ell ni a les tropes
arrenglerades al seu davant, fa un moviment de conversió com per
voltar l'altre exèrcit. Cirus, tement que no agafi els grecs per
l'esquena i els destroci, li pica a l'encontre, i carregant amb els
sis cents homes venç els que estaven arrenglerats davant del rei i
llança en fuga els sis mil: fins diuen que occí amb la seva pròpia
mà Artagerses, que els comandava.

Un cop iniciada la desfeta, els sis cents cavallers de Cirus
s'esbarrien i es llancen a la persecució, llevat d'uns quants, molt
pocs, que romanen entorn d'ell, gairebé únicament els anomenats
comensals. Estant amb ells, obira el rei i el batalló que el volta:
i tot d'una no es pot contenir, sinó que dient: «Veig l'home!» es
precipita damunt d'ell, li venta cop al pit i el fereix a través de
la cuirassa, com diu Ctèsias el metge, que fins diu que ell mateix
li curà la ferida; però al mateix moment de ventar el cop, algú
l'encerta sota l'ull amb una javalina tirada amb força. I allí en
aquell combat entre el Rei i Cirus i els que els voltaven, de l'un
costat i de l'altre, Ctèsias diu quants són els que moriren entorn
del Rei, perquè ell era a la seva vora. Cirus mateix hi va morir, i
sobre el seu cos jeien vuit dels principals del seu seguici.
Artapates, el més fidel dels portaceptres, pel que diuen, en veure
Cirus caigut, salta del cavall i s'abraça al seu cos. I els uns
diuen que el rei manà a algú que el degollés sobre el cos de Cirus;
d'altres, que es degollà ell mateix, arrencant-se de la simitarra;
perquè en tenia una d'or, i portava també un collaret, braçalet i
les altres joies com els més nobles dels perses; perquè Cirus
l'estimava per la bona voluntat i la fidelitat que li tenia.

(1) Portadors de _gerron_, petit escut persa, rectangular, de vímet
cobert de pell, que podia ser plantat a terra mitjançant un puntal
per cobrir el soldat mentre llançava les seves fletxes.

(2) Apel·latiu d'Ares o Mars.



CAPÍTOL IX

ELOGI DE CIRUS

Així finà Cirus, dels perses que visqueren després de Cirus l'Antic,
l'home més reial i més digne de l'imperi, com ho confessen tots
aquells que semblen haver-lo tractat. De primer, era encara un nen,
educat amb el seu germà i amb els altres infants, que ja se'l tenia
com el millor de tots en tota cosa. Perquè els fills dels perses més
distingits són educats a les portes del rei: allí tothom hi
observaria un gran seny, allí no s'hi sent a dir ni s'hi veu res de
vergonyós. Les criatures veuen com els uns són honorats pel rei, i
ho senten a dir, i com d'altres incorren en la seva desgràcia: de
manera que tot d'una, bo i criatures aprenen de comandar i de ser
comandats.

Cirus semblà ser d'antuvi el més respectuós dels de la seva edat;
obeïa als vells fins millor que els de naixença més baixa que ell;
després era molt amic dels cavalls i els manejava amb la més gran
habilitat del món; se'l judicava en els exercicis guerrers, el tir a
l'arc i el llançament de la javalina, com el més amic d'apendre i el
qui més s'hi practicava. Quan la seva edat li ho va permetre, fou el
més amic de la cacera i el més apassionat dels perills que es corren
amb les bèsties. Un ós un dia se li va tirar damunt, sense que ell
tremolés sinó que va abraonar-s'hi, i l'ós havent-lo fet caure del
cavall, en rebé ferides de les quals duia ben visibles les
cicatrius; però al capdavall l'occí i va fer ric i feliç el primer
que l'havia vingut a socórrer.

Enviat pel seu pare en qualitat de sàtrapa a la Lídia, la gran
Frígia i la Capadòcia, i designat així mateix general de totes les
tropes que tenen obligació de reunir-se en el pla del Castol, mostrà
d'antuvi que allò que més preava, si pactava amb algú i si feia amb
algú cap contracte, i si prometia res a algú, era de no enganyar en
res. I així tenia la confiança de les ciutats, que li eren sotmeses,
i la confiança dels particulars; i si algú li havia esdevingut
enemic, un cop havia tractat amb Cirus tenia la seguretat de no
haver de sofrir res contra els pactes. En conseqüència, quan va fer
la guerra a Tissafernes, totes les ciutats es decidiren de bona gana
per Cirus en comptes de Tissafernes, llevat dels Miletencs; i encara
aquests el temien, perquè no volia abandonar els refugiats. En
efecte, demostrà, com havia dit, que no els abandonaria mai, després
que una vegada havia estat llur amic, encara que llur nombre minvés
i  encara que els anessin més malament les coses.

Se'l veia, si algú li havia fet res de bo o de dolent, afanyar-se
per vèncer ell: i reportaven d'ell aquest desig, que dessitjava de
viure prou temps per vèncer a beneficis aquells que li havien fet
bé, i a venjança aquells que li haguessin fet mal. Per això doncs
tothom volia confiar-li, a ell més que a ningú del nostre temps, la
seva fortuna, la seva ciutat, la seva persona. No és pas tampoc que
ningú pugui dir, que es deixés enriure pels malfactors i els
injustos, ans els castigava més sense consideració que ningú. Sovint
es veien per les carreteres gent a la qual mancaven els peus i les
mans i els ulls: de manera que, dins la província de Cirus, tothom,
grec o bàrbar que no fes tort a ningú podia viatjar sense por, anar
on volia i portar el que li venia bé. Era un fet reconegut que
honorava amb preferència els valents a la guerra. La seva primera
guerra fou contra els Písides i els Misians; dirigint ell mateix en
persona la campanya en aquests països, a aquells que veié afrontar
de bon delit els perills, els féu governadors de les províncies
conquistades i els honorà amb altres presents; de manera que
semblava pretendre que els valents havien de ser els més feliços, i
els covards els esclaus dels valents. En conseqüència, eren a dojo
els qui volien córrer per ell al perill allí on es podia pensar que
Cirus ho reparés.

Pel que fa a la justícia, si algú li apareixia com volent
assenyalar-se per la seva, ho feia tot per enriquir-lo més que no
pas els qui amaven els profits injustos. Així és com tot li era
administrat equitativament i com tenia un veritable exèrcit. En
efecte els generals i els capitans venien a ell per mar, no amb
vista als diners, sinó perquè sabien que era més profitós d'obeir bé
a Cirus, que no pas la soldada de cada mes. Quan un el servia bé en
alguna cosa que ell encomanés, mai no deixava aquest zel sense
recompensa. Per això s'ha dit que Cirus tingué en tot els millors
agents.

Quan veia algun intendent que s'assenyalava per la seva justícia,
que millorava el país que regia, i que es feia rendes, no li llevava
mai res, sinó que encara li'n donava més: de manera que treballaven
de gust i adquirien amb confiança, i per altra banda el que un
hagués menjat ho amagava a Cirus. Perquè no es veia que envegés les
riqueses clares, però provava de servir-se dels tresors amagats.
Tots els amics que s'havia creat, dels quals coneixia l'afecte i
judicava auxiliars aptes per a empendre el que s'escaigués a voler
empendre, és cosa reconeguda per tothom que no hi havia ningú que
sapigués afalagar-los com ell. I com que de vegades ell mateix es
creia en necessitat d'amics per tal de tenir auxiliars, també ell
provava de ser per als seus amics un auxiliar excel·lent així que
remarcava el que desitgés cadascú.

Era l'home del món, jo penso, que rebia més presents, per moltes
raons; però també més que ningú els distribuïa entre els seus amics,
mirant els gustos de cadascú i el que veia que cadascú necessitava
més. Tot el que li enviessin d'agenç del cos, ja fos per a la
guerra, ja fos per a l'ornament, conten que deia que el seu cos no
podia portar-ho pas tot, i que uns amics ben agençats els
considerava com el millor ornament d'un home. Que hagués vençut els
seus amics en magnificència i en benifets no és res d'estrany,
perquè era més poderós; però que els sobrapassés en atencions, i en
desig de fer-los plaer, això el que és a mi em sembla més admirable.
Perquè Cirus sovint els enviava gerres, mig plenes de vi, quan ne
rebia de bo, dient que feia molt de temps que no havia trobat un
millor vi que aquell: «Te n'envia doncs i et prega de beure-l avui
amb els que més estimes.» Sovint enviava oques a mig menjar i
meitats de pans i altres coses així, encomanant al portador de dir:
«Cirus ho ha trobat exquisit: i vol, que tu també ho tastis.» Quan
el farratge era d'allò més rar, i que ell pels vailets i per la cura
que tenia se n'havia pogut procurar, enviava a tots cantons a dir
als seus amics de pendre aquell farratge per a llurs cavalls de
sella, a fi que el dejuni no els privés de portar els seus amics. Si
mai anava per algun indret on l'haguessin de veure molts ulls,
cridava els seus amics i conversava amb ells sèriament, a fi que es
veiés clar quins era que estimava.

De manera que el que és jo, pel que sento a dir, no crec que ningú
entre els grecs ni entre els bàrbars hagi estat més amat que ell.
Vet-en-aquí una prova. Tot i que Cirus era sotmès del rei ningú no
es passà d'ell a Artaxerxes; Orontas sol va provar-ho, i aviat va
trobar que l'home que havia pres per confident, era més afeccionat a
Cirus que no pas a ell. En canvi quan els dos prínceps esdevingueren
enemics, molts es passaren del Rei a Cirus, i d'aquests la gent que
el Rei estimava més, però que creien que en ser valents trobarien
una recompensa més digna vora Cirus que no pas vora del Rei. A la
mort de Cirus va haver-hi una gran prova que ell era personalment
bo, i que sabia destriar bé els fidels, afeccionats i segurs. Ell
mort, tots els amics i comensals que el voltaven moriren combatent
per Cirus, llevat d'Arieu: el qual es trobava format a l'ala
esquerra, manant la cavalleria: i en saber que Cirus havia caigut,
fugí amb totes les tropes que duia.



CAPÍTOL X

SEGONA PART DE LA BATALLA

En el lloc mateix fou tallada la testa i la mà dreta de Cirus. El
Rei i els seus, perseguint els fugitius, entren dins el camp de
Cirus. La gent d'Arieu no fa ja cap resistència, sinó que fugen a
través de llur camp cap a l'etapa d'on havien partit, i que era,
diuen, a quatre parasangues de la carretera. El Rei i la seva tropa
ho barregen tot i agafen la concubina de Cirus, una focea que diuen
que era discreta i bella. Una milesiana més jove, agafada pels
soldats del rei, fugí nua cap a la banda dels grecs armats que
guardaven els bagatges; formen per resistir, occeixen bona colla
dels rapinyadors i uns quants d'ells també hi moren: però no fugen,
i salven no solament la dona sinó que tot allò altre que hi havia en
llur quarter, efectes i homes, també ho salven.

Llavors el Rei i els grecs eren com a trenta estadis lluny els uns
dels altres: els uns, perseguint el que els era davant com si
haguessin vençut a tothom; els altres barrejant com si ja tots
haguessin vençut. Però en adonar-se'ls grecs que el Rei amb el seu
exèrcit era entre els bagatges, i el Rei pel seu cantó sentint a dir
a Tissafernes, que els grecs després de vèncer l'ala que tenien
enfront, avençaven en persecució dels fugitius, llavors el Rei
aplega la seva gent i la forma; Clearc, per la seva banda, crida
Pròxenos, perquè era el que tenia més a la vora, i deliberen si
enviaran un destacament o bé si aniran tots al campament per
defensar-lo.

En aquest punt, el Rei es veu clar que vol atacar de bell nou, pel
que sembla, per reraguarda. Els grecs, girant en rodó, es disposen a
rebre'l si ataca per allí. però el Rei pren una altra direcció, i
torna les tropes pel camí que havia seguit quan desbordava l'ala
esquerra. Duia amb ell els desertors que s'havien passat als grecs
durant la batalla, i Tissafernes amb la seva gent. El qual
Tissafernes no havia pas fugit al primer encontre: al contrari,
havia penetrat al llarg del riu a través dels peltastes grecs: i en
penetrar no havia occit ningú, mentre que els grecs, que s'havien
obert, colpien i disparaven contra ell. Al cap d'aquests peltastes
era Epístenes d'Amfípolis, que passava per home prudent. Tissafernes
doncs, duent la pitjor part, s'havia retirat, no pas que tornés
enrera, i, pervingut al camp dels grecs s'hi havia encontrat amb el
rei; i ara tornava amb les tropes reunides.

Quan foren a l'altura de l'ala esquerra dels grecs, temeren els
grecs que no els ataquessin de flanc, i que envoltats de tots
cantons, no els fessin a trossos: i els semblà que valia més de
plegar l'ala i arredossar-la al riu. Mentre deliberen, el rei,
reprenent la mateixa posició, estableix la falanx en front d'ells,
tal com la tenia al començament de la batalla. En veure els grecs
que els bàrbars eren a prop i arrenglerats, canten de bell nou el
pean i carreguen, encara amb més daler que a la primeria. Per llur
cantó els bàrbars no els esperen, sinó que fugen més de pressa que
abans; els grecs els empaiten fins a un llogarret on s'aturen. Part
damunt d'aquest llogarret hi havia un turó, al cim del qual la tropa
del rei havia donat el tomb; no hi havia infanteria; però el turó
era ple de cavalls, talment que no es distingia el que passava:
deien que es veia l'estandard reial, una àguila d'or damunt l'asta
d'una pica, amb les ales esteses.

En dirigir-s'hi els grecs, la cavalleria abandona aquest turó no pas
en massa, sinó els uns per aquí, els altres per allà; el turó resta
nu de cavalls: a la fi tots es retiren. Clearc doncs no puja al
turó, sinó que fent aturar la tropa al peu envia Lici de Siracusa i
un altre al cim amb l'ordre de veure el que hi ha dalt del turó i de
reportar-li-ho. Lici s'hi arribà i en haver vist, reporta que fugen
corrents.

Ara, això s'esdevenia gairebé al pondre's el sol. Els grecs s'aturen
i posen les armes en terra per reposar. Amb tot, s'admiren que Cirus
no aparegui enlloc, ni que ningú de la seva banda es presenti,
perquè no savien que fos mort, ans conjeturaven que havia partit en
persecució de l'enemic, o que s'havia adelantat per pendre alguna
posició. Escateixen doncs entre ells si romanent allí hi faran venir
els bagatges, o bé si se'n tornaran al campament. Els sembla millor
de tornar-se'n i arriben cap a l'hora de sopar a les tendes. Tal va
ser la fi de la jornada.

Troben llurs efectes la major part rampinyats, així com  res tenien
de menjar o de beure; i els carros curulls de farina i de vi que
Cirus havia preparat, a fi de distribuir-los als grecs si mai cap
fretura s'apoderés de l'exèrcit, i que es deia que eren cap a tres
cents carros, també els havien rapinyat les tropes del rei. De
manera que la majoria dels grecs van estar-se sense sopar, i ja no
havien dinat: perquè abans que l'exèrcit desenganxés per dinar, el
rei havia aparegut. Així és, doncs, com van passar aquella
nit.




LLIBRE SEGON.

[La lleva de tropes gregues feta per Cirus quan va empendre la seva
expedició contra el seu germà Artaxerxes, tot el que va fer-se
durant la marxa, com va esdevenir-se la batalla, com Cirus finà, i
com els grecs tornaren a llur campament per dormir, creguts que
havien vençut del tot i que Cirus vivia: tals són el fets exposats
en el llibre precedent.]



CAPÍTOL PRIMER

DELIBERACIÓ DELS GRECS: AMBAIXADA DE FALINOS

A punta de dia, els generals reunits s'estranyen que Cirus ni enviï
algú altre per indicar el que calia fer, ni comparegui ell mateix.
Decideixen, doncs, de plegar els bagatges que tenien, i prenent les
armes tirar endavant fins ajuntar-se amb Cirus. Ja es posaven en
marxa quan, a sortida de sol, arriben Procles, governador de la
Teutrània, descendent de Demarat el Lacedemoni, i Glos fill de
Tamos. Aquests diuen que Cirus és mort, i que Arieu, fugitiu, és amb
els altres bàrbars a l'etapa d'on havien partit la vigília; que diu
d'esperar-los-hi tot aquell dia, si havien de fer-hi cap, però que
l'endemà declara que se'n tornarà cap a la Jònia, d'on havia vingut.
En sentir els generals aquestes noves, i en assabentar-se'n els
altres grecs, tots ne van tenir un pes al cor. I Clearc digué:

-Tant de bo que Cirus visqués! Però ja que és finat, anuncieu a
Arieu que nosaltres hem vençut el Rei, i, com veieu, ningú ja no ens
planta cara, i que si vosaltres no haguéssiu sobrevingut, marxàriem
contra el Rei. I prometeu a Arieu que, si ve ací, l'asseurem en el
tron reial: perquè són els vencedors de la batalla que han de
disposar de l'imperi.

Això dit, envia els missatgers, i amb ells Quirísof de Lacedemonia i
Menó de Tessàlia; perquè el mateix Menó ho havia volgut, essent amic
i hoste d'Arieu com era. Els enviats parteixen, i Clearc els espera.

Per altra banda, l'exèrcit es procura queviures com pot, dels
equipatges, degollant bous i ases; i pel que fa a la llenya,
adelantant-se una mica de la falanx, a l'indret on havia estat la
batalla, feien servir els trets, que eren molts, que els grecs
havien obligat als desertors del rei a llançar, i els _gerres_ i els
escuts de fusta dels egipcians: i hi havia també per emportar-se'n
qui sap les astes i els carros buits. Tot plegat ho fan servir per
coure la carn, i així mengen aquell dia.

I ja era cap a l'hora que la plaça és plena, quan arriben uns
heralds de part del Rei i de Tissafernes: bàrbars, si no és un
d'ells que era un grec, Falinos, que s'esqueia a estar vora de
Tissafernes, del qual era considerat, perquè es feia passar per
entès en la tàctica i en el maneig de les armes. Els heralds
s'acosten, criden els caps dels grecs, i diuen que el Rei,
considerant-se vencedor i havent mort Cirus, invita els grecs a
rendir les armes i venir a les portes del Rei a obtenir el que
puguin de bo. Vet aquí el que diuen els heralds del Rei. Els grecs
ho senten amb recor. Amb tot, Clearc s'acontenta de dir, que no són
pas els vencedors que han de rendir les armes.

-Però vosaltres- diu, -oh generals, doneu-los la resposta millor i
més honorable que sapigueu: jo torno de seguida.

I de fet un dels seus assistents el cridava per veure les entranyes
arrencades: perquè s'esqueia a estar sacrificant. Llavors Cleanor
l'Arcadià, que era el més vell, respongué que abans moririen que no
rendirien les armes. I Pròxenos de Tebes:

-El que és jo, Falinos- digué -em pregunto si és com a vencedor que
el Rei demana les armes, o com amic, a tall de presents. Perquè si
és com a vencedor, ¿per què li cal demanar, i no les ve a pendre? I
si les vol haver per la persuasió, que digui què tindran els
soldats, si li fan aquesta graciositat.

A això Falinos respon:

-El Rei es creu vencedor, ja que ha mort Cirus. Perquè, ¿qui hi ha,
si no, que li disputés l'imperi? I us mira com a seus, tenint-vos
com us té en mig del seu país, entre rius que és impossible de
travessar, i podent tirar damunt vostre una munió d'homes tal, que
ni que us els abandonés no podríeu matar-los.

Després d'això Teopompos, atenès, diu:

-Falinos, ara, com tu veus, no tenim altra cosa de bo sinó les armes
i el coratge; mentre tindrem les armes, pensem que del coratge també
ens en servirem; però si les rendim, seria privar-nos de la persona.
No creguis doncs, que us remetem l'unic bé que tenim, sino que amb
aquestes armes hem de combatre fins pels vostres interessos.

En sentir aquests mots, Falinos esclafeix la rialla i diu:

-La veritat, em fas l'efecte d'un filòsof, oh jove, i dius coses que
no els manca pas la gràcia; sàpigues, però, que ets boig si
t'afigures que el vostre coratge pot sobrepujar les forces del Rei.

D'altres que fluixejaven una mica, conten que observaren que, tal
com havien estat fidels a Cirus, també podien esdevenir força útils
al Rei, si volia ésser-los amic: i que si feia compte d'esmerçar-los
en alguna altra cosa, o en una expedició contra Egipte, el
vinclarien amb ell.

En això Clearc arriba i pregunta si ja han respost.

Falinos reprèn i diu:

-Aquests, oh Clearc, l'un diu una cosa l'altre una altra: però tu,
digues-nos el que penses.

I ell diu:

-Jo, Falinos, he estat content de veure't, i tots els altres em
penso que també. Perquè tu ets grec, i nosaltres també, tants com en
veus. En la posició en què ens trobem, et consultem a tu què cal fer
sobre el que dius. Tu, doncs, en nom dels déus, aconsella'ns el que
et sembli millor i més honorable, la qual cosa t'ha de portat honor
temps a venir, quan diran que «una vegada Falinos, enviat pel Rei a
invitar els grecs a rendir les armes, ha aconsellat tal cosa.»
Perquè tu saps que per força es parlarà a Grècia del que hauràs
aconsellat.

Amb aquestes insinuacions, Clearc volia que el mateix ambaixador del
Rei aconsellés de no rendir les armes, a fi que els grecs fossin més
ben esperançats; però Falinos l'esquivà, i digué contra el que ell
es creia:

-Jo, si de deu mil probabilitats n'hi ha per vosaltres una de
salvar-vos fent la guerra al Rei, us aconsello de no rendir les
armes; però si no hi ha cap esperança de salut a despit del Rei, us
aconsello de salvar-vos com podreu.

Llavors Clearc respongué:

-Doncs, això és el que tu dius: bé, anuncia de part nostra que
nosaltres creiem que si hem de ser amics del Rei, serem uns amics
més útils tenint les nostres armes que no pas havent-les remès a un
altre.

Falinos respon:

-Ho anunciarem: però el Rei m'ha encarregat encara de dir-vos, que,
romanent aquí, hi haurà treva, i avençant o reculant, guerra.
Respongueu doncs sobre aquest punt: si romaneu i que hi hagi treva,
o si he d'anunciar de part vostra que hi ha guerra.

I Clearc digué:

-Anuncia sobre aquest punt, que a nosaltres ens sembla bé el que li
sembla al Rei.

-Què vols dir amb això?- digué Falinos.

Respongué Clearc:

-Si restem, treva; guerra per qui avenci o reculi.

Falinos tornà a preguntar:

-És treva o guerra que he d'anunciar?

I Clearc respongué de bell nou:

-Treva per qui resti, per qui avenci o reculi, guerra.

Ara, del que faria, no en traspuà res.



CAPÍTOL II

COMENÇAMENT DE LA RETIRADA

Falinos partí amb els que l'havien acompanyat. Els que havien anat
al camp d'Arieu, tornaren, Procles i Quirísof: Menó havia restat
allí amb Arieu. Aquests reporten que Arieu ha dit que hi havia molts
perses més distingits que ell, que no el sofririen mai per Rei:

-Però si voleu fer la retirada amb ell, us invita a venir ja,
aquesta nit; si no, diu que partirà de bon matí.

Clearc respon:

-Doncs així cal fer: si venim, tal com dieu; si no, feu el que
creureu més aventatjós per a vosaltres.

El que ell faria, tampoc no els ho diu.

Però després, a posta de sol, convocant els generals i els capitans,
els diu:

-Senyors, he sacrificat per anar contra el Rei, i les entranyes no
m'han estat favorables. I és natural que no ho fossin: perquè jo ara
m'he informat, que entre nosaltres i el Rei hi ha el riu Tigris, que
es passa amb embarcacions, i nosaltres no podríem travessar-lo sense
barques: i de barques no en tenim. Romandre ací no és possible:
perquè de queviures no hi ha manera d'haver-ne. Però per anar a
ajuntar-nos als amics de Cirus, les víctimes ens han estat
favorables del tot. Vet aquí doncs el que cal fer: separem-nos i que
cadascú sopi amb el que té. Quan el corn farà el senyal com per
dormir, plegueu el bagatge; al segon toc, carregueu les atzembles;
al tercer, seguiu el vostre cap, l'atzembleria al llarg del riu, i
els hoplites al defora.

Havent sentit aquestes ordres, els generals i els capitans es
retiren i fan tal com s'ha dit. Des d'aquest moment Clearc comanda i
els altres obeeixen no pas que l'haguessin elegit, sinó veient que
era l'únic que tenia el cap que ha de tenir qui mana, mentre que els
altres eren sense experiència.

El compte del camí que havien fet des d'Efes de Jònia fins al camp
de batalla, era en noranta tres jornades, cinc centes trenta cinc
parasangues o setze mil cinquanta estadis. I del camp de batalla
fins a Babilònia deien que hi havia tres cents seixanta estadis.

Quan va haver-se fet fosc, Miltocites de Tràcia, amb els homes de
cavall que duia, fins a quaranta, i com  tres cents d'els de peu,
tracis així mateix, desertà per anar-se'n amb el Rei. Clearc es posa
al cap dels altres, com ho havia anunciat; els altres segueixen: i
cap a mitjanit arriben a la primera etapa, on és Arieu i la seva
tropa. En haver posat les armes davant les files, els generals i els
capitans grecs se'n van a trobar Arieu. Llavors els grecs i Arieu i
els principals dels que eren amb ell juren de no trair-se, i de ser
aliats. Els bàrbars juren a més a més de guiar sense falsia. En
jurar, degollen un brau, un llop, un senglar i un moltó; reben la
sang dins un escut, i els grecs hi suquen l'espasa i els bàrbars la
llança.

Després de donar-se aquestes penyores, Clearc parla així:

-Vejam, Arieu, ja que vosaltres i nosaltres tenim el mateix camí a
fer, digues ¿quina és la teva opinió sobre la marxa: ens en tornem
per on hem vingut, o creus haver ideat alguna altra ruta millor?

Arieu respon:

-Si ens en tornem per on hem vingut, morirem tots de fam: perquè ara
no tenim gens de queviures. En les disset jornades darreres fetes
per arribar ací no hem trobat res en el país, o allí on hi havia
alguna cosa, nosaltres ho hem consumit passant. Ara pensem en una
ruta més llarga, però en la qual no ens mancaran queviures. Hem de
fer les primeres jornades tan fortes com poguem, a fi d'allunyar-nos
com més millor de l'exèrcit del Rei. Perquè un cop li durem un
aventatge de dos o tres dies de camí, el Rei ja no podrà
aconseguir-nos; amb poques tropes no gosarà encalçar-nos, i si en té
moltes no podrà anar de pressa; i potser també li escassejaran els
queviures. Vet aquí- diu Arieu -el parer que jo tinc.

Aquest pla estratègic no podia dur a altra cosa sinó a escapolir-se
o a fugir del Rei: però l'atzar dirigí millor l'exèrcit. Perquè en
ser de dia, tot d'una es posaren en marxa, tenint el sol a la dreta,
comptant d'arribar a posta de sol a llogarrets de la Babilònia: en
això no s'enganyaven. Cap a la tarda, els sembla de veure cavalleria
enemiga: i aquells dels grecs que es trobaven fora dels rengles,
corren a formar-hi. Arieu, que per haver estat ferit s'esqueia a
anar en carro, davalla i es posa la cuirassa, així com els que eren
amb ell. Mentre s'armen, els exploradors que havien enviat endavant,
tornen dient que no és cavalleria, sinó atzembles que pasturen. De
seguida tothom va conèixer que el Rei s'havia atendat per alli prop:
i de fet, s'obirava fum en els llogarrets no pas lluny. Clearc,
però, no marxa contra l'enemic: perquè veia que els soldats estaven
rendits i en dejú: i que també ja era tard. Amb tot, no es decanta
tampoc d'allí, guardant-se que no semblés que fugia; sinó que mena
la seva gent dret endavant i a posta de sol s'atenda amb el cap de
la columna en els llogarrets més pròxims, dels quals l'exèrcit del
Rei havia arrapinyat fins la fusta de les cases.

Els primers, doncs, s'acampen d'una manera o altra; però els segons,
arribant a nit fosca, s'allotgen cadascú on s'esqueia, i fan un gran
aldarull cridant-se els uns als altres, talment que fins els enemics
els senten, i les avençades més pròximes dels enemics fugen de llurs
tendes. Això va ser evident l'endemà: perquè no va aparèixer més
pels voltants ni cap atzembla ni campament, ni fum. El Rei mateix,
pel que sembla, es va esbalaïr de l'atansament de l'exèrcit i es va
veure clar l'endemà pel que va fer.

Més avençada la nit, una terror semblant s'apoderà dels grecs:
brogit, tumulte com sol haver-hi quan sobrevé una de aqueixes
terrors. Clearc, que s'esqueia a tenir prop seu Tolmides d'Elea, el
millor pregó de seu temps, li dóna ordre de cridar silenci i de
proclamar tot seguit que els caps fan a saber, que aquell que
denunciarà qui és que ha deixat anar un ase entre les armes, rebrà
per recompensa un talent d'argent.

En haver-se fet aquesta crida, els soldats comprenen que l'alarma ha
estat vana, i que els caps estan bons i sans. A trenc d'alba, Clearc
ordena als grecs de posar les armes en fila, talment com en dia de
batalla.



CAPÍTOL III

TREVA AMB EL REI I AMB TISSAFERNES

El que més amunt he escrit, que el Rei es va esbalaïr de
l'aproximació de l'exèrcit, llavors va ser evident. Perquè ell que
la vigília enviava l'ordre de rendir les armes, ara a la sortida del
sol envia uns heralds a proposar treves. Aquests, arribats a les
avantguardes, demanen els caps.

Les sentinelles havent fet el report, Clearc, que en aquell moment
s'esqueia a inspeccionar les files, diu a les sentinelles d'invitar
els heralds a esperar-se fins que ell tingui lleure. Disposa llavors
les tropes de manera que ofeireixin a l'ull el bell aspecte d'una
falanx atapeïda de pertot, i que cap dels soldats sense armes no
estigui en evidència; després fa venir els missatgers, i ell mateix
els surt a l'encontre, amb els seus soldats més ben armats i més ben
plantats, i diu als altres generals de fer el mateix.

En ser davant dels missatgers, els pregunta què volen. Ells diuen
que vénen per una treva, amb missió d'anunciar als grecs les
intencions del Rei, i al Rei les intencions dels grecs.

Clearc respon:

-Anuncieu-li, doncs, que de primer cal combatre, perquè no tenim de
què dinar: i ¿qui gosarà parlar de treves als grecs si no els
procura dinar?

Havent sentit aquests mots els missatgers es retiren, i tornen tot
d'una, la qual cosa prova que el Rei era per allí prop, ell o algú
altre encarregat per ell de la negociació. Diuen que el Rei troba
raonable la petició i que tornen amb guies que, si la treva es
conclou, els conduiran en un indret on tindran queviures. Clearc
pregunta si la treva es fa per aquells que van i vénen per les
negociacions, o si també hi haurà treva per als altres. I ells:

-Per a tots- responen -fins que les vostres proposicions hauran
estat anunciades al Rei.

Després d'aquesta promesa, Clearc els fa allunyar i celebra un
consell: i s'opina de fer la treva tot d'una i d'anar en
tranquil·litat a l'indret on són els queviures i proveir-se'n.

-També és el meu parer; però no ho comunicaré tot seguit, sinó que
ho diferiré fins que els enviats temeran que no hagim refusat de fer
les treves; i fins jo crec bo- afegí -que els nostres soldats
tinguin la mateixa por.

Quan li sembla el moment oportú, anuncia que accedeix a la treva, i
tot d'una prega de ser conduït on són el queviures.

Ells el condueixen. Clearc es posa, doncs, en marxa després d'haver
conclòs la treva, amb l'exèrcit en ordre de batalla, i ell mateix a
l'avantguarda. Topen amb fossats i canals, tan plens d'aigua, que és
impossible de travessar-los sense ponts; però fan passeres amb
palmeres caigudes, i amb altres que les tallen.

Allí es va poder veure quin general era Clearc. Amb la mà esquerra
tenia la pica, amb la dreta un bastó: si algun soldat dels destinats
a aquesta feina li sembla que ronseja, li venta cop i en tria un de
capaç: ell mateix posa mans a l'obra, entrant dins el llot, talment
que hauria estat una vergonya per tots de no escarrassar-se amb ell.
Havia destinat a aquesta feina els que tenien fins a trenta anys:
però en veure's l'escarrassament de Clearc, s'hi posen també els més
vells. I Clearc s'escarrassava molt més, sospitant que els fossats,
no eren sempre tan plens d'aigua: perquè no era pas el temps que es
rega el camp; però presumia que, a fi de fer veure des d'aleshores
als grecs que hi hauria qui sap les dificultats per a la marxa, el
Rei havia deixat anar aquella aigua pel pla.

Bo i marxant, arriben als llogarrets on els guies havien indicat de
pendre els queviures: hi havia blat a balquena i vi de palmera i un
vinagre cuit que es treu també de les palmeres. Pel que fa als
dàtils mateixos, els que s'assemblen als que es venen a Grècia, els
deixaven pels esclaus; als senyors en servien de triats, que
enamoraven per la bellesa i la grandària: llur color no es
desassembla en res de l'ambre. En fan assecar també, que els
reserven com a llamins: i són deliciosos durant el beure, però fan
mal de cap. Allí també els soldats menjaren per primera vegada el
«cervell de palmera»: molts s'admiraven de la forma i del gust tot
particular que té: però feia també un mal de cap terrible. La
palmera, així que li han arrencat el cim de la tija, s'asseca
completament.

Allí hi sojornen tres dies. De part del Gran Rei, arriba Tissafernes
amb el germà de la dona del Rei, i tres perses més, i un gran
seguici d'esclaus. Els generals grecs els surten a l'encontre, i
Tissafernes els parla el primer així, per medi de l'intèrpret:

-Jo, oh grecs, habito un país veí de Grècia: veient-vos caiguts en
mals nombrosos i sense sortida, he considerat com una troballa, si
podia obtenir del Rei que em concedís de dur-vos salvats a Grècia.
Perquè penso que no em serà malagraït ni per la banda vostra ni per
la de tot Grècia. Sabent-ho, he fet la requesta al Rei, dient-li que
era just de concedir-me aquesta gràcia, havent estat jo el primer
d'anunciar-li que Cirus emprenia una expedició contra ell, i
d'acudir portant-li un socors juntament amb la nova; que l'únic de
tots els que han estat oposats als grecs, no he fugit, sinó que m'he
obert pas i m'he ajuntat amb el Rei en el vostre campament, on el
Rei havia fet cap després d'haver occit Cirus, i he empaitat els
bàrbars a sou de Cirus amb les tropes que veus ara presents amb mi,
i que li són les més fidels. Ell m'ha promès de deliberar sobre
aquestes coses: però m'ha encarregat de venir-vos a preguntar, per
què haveu pres les armes contra ell. I us aconsello de respondre amb
mesura a fi que em sigui de més bon fer, si és que puc fer alguna
cosa de bo per vosaltres vora del Rei.

A aquestes paraules, els grecs s'aparten, escateixen i responen, per
boca de Clearc:

-Nosaltres no ens hem pas reunit per fer la guerra el Rei, ni hem
marxat contra el Rei; sinó que Cirus ha trobat molts pretextos, com
tu bé saps, per agafar-vos a vosaltres desprevinguts i dur-nos a
nosaltres fins aquí. Amb tot, quan el veièrem en perill, ens
avergonyírem davant dels déus i dels homes, de trair-lo, nosaltres
que el temps abans ens havíem prestat a tot el bé que ens havia fet.
Després que Cirus és mort, ni disputem al Rei la sobirania, ni hi ha
de què hàgim de voler fer cap mal a les terres del Rei, ni tenim
intenció d'occir-lo; i ens en tornaríem al nostre país, si ningú ens
inquietés: ara, que a qui ens faci tort provarem, amb l'ajuda dels
déus, de rebutjar-lo; però si hom és generós amb nosaltres, farem
tot el que sigui del nostre poder per no ésser vençuts en
generositat.

Així parlà Clearc. Després d'haver-lo sentit, Tissafernes diu:

-Jo transmetré aquestes paraules al Rei, i a vosaltres tot seguit
les seves intencions; i fins que jo tornaré, que subsisteixi la
treva: nosaltres us proporcionarem un mercat.

L'endemà, no vingué: de manera que els grecs ja s'hi encaparraven.
Al tercer dia vingué, dient que venia havent obtingut del Rei permís
per salvar els grecs, malgrat que molts s'hi oposaven del tot,
pretenent que no era digne del Rei de deixar anar una gent que havia
fet armes contra ell. I acabà dient:

-Ara podeu rebre de nosaltres la fermança que us procurarem un país
amic, i que us tornarem sense paranys cap a Grècia, fornint-vos
mercat; i allà on no hi hagi manera de comprar, us deixarem pendre
del país els queviures. Però vosaltres, per la vostra banda, cal que
ens jureu, de passar de debò com per país amic, sense fer dany,
prenent menjar i beure només quan no us fornirem mercat: i quan us
fornirem mercat, comprant els queviures.

Aquestes condicions semblaren bé; juren, i Tissafernes i el germà de
la dona del Rei donen la dreta als generals i als capitans dels
grecs, i la prenen dels grecs. Després d'això Tissafernes diu:

-Ara me'n torno amb el Rei: quan hauré acabat el que he de fer,
tornaré amb els meus bagatges per endur-vos-em cap a Grècia i tornar
jo mateix a la meva província.



CAPÍTOL IV

MARXA AMB ARIEU I TISSAFERNES: NEIX LA DESCONFIANÇA

Després d'això, els grecs i Arieu, atendats els uns al costat dels
altres, esperen Tissafernes més de vint dies. Durant aquests, vénen
a visitar Arieu els seus germans i altres parents. Altres perses
igualment visiten els que eren amb ell, i els encoratgen, i alguns
fins els donen fermança de part del Rei, que el Rei no els en
servarà mal record per l'expedició que han fet amb Cirus ni per res
del que ha passat. Estant les coses en aquest punt, es va veient
clar que la gent d'Arieu te menys miraments envers els grecs, de
manera que els demés grecs no abellint-se'n, van a trobar Clearc i
els altres generals i els diuen:

-Per què restem? ¿No sabem que el Rei pagaria qualsevol cosa per la
nostra pèrdua, a fi de posar als altres grecs la por al cos, de fer
campanya contra el Rei gran? I ara ens insinua de romandre perquè té
les tropes dispersades: però que concentri de bell nou l'exèrcit; no
hi ha pas manera que no se'ns llenci damunt. Potser cava, potser
aixeca murades, perquè el camí ens sigui impracticable. perquè mai
no s'avindrà de bon cor que tornem a Grècia a publicar com
nosaltres, pocs que som, hem vençut el Rei davant les seves portes,
i ens hem retirat embromant-lo.

Clearc respon als que li enraonaven així:

-Jo també penso en tot això; però reflexiono que, si ara ens en
anem, semblarem anar-nos-en per fer la guerra i obrar contra la
treva. Llavors, de primer ningú no ens procurarà mercat, no sabrem
d'on treure el blat, ningú ens servirà de guia. I tot d'una que fem
això, Arieu s'allunyarà de nosaltres: de manera que no ens restarà
cap amic, ans els mateixos que ho eren esdevindran enemics nostres.
Si hi ha cap altre riu que hàgim de passar, no ho sé: el que sabem
és que l´Èufrates és impossible de travessar-lo quan hi ha enemics
que ho destorben. Si cal combatre, no tenim cavalleria aliada,
mentre que la cavalleria enemiga és nombrosíssima i d'allò més ben
muntada. De manera que vencedors, ¿qui matariem? I vençuts, no se'n
salva ni un. Jo tampoc no sé per què el Rei, que tants de medis té
de combat, si desitja la nostra pèrdua ha de fer un jurament i donar
la dreta i invocar els déus per testimonis per fer la seva fe
sospitosa als grecs i als bàrbars.

Digué moltes altres coses semblants.

En això arriba Tissafernes, amb la seva tropa com si hagués de
tornar cap a casa, i Orontas igualment amb la seva tropa. Aquest
duia la filla del Rei que havia esposada. Es posen doncs en marxa,
sota la guia de Tissafernes, que forneix mercat. Arieu, seguit de
l'exèrcit bàrbar de Cirus, marxa també amb Tissafernes i Orontas, i
s'atenda amb ells. Els grecs, que se'n malfien, marxen per llur
costat amb llurs capitostos i s'acampen també de banda, a una
distància d'una parasanga o menys; en fi, es vigilen els uns als
altres com a enemics, cosa que tot d'una engendra sospita. De
vegades fent llenya en el mateix indret, plegant farratge o altres
coses paregudes, es colpien els uns al altres: de manera que això
també produïa odi. Després de tres etapes, arriben a la muralla
anomenada de la Mèdia i passen part de dins d'ella: és construïda de
maons cuits lligats amb quitrà, en una amplària de vint peus i una
alçària de cent: de llargada deien que feia vint parasangues; i
dista de Babilònia no gaire tros.

D'allí fan dues jornades de marxa, vuit parasangues: i travessen dos
canals, l'un per un pont, l'altre per una passera de set barques.
Aquests canals derivaven del riu Tigris, i hi havien obert recs per
al país, d'antuvi amples, després més petits: i per fi, petits
reguerons, tal com a Grècia per als millars. Arriben al Tigris; vora
el qual riu hi ha una ciutat gran i populosa, per nom Síttaque, a
una distància de quinze estadis del riu. Els grecs s'atenden prop
d'ella tocant a un jardí gran i bell i de tota mena d'arbres.

Els bàrbars havien travessat el Tigris, i no apareixien enlloc.

Després de sopar, Pròxenos i Xenofont es passejaven, per escaiença,
endavant de les armes (1).

Arriba un home que pregunta a les sentinelles avençades, on podria
veure Pròxenos o Clearc: per Menó no demanava, i això que venia de
part d'Arieu, hoste de Menó. I en ser que Pròxenos ha dit: «Jo soc
qui cerques», aquell home diu:

-M'envien Arieu i Artàozos, gent fidel a Cirus que us volen bé. Us
recomanen de guardar-vos, no sigui cosa que els bàrbars us
ataquessin aquesta nit: hi ha moltes tropes dins el jardí veí. Us
recomanen igualment d'enviar una guàrdia al pont del Tigris, que
Tissafernes ha resolt de tallar aquesta nit, si pot, per agafar-vos
entre el riu i el canal.

En sentir aquestes coses, el duen a presència de Clearc, i li donen
compte del que l'home diu: Clearc en sentir-ho es trasbalsa d'allò
més i li ve por. Un jovenet però dels presents, reflexiona, i diu,
que no hi havia seqüència entre allò d'atacar i allò de tallar el
pont:

-Perquè és clar que si ataquen, o hauran de vèncer o de ser vençuts.
Si vencen, ¿de què els serveix de tallar el pont? Perquè, ni que hi
hagués molts ponts, nosaltres no sabríem on fugir per salvar-nos; i
si som nosaltres qui vencem, bo i romput el pont no tindran ells on
fugir; ni tampoc podrà socorre'ls ningú, de tanta gent que hi ha a
l'altra vora, des del moment que el pont estarà romput.

En haver sentit això, Clearc pregunta a l'enviat quina és l'extensió
del país entre el Tigris i el canal. Aquest respon que és molta, i
que hi ha llogarrets i nombroses ciutats grans. Llavors coneixen que
els barbres han enviat aquell home per sota mà, de por que els
grecs, després d'haver destruït el pont romanguessin dins l'illa, on
haurien pogut tenir per atrinxerament de l'un costat el Tigris i de
l'altre el canal: traient queviures d'aquella mena d'illa, que era
vasta i fèrtil, poblada de cultivadors; i ultra això, oferint un
refugi per a qui volgués fer mal al Rei.

Se'n va de seguida a reposar: enviant amb tot una guàrdia al cap del
pont: però no l'atacà ningú, ni d'enlloc vingué davant del pont cap
enemic, com van comunicar les sentinelles. L'endemà a punta d'alba,
hom travessa el riu per un pont de trenta set barques, amb totes les
precaucions possibles; perquè alguns dels grecs que eren prop de
Tissafernes havien previngut que en passar serien atacats; però era
fals. Només en pasar, va aparèixer Glos amb uns quants més, mirant
si hom travessava el riu; i en haver-ho vist, s'allunyà al galop.

Per les vores del Tigris, en quatre jornades de marxa, vint
parasangues, fan cap al riu Fiscos, ample d'un pletre: hi ha un
pont. En aquell indret s'aixeca una ciutat gran, el nom de la qual
és Opis. Davant d'ella s'encontra amb els grecs el germà bastard de
Cirus i d'Artaxerxes, que duia de Suses i d'Ecbatana un exèrcit
considerable en socors del Rei. Atura el seu exèrcit i mira pasar
els grecs. Clearc feia desfilar l'avantguarda de dos en dos: de tant
en tant marxant, de tant en tant aturant-se: així, tanta estona com
el cap de la columna s'aturés, tanta estona es veia també obligat el
gros de la columna a aturar-se; de manera que la columna va semblar
d'allò més nombrosa als mateixos grecs, i el persa que se la mirava
se'n va esbalaïr tot.

D'allí en sis etapes d'erm a través de la Mèdia, trenta parasangues,
fan cap a les viles de Parisatis, mare de Cirus i del Rei.
Tissafernes, per insultar a Cirus, permet als grecs de saquejar-les,
llevat de fer esclaus. Hi havia molt de blat i bestiar i altre botí.

D'allí fan quatre jornades de marxa a través de l'erm, vint
parasangues, tenint el Tigris a l'esquerra. A la primera etapa, a
l'altra vora del riu, veuen una ciutat gran i pròspera, anomenada
Cenes, de la qual els bàrbars transporten damunt de rais, fets de
pells, pans, formatges, vi.

(1) Amb l'expressió «Les armes» es designava el mateix campament,
els llocs de guàrdia, o més precisament l'indret on les armes eren
deixades reunides en feixos.



CAPÍTOL V

TRAÏCIÓ DE TISSAFERNES

Després d'això, atenyen el riu Zapatas, d'una amplària de quatre
pletres. Hi sojornen tres dies. Hom tenia sospites: però no es tenia
la prova de cap parany. Clearc va decidir-se a una assentada amb
Tissafernes, per a veure si podia fer cessar les sospites abans que
en sortís la guerra: i envia algú a dir que dessitjaria tenir una
assentada amb ell. Tissafernes l'invita a venir tot d'una. En ser
que estan plegats, Clearc diu:

-Jo sé, Tissafernes, que hi ha hagut entre nosaltres juraments, i
que ens hem donat la dreta de no fer-nos mútuament cap tort. Amb
tot, veig que et guardes de nosaltres com d'uns enemics, i
nosaltres, veient això, ens guardem per la nostra banda.

»Com que per bé que escorcollo no puc descobrir que tu hagis provat
de fer-nos cap mal, i jo sé clar i net que el que és nosaltres no
pensem tampoc en res semblant, m'he decidit a venir a enraonar amb
tu a fi que, si podem, esvaíssim aquesta desconfiança mútua. Perquè
sé que els homes que per una calúmnia, i també els que per una
sospita, es temen els uns als altres, i volen prevenir abans de
patir, causen mals irremeiables a gent que no anaven a fer ni per
altra banda tenien intenció de fer res de tal. Convençuts, doncs,
que aquests malentesos amb una entrevista és com millor poden
cessar, vinc i vull provar-te que tu et malfies de nosaltres sense
raó. Perquè de primer, i és la més gran garantia, els nostres
juraments a la cara dels déus ens priven de ser enemics. I qui té
consciència d'haver-los negligit, el que és jo no el felicitaria
mai. Perquè la guerra dels déus no sé amb quina llestesa fuig ningú
que la defugi, ni en quines tenebres pot esquitllar-se, ni en quina
fortalesa retreure's: perquè arreu tota cosa és sotmesa als déus i
per tot damunt tota cosa els déus imperen per un igual. Vet aquí el
què penso sobre els juraments sobre els déus als quals hem confiat
l'amistat pactada.

»Passant a consideracions humanes, jo et miro al present, com el
nostre bé més gran. Perquè amb tu tot camí és obert, tot riu
gualejable, no hi ha fretura de queviures; sense tu, tot camí
s'endinsa en les tenebres: perquè no en sabem res; tot riu és de mal
passar, tota multitud és esfereïdora, i més esfereïdora la solitud:
perquè és plena de tota privació. Si ens tornàvem bojos i t'occíem
¿què hauríem produït occint el nostre benfactor, sinó una lluita amb
el Rei, el venjador més terrible? I encara de quines esperances em
privaria a mi mateix si emprenia, de fer-te cap mal, jo t'ho diré.

»Jo he desitjat de ser l'amic de Cirus, creient-lo l'home del seu
temps més apte per fer bé a qui volgués. Jo et veig avui a tu amo
del poder i de la contrada de Cirus, conservant per això el teu
propi governament: veig que aquesta potència reial, de la qual Cirus
s'havia fet una enemiga, és al contrari una aliada per a tu. Essent
així, qui és tan boig que no vulgui ser el teu amic? Però encara et
diré, més, d'on me ve l'esperança que tu voldràs ser amic nostre. Sé
que els Misians us són amoïnosos: jo penso, amb les forces de què
disposo, fer-vos-els ajupir; i sé que els Písides també. I sento dir
que hi molts altres pobles tals als quals jo penso que faria acabar
de pertorbar la vostra ventura. I els egipcians, contra els quals us
sé sobretot irritats, no veig pas quines forces aliades podríeu
esmerçar per a castigar-los millor que les que són amb mi. En fi,
entre els que habiten entorn, si amb algún volguessis ser amic, ho
series com al més gran de tots; i si algú t'inquieta, obraràs com a
senyor, tenint-nos de servidors a nosaltres, que et servirem no per
amor de la soldada solament, sinó també de l'agraïment que per
haver-nos salvat et duriem en justícia. A mi, quan considero tots
aquests motius em sembla talment estrany que et malfiïs de
nosaltres, que és la cosa que en sabria més dolç de sentir el nom de
l'home prou hàbil en l'art d'enraonar per convèncer-te amb les seves
enraonies que nosaltres conspirem contra tu.

Així parla Clearc; Tissafernes respon:

-Sí, estic content, Clearc, de sentir de tu paraules tan
entenimentades; pensant d'aquesta manera, si meditaves contra mi
alguna cosa de mal, em sembla que series tan mal intencionat envers
tu mateix com envers mi. Però perquè estiguis ben segur que no
tindríeu raó de malfiar-vos ni del Rei ni de mí, escolta pel teu
cantó: Si volíem perdre'us, ¿et sembla que ens mancaria prou
cavalleria o infanteria o armes per estar en condicions de fer-vos
dany, sense córrer per la nostra banda cap perill? Els terrenys
propis per atacar-vos ens mancarien, et sembla? I aqueixes planures
tan grans que ens són amigues i que amb tant de fatic travesseu, i
aqueixes serralades que veieu davant i que haveu de passar, per
ventura no podem, ocupant-les per endavant, fervos-les
impracticables i aqueixos rius tan nombrosos, al pas dels quals
podem regular ¿quants de vosaltres ens abellirà de combatre? I n'hi
ha que de cap manera no els travessaríeu, si nosaltres no us féssim
pasar. Si en tot això som vençuts, el foc val a dir que és més fort
que els fruits de la terra: i podríem, incendiant-los, arrenglerar
en batalla contra vosaltres la fam, amb la qual, per molt valents
que siguéssiu, no podríeu pas combatre. ¿Com, doncs, tenint tants de
medis per fer-vos la guerra, i cap de perillós per a nosaltres, de
tots aquests aniríem a triar l'única manera que sigui impia davant
dels déus i vil davant dels homes? És cosa de gent en un mal pas,
sense recursos, estreta per la necesitat, miserable en fi, que vol
treure algun profit de perjuri envers els déus i de la mala fe
envers els homes. No, Clearc, nosaltres no serem mai tan
desenraonats ni tan toixos! ¿Per què, quan podíem exterminar-vos, no
hi hem vingut a parar? Sàpigues bé que la causa n'és el desig que jo
tenia de guanyar-me la confiança dels grecs; i que les tropes
estrangeres amb les quals Cirus, en pujar cap a les terres altes, no
comptava sinó perquè les pagava, jo pogués, en davallar
refermar-m'hi a còpia de benifets. Ara, dels aventatges que podeu
oferir-me, tu n'has dit alguns: però el més gran jo ja el sé. Perquè
és permès al Rei sol de portar la tiara dreta damunt del cap; però
per ventura, vosaltres presents, fora fàcil a un altre de
portar-la-hi també damunt del cor (1).

Parlant així va semblar a Clearc que deia la veritat; i respon:

-Aquests, doncs- diu -que quan nosaltres tenim tals motius
d'amistat, proven, amb llurs calúmnies de fer-nos tornar enemics, no
són dignes dels darrers suplicis?

-El que és jo- fa Tissafernes -si voleu, els generals i els
capitans, venir a mí, us diré obertament qui són que em diuen que tu
conspires contra mí i contra el meu exèrcit.

-Jo- digué Clearc -te'ls duré tots: i per la meva banda et revelaré
també d'on m'hi he tret el que sento dir de tu.

Després d'aquesta conferència, Tissafernes, fent uns grans afalacs a
Clearc, l'incita a romandre a sopar amb ell. L'endemà Clearc, de
tornada al campament apareix clarament convençut de les disposicions
amicals de Tissafernes i reporta el que aquest ha dit; i afegeix que
cal que els invitats vagin a la tenda de Tissafernes, i que aquells
dels grecs que fossin convictes de calúmnia, siguin castigats com a
traïdors enemics dels grecs. Sospitava que el calumniador era Menó,
sabent que s'havia entrevistat, igual que Arieu, amb Tissafernes,
que formava un partit contra ell, i que conspirava per a guanyar-se
tot l'exèrcit i esdevenir l'amic de Tissafernes. Clearc, per la seva
banda, volia conciliar-se l'afecte de l'exèrcit sencer i treure's
d'entre peus aquells que li feien nosa.

Alguns soldats, però, li contradiuen, opinant que no han d'anar-hi
tots els generals i capitans i que cal malfiar-se de Tissafernes.
Però Clearc insisteix fortament, fins a aconseguir d'anar-hi cinc
generals i vint capitans; els segueixen uns dos cents soldats com si
anessin a mercat.

En ser a les portes de Tissafernes, els generals són cridats dins,
Pròxenos de Beòcia, Menó de Tessàlia, Agias d'Arcàdia, Clearc de
Lacedemònia, i Sòcrates d'Acaia: els capitans resten a la porta. Al
cap de no gaire estona, al mateix senyal, són agafats els de dins i
degollats els de fora. Després d'això, tot de cavallers bàrbars,
galopant pel pla, occeixen tots els grecs que topen, siguin esclaus
siguin lliures. Els grecs estan tots admirats d'aquelles carreres de
cavalleria que veuen des del campament, i vacil·len sobre el que
hagin de fer, quan arriba Nicarc d'Arcàdia, fugitiu, ferit al
ventre, i tenint-se les entranyes amb les mans, conta tot el que
s'és esdevingut.

De seguida els grecs corren a les armes, colpits tots de terror i
creient que els bàrbars van a arremetre tot d'una contra el
campament. Però no vénen pas tots sinó Arieu, Artàozos i Mitrídates,
que eren gent lleialíssima a Cirus. L'intèrpret dels grecs diu que
obira amb ells el germà de Tissafernes i que el reconeix. Duien un
seguici de perses acuirassats, com a trescents. En ésser prop,
aquests demanen que si hi ha cap general o capità grec, s'adelanti
per comunicar-li les ordres del Rei. Llavors els generals grecs
Cleanor d'Orcomen i Sofènet d'Estimfal surten del camp amb
precaució, i amb ells Xenofont d'Atenes, a fi de saber noves de
Pròxenos. Quirísof s'esqueia a ser lluny d'allí, en un llogarret amb
altres fent provisió de queviures.

En ser a l'abast de la veu, Arieu parla així:

-Oh grecs, Clearc, descobert d'haver faltat als juraments i romput
la treva, té el seu càstig i és mort. Pròxenos i Menó, que han
denunciat la seva perfídia, són en gran honrament. Pel que fa a
vosaltres, el Rei us exigeix les armes: diu que són seves, ja que
eren de Cirus, el seu esclau.

A això els grecs responen per boca del Cleanor d'Orcomen:

-Oh el més malvat dels homes, Arieu, i tots els altres que éreu
amics de Cirus, no us avergonyiu a la cara dels déus i dels homes,
vosaltres que, després de jurar que reconeixeríeu els mateixos amics
i els mateixos enemics que nosaltres, ens haveu traït amb
Tissafernes, el més descregut i el més criminal dels homes, que
haveu assassinat els mateixos depositaris dels vostres juraments, i
que havent traït els altres ara marxeu contra nosaltres amb els
nostres enemics?

Arieu replica:

-Clearc ha aparegut com havent conspirat de fa temps contra
Tissafernes i Orontas i tots els que érem amb ells.

A això Xenofont respon:

-Clearc, vull consentir-hi, si contra els juraments rompia les
treves, té el seu càstig: perquè és just que morin els perjurs. Però
Pròxenos, però Menó, que són els vostres benfactors i els nostres
generals, envieu-los ací. Perquè és clar que essent els vostres
amics i els nostres, procuraran donar-nos a vosaltres i a nosaltres
els millors consells.

Llavors els bàrbars tenen entre ells una llarga conferència, i es
retiren sense respondre res.

(1) Amb aquesta metàfora Tissafernes insinua que, ajudant-lo els
grecs, pretindria a la corona.



CAPÍTOL VI

SEMBLANÇA DELS GENERALS ASSASSINATS

Els generals així presos són conduits al Rei i moren decapitats.
L'un d'ells, Clearc, era, per confessió de tothom que l'havia
tractat, un home de guerra, un enamorat de la guerra fins a
l'extrem. En efecte, mentre va durar la guerra dels lacedemonis amb
els atenesos, romangué a Grècia; però en ser feta la pau, persuadí
la seva ciutat que els tracis feien tort als grecs, i havent
obtingut aprovació dels èfors, es feu a la vela per anar a guerrejar
contra els tracis que habiten part damunt del Quersonès i de Perint.
Els èfors, havent canviat de parer, que ell ja era fora, provaren de
fer-lo tornar de l'Istme; però ell llavors no obeí, i se n'anà
navegant cap a l'Hel·lespont. En conseqüència, els magistrats
d'Esparta el condemnaren a mort com a desobedient. Des de llavors,
fugitiu, ve a trobar Cirus; i en altre lloc hem escrit per quins
discursos guanyà la seva confiança. Cirus li dóna deu mil darics.
Clearc els pren, però no es decanta a l'inacció; sinò que amb
aquests diners aplega un exèrcit i fa la guerra als tracis. Vencedor
en un combat, saqueja llur país, i continua fent la guerra, fins que
Cirus té necessitat de les seves tropes: llavors parteix amb ell a
una altra campanya.

Aquests em semblen doncs els actes d'un enamorat de la guerra, el
qual, podent fruir de la pau sense vergonya ni dany, prefereix la
guerra; i podent vagar, s'estima més afatigar-se per fer la guerra;
i podent haver riqueses sense perill, prefereix de posseir-ne menys,
i fer la guerra. I com qui despèn en amor o en qualsevol altre
plaer, ell s'abellia de despendre en la guerra: tan enamorat de la
guerra ell era.

I el seu talent militar apareixia en això, que amava el perill, i de
dia i de nit duia els seus homes a l'enemic i en les ocasions
arriscades era prudent, com ho testifica tothom que l'hi ha vist.
Passava per hàbil a manar, tant com podia ésser-ho un home de
l'humor que ell tenia. Perquè si per una banda era capaç com
qualsevol altre de capficar-se perquè el seu exèrcit tingués tot el
que era necessari, i de pendre per això totes les precaucions, per
altra banda era també capaç d'engendrar en els qui el seguien la
convicció d'haver d'obeir a Clearc. I això ho aconseguia a còpia
d'ésser sever: tenia l'aire dur, la veu aspra, castigava sempre
fort, de vegades amb ira, talment que se n'havia de penedir més d'un
cop. Castigava per sistema, convençut que un exèrcit sense
disciplina no serveix de res. Fins contaven que deia, que el soldat
ha de témer més el seu cap que els enemics, ja sigui que hagi de fer
una guàrdia, o estar-se de saquejar terres amigues o de marxar
resoltament contra els enemics. Així en els perills els soldats
volien escoltar-lo de debò i no li preferien ningú més. Llavors la
duresa de la seva fesomia diu que prenia un no sé què de radiant, i
la seva severitat no semblava ser més que fortalesa davant l'enemic:
talment que apareixia com una salvació, i ja no com un objecte
d'esfereïment. Però un cop es veien fora del perill, que hi havia
manera de passar sota d'altres caps, molts l'abandonaven. Perquè
Clearc no tenia res de graciós: sinó que era sempre dur i cruel; de
manera que els soldats, tenien envers ell els sentiments dels
infants, no tenia qui el seguís per amistat i per devoció; però
aquells que per manament de la ciutat, o obligats per la fretura o
per qualsevol altra necessitat havien anat a parar sota les seves
ordres, ell sabia perfectament fer-los obeir. D'ençà que van haver
començat a vèncer els enemics amb ell, dos grans medis li crearen
soldats excel·lents: la seva intrepidesa contra els enemics, i una
por al càstig que els feia ben disciplinats. Tal era Clearc com a
comandant: i diuen que no va voler mai gaire ser comandat per
altres. Tenia, quan va morir, cap a una cinquantena d'anys.

Pròxenos de Beòcia va desitjar esdevenir un home capaç de grans
coses: i per aquest desig va donar diners a Gòrgias de Leontini.
Després d'haver pres un quant temps les seves lliçons, creient-se ja
amb aptesa per comandar, i essent l'amic dels prínceps no ésser
vençut a bons serveis, s'embrancà en els afers de Cirus. Esperava
adquirir-ne un gran nom, un gran poder, i sumes considerables. Però,
malgrat aquesta ambició, sempre fins a l'evidència provà que res
d'això no volia adquirir-ho amb injustícia, sinó que pensava
haver-hi d'arribar per medis justos i bells: altrament, no. Era de
mena per comandar a gent honesta i bona: però sense aptesa per
inspirar als seus soldats el respecte o la por: s'avergonyia davant
dels soldats més que no pas els comandats davant d'ell, i es veia
massa que temia més ell de fer-se mal veure dels soldats que no pas
els soldats de desobeir-lo. Pensava que bastés, per ésser un bon cap
i semblar-ho, elogiar a qui obra bé, i no elogiar a qui comet un
tort. Així, doncs, la bona gent posada sota les seves ordres li
duien bona voluntat, mentre que els dolents, com a amansívol que
era, conspiraven contra ell. Quan va morir, tenia com una trentena
d'anys.

Menó de Tessàlia no dissimulava el seu fort daler de riqueses, i el
seu daler de comandar per poder guanyar més, i el seu daler
d'honors, per obtenir més profits; volia ésser l'amic dels poderosos
a fi d'ésser impunement injust. Per assolir el que desitjava, el
camí més curt per a ell eren el perjur, la mentida, l'engany: la
senzillesa i la veritat per ell volien dir bajaneria. Era evident
que no estimava ningú; i a aquell del qual semblava ser amic, li
armava ostensiblement paranys. No es burlava mai d'un enemic, però
no parlava mai amb els de la seva vora que no se'n burlés. No
tramava mai contra els béns dels enemics: perquè creia difícil
d'apoderar-se d'allò que és ben guardat; en canvi, únic entre tots,
creia facilíssim de pendre el bé mal guardat dels amics. De tots els
que coneixia perjurs i criminals, en tenia por com de gent ben
armada; però dels que eren piadosos i practicaven la veritat, en
treia profit com de gent que no eren homes.

Com hi ha qui rumbeja la seva pietat, la seva franquesa, la seva
dretura, així Menó rumbejava de saber enganyar, de forjar mentides,
de burlar-se dels amics: i considerava sempre la gent sense
murrieria com a gent mal educada.

Quan emprenia de ser el primer en l'afecte d'un altre, calumniava
els primers ocupants, convençut que així havia de fer-se'l seu. Per
fer-se obeir dels soldats, ho arranjava esdevenint el còmplice de
llurs maleses. Pretenia fer-se honorar i fer-se fer la cort,
mostrant que tenia més que ningú el poder i la voluntat de danyar.
S'apuntava com un benifet, si algú s'allunyava d'ell, que no
l'hagués perdut després d'haver-se'n servit.

Hom pot enganyar-se sobre ell en fets que no són visibles; però el
que tothom sap, vet-ho aquí. Era encara en la flor de l'edat, quan
obtingué d'Aristip un comandament de tropes estrangeres; i era
encara en la flor de l'edat, quan va viure íntimament amb Arieu el
bàrbar, que s'abellia dels xicots bonics: i ell mateix, sense barba
encara, tingué per amic Taripas, també sense barba. En morir els
seus companys de generalat, per haver marxat contra el Rei amb
Cirus, havent fet ell el mateix no va morir; sinó que després de la
mort dels altres generals el Rei va condemnar-lo a morir no com
Clearc i els altres generals, que van ser escapçats, mort que sembla
la més ràpida, sinó que diuen que va viure tot un any, havent sofert
el suplici dels malfactors, i que aquesta va ser la seva fi.

Àgias d'Arcàdia i Sòcrates d'Acaia moriren així mateix; i d'ells
ningú no se'n va riure mai com a covards a la guerra, ni els va
titllar de traïdors a l'amistat. I estaven tots dos vora els
trenta-cinc anys de llur naixença.




LLIBRE TERCER

[Tot allò que feren els grecs durant l'expedició a les terres altes
amb Cirus fins a la batalla, i tot allò que, després de mort Cirus,
s'esdevingué en retirar-se els grecs amb Tissafernes durant la
treva, ha estat exposada en els llibres anteriors].



CAPÍTOL I

DESCORATJAMENT DELS GRECS. DISCURS DE XENOFONT I ELECCIÓ DE NOUS
GENERALS

Quan els generals van haver estat presos, i els capitans i soldats
que els havien seguit, van haver mort, els grecs es trobaren en un
gran mal pas, pensant que eren a les portes del Rei i que per tots
cantons els voltaven qui sap les nacions i ciutats enemigues, sense
ningú que els hagués de fornir mercat, a una distància de Grècia de
no pas menys de deu mil estadis, sense cap guia per al camí, amb
rius intravessables al mig que els barraven el camí de retorn; que
els havien traït els mateixos bàrbars que havien pujat amb Cirus;
que eren sols i abandonats, no tenint gens de cavalleria auxiliar;
de manera que era evident que, vencedors, no matarien ningú, i,
vençuts, ni un d'ells no sobreviuria.

En mig d'aquests pensaments, pocs d'entre ells aquell vespre
tastaren menjar, i pocs encengueren foc, i molts aquella nit ni
vingueren vora les armes. Reposaren cadascú on s'esqueia, sense
poder dormir, del pesar i de l'enyorament de la pàtria, dels pares,
de les dones, dels fills, que ja feien compte de no tornar a veure
més. En aquesta disposició d'esperit tothom reposà.

Doncs hi havia a l'exèrcit un tal Xenofont, atenès, que no el seguia
ni com a general, ni com a capità, ni com a soldat; sinó que
Pròxenos, que era hoste seu d'antic, l'havia enviat a cercar del seu
país, prometent-li, si venia, de fer-lo amic de Cirus, del qual ell
mateix deia que n'esperava més aventatges que no pas de la pàtria.
Xenofont, havent llegit la carta, consultà Sòcrates atenès sobre
aquest viatge. Sòcrates, sospitant que no fos alguna cosa de
culpable en la consideració de la ciutat això d'esdevenir amic de
Cirus, ja que semblava que Cirus havia ajudat de valent els
lacedemonis en la guerra contra Atenes, aconsella a Xenofont d'anar
a Delfos a consultar el déu sobre aquest viatge. Xenofont hi va i
pregunta a Apol·ló a quin és dels déus que ha d'oferir sacrificis i
pregueres, per fer de la manera més bella i millor el camí que
medita, i per tornar bo i sà en haver reeixit bé. Apol·ló li respon
a quins déus calia sacrificar. En venir altra vegada, diu l'oracle a
Sòcrates. Aquest, en sentir-lo, li fa retret de no haver començat
per preguntar què era millor per ell, que partís o que restés; ans,
determinat ja d'anar-se'n, d'haver-se assabentat tan sols de com
faria millor el viatge.

-Però ja que l'has interrogat així- diu -cal fer tot allò que el déu
ha manat.

Xenofont, doncs, havent sacrificat a qui el déu li havia respost,
s'embarca i aconsegueix a Sardes Pròxenos i Cirus, ja a punt
d'empendre el camí cap a les terres altes. És presentat a Cirus. Als
desigs de Pròxenos, Cirus hi ajunta els seus de retenir-lo al seu
costat: li diu que, tan aviat com finirà l'expedició el farà tornar
de seguida. Es pretenia que l'expedició era contra els Písides.

Feia, doncs, la campanya enganyat així, però no per Pròxenos, perquè
aquest no sabia que l'embranzida anés contra el Rei, ni ho sabia
tampoc cap altre dels grecs, llevat de Clearc. Quan van haver
arribat a Cilícia, ja apareixia clar per tothom que l'expedició
anava contra el Rei. Esfereïts del trajecte i mal disposats amb tot
els demés, per vergonya els uns envers els altres i envers Cirus,
havien seguit: i Xenofont era un d'ells.

En mig del capficament general, s'afligia amb els altres i no podia
dormir. Amb tot, havent agafat una mica de son, va tenir un somni.
Va semblar-li com, si en mig d'una tronada, un llamp caigués sobre
la casa pairal, que s'en va abrandar tota. Esverat, es desperta amb
un surt, i judica el somni per una banda bo, ja que, en mig de les
penes i dels perills li havia semblat de veure una gran llum de
Zeus; i per altra banda tenia por, el somni semblant-li venir de
Zeus Rei, i el foc havent semblat abrandar-se en cercle, que no
podria sortir del territori del Rei, ans s'hi trobaria tancat de
tots costats per obstacles.

De quina natura era un somni tal, és permès d'esbrinar-ho pels
esdeveniments que seguiren el somni. Perquè va passar això. Així que
es va haver despertat, el primer pensament que se li presentà és:

-Per què jec? La nit avença; i amb el dia és probable que els
enemics arribin. Si caiem en poder del Rei ¿què impedirà que,
després d'haver vist tot el que hi hagi de més espantós, i de sofrir
tot el que hi hagi de més cruel, no morim amb ignomínia? De la
manera de defensar-nos ningú no s'hi prepara ni se'n preocupa; ans
jaiem com si tinguéssim temps d'estar tranquils. Jo, doncs, ¿de
quina ciutat espero el general que obri en conseqüència? ¿A quina
edat faig compte d'arribar jo mateix? Perquè el que és jo poc
arribaré a vell, si avui m'abandono als enemics.

Després d'això s'aixeca i convoca de primer els capitans de
Pròxenos. I en tenir-los reunits, diu:

-Jo, oh capitans, no puc dormir, com tampoc vosaltres, em penso, ni
jeure més, quan veig en quina situació estem. Perquè és evident que
els enemics no ens haurien declarat una guerra oberta abans de
creure haver-s'ho preparat tot bé: i amb tot, de nosaltres ningú no
es preocupa de com podríem lluitar millor. I la veritat, si afluixem
i caiem en poder del Rei, ¿què ens pensem que hem de sofrir? Un home
que després de tallar la testa i la mà del seu germà ja mort, del
fill del seu mateix pare i mare les penja en una creu? I nosaltres,
que no tenim ningú que ens prengui interès, que hem marxat contra
ell per a fer-lo de Rei esclau i per a occir-lo, si haguéssim pogut,
què ens pensem que hem de patir? ¿Per ventura no arribarà a tot, per
a tractar-nos amb la ignomínia més extrema, i fer entrar així a tots
els homes la por de moure mai guerra contra ell? Sí, per no caure en
poder d'ell, cal fer qualsevol cosa. Jo, mentre ha durat la treva,
no he cessat mai de plànyer-nos i de tenir per feliços el Rei i la
seva gent en considerar l'extensió i la mena del país que posseïen,
i com tenien a dojo les provisions, i quants d'esclaus, i quant de
bestiar, i quant d'or i de vestits. I en canvi quan pensava en els
nostres soldats que no podien tenir part en cap d'aquests béns si no
els pagàvem, i del que compréssim sabia encara que en trindríem poc,
i que els nostres juraments ens impedien tot altre medi d'adquirir
el necessari que no fos comprant-ho: en rumiar aquestes coses, de
vegades em feia més por la treva que no pas ara la guerra. Amb tot,
ja que ells han romput la treva, em sembla que han posat fi a llurs
ultratges i a les nostres inquietuds. Perquè aquests béns jeuen ara
en mig, com un premi per a aquells de nosaltres que seran més homes
de cor: i els jutges dels jocs són els déus que, cóm és de creure,
estaran amb nosaltres. Perquè els enemics han perjurat davant
d'ells; i nosaltres, que tants de béns vèiem, ens en hem abstingut
fermament, per respecte als juraments fets als déus: de manera que
em sembla que podem marxar al combat amb una confiança molt més gran
que no pas ells. Endemés, tenim uns cossos més bregats que els
d'ells a suportar freds i calors i fatigues; i tenim també, amb
l'ajuda dels déus, unes ànimes més valentes: i llurs homes són més
fàcils de ferir i de matar que no pas nosaltres, si els déus, com
abans, ens donen la victòria. Però potser també n'hi ha d'altres que
tenen el mateix pensament. En nom dels déus, no esperem que altres
vinguin a nosaltres per exhortar-nos a les més belles accions: ans
comencem nosaltres a abrivar els altres pel camí de la virtut.
Mostreu-vos els més valents dels capitans, i més dignes de ser
generals que els generals mateixos. Pel que fa a mi, si vosaltres,
voleu marxar on jo us dic, vull seguir-vos; i si vosaltres m'ordeneu
de conduir-vos, no pretexto per res la meva edat; ans em considero
de tenir tota la vigoria per rebutjar de sobre mi els mals.

Així parla Xenofont. Els capitans, després d'haver escoltat aquests
raonaments, el preguen tots de conduir-los, llevat d'un tal
Apollònides, el qual, amb un accent beoci, pretén que és una
ximpleria qui proposés cap altre medi de salvació que no fos de
convèncer el Rei, si és possible. I comença llavors a parlar del mal
pas. Però Xenofont interrompent-lo diu:

-Home admirable, tu ni comprens el què veus, ni et recordes del què
sents. No obstant, tu eres amb nosaltres, quan el Rei, després de la
mort de Cirus, tot enorgullit de la seva obra, ens envià la
intimació de rendir les armes. Però com que nosaltres no les hem
rendides, ans hem vingut armats a atendar-nos vora d'ell, ¿què és
que no ha fet, enviant emissaris, sol·licitant treves, fornint els
queviures, fins que la treva tingué lloc? Llavors els generals i els
capitans, tal com tu demanes, van venir a parlamentar amb ells,
sense armes, refiats de la treva; i ara colpits, agullonats,
injuriats, no poden almenys obtenir la mort, els mesquins, i tant,
n'estic segur, que la desitgen. ¿I tu, sabent tot això, tractes de
ximples els qui inviten a defensar-se, i exhortes a tornar a
conciliar-nos el Rei? El que és a mi, companys, em sembla que no
s'ha d'admetre aquest home entre nosaltres: llevem-li la capitania,
carreguem-lo de bagatges, i que serveixi de bagatger. Perquè un home
deshonra la pàtria i tota la Grècia, quan, essent grec, és com
aquest.

Llavors Agàsias d'Estimfal, prenent la paraula, diu:

-Però aquest home no té res a veure ni amb la Beòcia ni amb enlloc
de Grècia. Perquè jo l'he vist, que té les dues orelles foradades
com un lidi.

I així era. El tragueren, doncs: i els altres, recorrent els
quarters, allí on el general vivia, cridaven el general; I, on havia
desaparegut, el sotsgeneral; on vivia el capità, el capità. Quan
tothom és reunit, s'asseuen davant les armes: i els reunits eren,
entre generals i capitans, al voltant d'una centena. Al moment que
això passava, era prop de mitjanit.

Llavors Hierònim d'Elis, el més vell dels capitans de Pròxenos,
comença de parlar així:

-Generals i capitans, en vista de les circumstàncies presents, ens
ha semblat bo de reunir-vos i de convocar-vos, per pendre, si podem,
un bon determini. Parla- digué -també tu, Xenofont, repeteix el que
ens has dit a nosaltres.

Llavors Xenofont diu:

-Tots sabem que el Rei i Tissafernes han fet agafar els que han
pogut de nosaltres; pel que fa als altres, és clar que conspiren
contra ells per fer-los morir, si poden. Al meu entendre, doncs, hem
de fer-ho tot per no caure mai en poder dels bàrbars, ans més aviat,
si podem, perquè caiguin ells en el nostre. Ara, sapigueu bé tots,
tants com ara sóu reunits, que esteu en una avinentesa decisiva.
Perquè els soldats tots us tenen els ulls a sobre, i si us veuen
descoratjats, tots seran covards; però si vosaltres pareixeu els
primers disposats a anar contra l'enemic, i a animar els altres,
sapigueu bé que us seguiran i s'escarrassaran a imitar-vos. I tal
volta també és just que vosaltres us distingiu d'ells: perquè
vosaltres sóu generals, taxiarques, capitans: quan hi havia pau,
vosaltres fruíeu de més part de riqueses i d'honors: ara també,
doncs, ja que estem en guerra, heu de trobar just vosaltres mateixos
que hàgiu de ser més valents que la turba, i que hàgiu
d'adelantar-vos-li a prevenir i a passar fatic allí on calgués. I
ara de primer jo crec que fareu un gran servei a l'exèrcit, si us
ocupeu a reemplaçar, com més aviat millor, els generals i els
capitans que han mort. Sense caps, res de bell, res de bo, en suma,
res absolutament no es fa, a la guerra sobretot. Perquè la
disciplina fa l'efecte que és la salut; i la indisciplina ha perdut
a molts. Quan haureu elegit tants de caps com calgui, si reunim els
altres soldats i els encoratgem, jo crec que farem una cosa
absolutament en saó. Perquè sens dubte també ja haureu reparat amb
quin decandiment han acudit a les armes, amb quin decandiment han
muntat les guàrdies. Mentre estaran així, jo no sé quin partit se'n
pot treure, sigui que calgués res de nits, sigui de dies. Ara, si
algú els gira les idees cap a un altre cantó, de manera que no
pensin solament en el que han de sofrir, sinó també en el que han de
fer, estaran molt més animats. Perquè sabeu que no és la multitud i
la força que a la guerra fan la victòria; sinó que aquells que,
ajudant els déus, van amb una ànima més vigorosa contra els enemics,
els d'enfront poques vegades els resisteixen. I el que és jo he
reflexionat també, companys, que aquells que en els combats
s'esforcen a salvar la vida de totes maneres, fan gairebé sempre una
mort covarda i vil, i aquells que saben que la mort és comú i
necessària a tots els homes, i que combaten per morir bellament, jo
veig que són més aviat aquests que arriben a la vellesa, i mentre
viuen, s'ho passen més feliç. Convençuts d'aquestes màximes, ens cal
avui, ja que estem en tals circumstàncies, ser nosaltres mateixos
homes de cor i excitar-hi els altres.

Dit això, calla. Després d'ell, Quirísof pren la paraula:

-Abans, Xenofont, solament et coneixia per haver sentit a dir que
eres atenès. Però avui et lloo pel que dius i pel que fas, i voldria
que els demés fossin com tu: perquè seria un bé general. I ara- diu
-no triguem, companys, separem-nos ja, i elegiu cabdills els que no
en tingueu, i feta l'elecció, veniu al mig del campament i dueu els
elegits; després convoqueu ací els altres soldats i que estigui prop
de nosaltres -diu- l'herald Tòlmides.

I dient aquests mots, s'aixeca, perquè no hi hagi cap retard i
s'executi el que s'ha de fer. Tot seguit s'elegeixen els caps: en el
lloc de Clearc, Timasió de Dardània; en el lloc de Sòcrates,
Xànticles d'Alcaia; en el lloc d'Àgias, Cleanor d'Arcàdia; en el
lloc de Menó, Filesi d'Acaia; en el lloc de Pròxenes, Xenofont
d'Atenes.



CAPÍTOL II

ASSEMBLEA DELS SOLDATS I PREPARATIUS PER A LA MARXA

Després de l'elecció, que el dia a penes clarejava, els caps vénen
al mig del campament, i acorden d'establir guàrdies avençades i de
convocar els soldats. En ser els altres soldats reunits, s'aixeca de
primer Quirísof de Lacedemònia i parla, així:

-Soldats, les circumstàncies són difícils, d'ençà que hem estat
privats d'uns generals com aquells, i dels capitans, i dels soldats;
a més a més, Arieu i la seva gent, que abans eren aliats nostres,
ens han traït. Com sigui, cal sortir d'aquestes circumstàncies com a
valents, i no arrupir-nos, ans provar de quina manera, sí podem, ens
salvem per una bella victòria; i si no, morim almenys bellament, que
mai no caiguem vius en mans dels enemics. Perquè estic segur que
sofriríem coses, que els déus les reservin als nostres enemics.

Després d'això, Cleanor d'Orcomen s'aixeca i diu:

-Sí, vosaltres veieu, companys, el perjuri i la impietat del Rei,
veieu la perfídia de Tissafernes, ell que, després de tant de dir
que era veí de Grècia i que allò que més preava era de salvar-nos,
després d'haver fet els mateixos juraments que nosaltres, i
d'haver-nos donat ell mateix la mà dreta, ell mateix ens enganya, i
agafa els nostres generals i ni tan sols ha respectat Zeus
Hospitalari, sinó que havent segut amb Clearc en una mateixa taula,
per millor enganyar-los amb això, els ha fet morir. I Arieu, que
nosaltres hem volgut establir Rei, al qual hem donat i del qual hem
rebut fermances que no ens traïríem, aquest home, sense por dels
déus, ni respecte per la memòria de Cirus, ell que vivint Cirus
tants d'honors n'havia rebut, ara es passa als enemics més
aferrissats d'ell, i prova de fer-nos mal, a nosaltres, els amics de
Cirus. Però que els déus els ho facin pagar! Que nosaltres,
testimonis d'aquestes coses, no ens hem de deixar enganyar més per
aquesta gent: ans combatrem amb tota la força que podrem, i sofrim
allò que als déus sembli bé.

Llavors Xenofont s'aixeca, revestit per a la guerra amb la més bella
armadura que havia pogut, convençut que si li donaven la victòria
els déus, el més bell agenç convenia al vencedor, i que, si calia
morir, era llei que, havent-se cregut a ell mateix digne de les més
belles armes, revestit d'elles havia de trobar la seva fi; i comença
així el seu parlament:

-El perjuri dels bàrbars i la perfídia de què us parla Cleanor, els
coneixeu bé, jo crec. Si doncs escatim un nou pacte d'amistat amb
ells, per força ha d'apoderar-se de nosaltres un gran
descoratjament, en veure el què han arribat a patir els generals,
que, de bona fe, s'havien remès en llurs mans. Però si teníem
intenció d'imposar-los per les armes la pena del que ens han fet, i
d'ara endavant fer-los la guerra en tot i per tot, tenim, amb
l'ajuda dels déus, moltes i belles esperances de salut.

En el mateix moment que Xenofont deia aquestes paraules, un grec
esternuda: i en sentir-ho els soldats, tots d'un sol moviment
s'inclinen davant del déu. Llavors Xenofont continua:

-Em sembla, companys, que, ja en el moment que escatim la nostra
salut ha aparegut un pressagi de Zeus Salvador, cal fer vot d'oferir
a aquest déu sacrificis de gràcies, tot d'una que haurem arribat en
país amic: i alhora fem vot de sacrificar als altres déus, segons
les nostres possibilitats. I a qui li sembli bé- afegí, -que aixequi
la mà.

Tots l'aixequen. Llavors pronuncien el vot i canten el pean. Una
vegada s'ha complert amb els déus com pertany, Xenofont torna a
començar en aquests mots:

-Estava dient que tenim moltes i belles esperances de salut. De
primer, perquè nosaltres mantenim ferms els juraments fets en nom
dels déus, i els enemics han perjurat i han violat la treva i els
juraments. Essent així, és possible que els déus seran contraris als
nostres enemics, i aliats nostres, ells que són capaços, quan volen,
de fer de cop i volta petits els grans, i de salvar els petits, fins
en mig dels perills. En segon lloc, jo us recordaré els perills dels
nostres avant-passats, a fi que vegeu com us convé d'ésser valents,
ja que els valents, amb l'ajuda dels déus, se salven fins dels
perills més grans. Quan els Perses i els que anaven amb ells
vingueren amb un exèrcit nombrosíssim, per fer desaparèixer Atenes,
els atenesos gosaren resistir-los i els venceren. I havent fet vot a
Àrtemis que tants enemics com matarien, tantes cabres immolarien a
la dea, com que no pogueren trobar-ne prou, decidiren de
sacrificar-ne cinc centes cada any, i encara avui dia les
sacrifiquen. Més tard quan Xerxes, havent aplegat tropes
incomptables, marxà contra Grècia, els nostres avis desferen els
avis d'aqueixos per terra i per mar. De les quals coses podem
veure'n com a proves els trofeus; però el més gran testimoniatge és
la llibertat de les ciutats on heu nascut i heu estat criats: perquè
no us hi inclineu davant de cap home senyor, sinó davant dels déus.
D'aquests avis heu sortit. Jo no diré pas, que vosaltres els
avergonyiu: ans no fa gaires dies que, arrenglerats en batalla
davant dels descendents d'aquells mateixos, heu vençut tropes molt
més nombroses que vosaltres, ajudant els déus. I aleshores éreu
homes valents per amor de la reialesa de Cirus; però ara, que la
lluita és per la vostra salvació, convé sens dubte que sigueu molt
més valents i animosos: i és, val a dir, natural, que ara fins
mostreu més seguretat davant dels enemics. Perquè llavors, que no
n'havíeu fet la prova, tot i veure'n la munió incommensurable, heu
gosat, amb l'ànima que heu rebut dels vostres pares, llançar-vos
damunt d'ells. ¿I ara que ja teniu l'experiència que, per nombrosos
que siguin, no tenen cor per esperar-vos, us escauria de témer-los?
Ni us sembli tampoc que esteu en pitjors condicions, si les tropes
de Cirus, abans arrenglerades al vostre costat, avui us han fet
defecció. Perquè són encara més covardes que les que nosaltres hem
vençut; i ens han abandonat a nosaltres per fugir cap aquestes. Val
molt més veure la gent que vol començar a fugir en els rengles
enemics que no pas en els nostres. Si algú de vosaltres es
descoratja perquè no tenim cavalleria, quan els enemics ne tenen
tanta, feu esment que deu mil genets no són més que deu mil homes.
Perquè ningú, en una batalla, no ha mort mai d'una mosegada ni d'una
coça de cavall: són els homes qui fan tot el que s'esdevé a les
batalles. ¿No som per ventura nosaltres damunt d'un suport molt més
segur que el dels qui van a cavall? Perquè ells, penjats damunt dels
cavalls, tenen por no solament de nosaltres, sinó també de caure:
mentre que nosaltres, anant damunt terra, colpim molt més fort a qui
ens escomet, i encertem molt més allí on apuntem l'arc. En una sola
cosa ens guanya la cavalleria: és a fugir molt més a la segura que
nosaltres. Si animats al combat, us afligiu perquè Tissafernes no
ens guiarà més ni el Rei ens fornirà més mercat, considereu què és
millor: si tenir per guia un Tissafernes, que és evident que
conspira contra nosaltres, o fer-nos conduir per homes que agafem,
els quals sabran que, si falten envers nosaltres, és envers llur
ànima i llur cos que faltaran. Quant als queviures, ¿val més
comprar, en el mercat que ens forneixen, unes poques mesures per
molts diners, no tenint ja ni diners, o bé pendre'n nosaltres
mateixos, en ser vencedors, servint-nos de la mesura que cadascú
voldrà? Si reconeixeu que això és preferible, potser creieu que els
rius són impossibles de passar, i teniu per un gran engany
d'haver-los travessat: considereu llavors si els bàrbars no han fet
també la més gran bogeria. Perquè tots els rius, si lluny de les
fonts són difícils de travessar, avençant cap a les fonts esdevenen
passadors i no mullen ni el genoll. Però ni que els rius no ens
deixin passar, ni que no se'ns presenti cap guia, no cal ni amb això
que ens descoratgem. Perquè sabem que els Misians, que no diríem pas
que fossin més valents que nosaltres, malgrat del Rei, habiten en
terra del Rei, ciutats grans i pròsperes. I sabem altre tant dels
Písides; i quant als Licaons, nosaltres mateixos hem vist que en els
plans ocupen els llocs forts, i recullen els fruits del país dels
Perses. El que és jo, doncs, us diria, en aquest cas, de no
demostrar massa embranzida per tornar a casa nostra, ans de
preparar-ho tot com si volguéssim acasar-nos en algun indret per
aquí. Perquè estic segur que als Misians el Rei els donaria molts de
guies, i molts d'hostatges per reconduir-los sense cap parany; i que
fins els aplanaria el camí, si volien partir en carros de quatre
cavalls. I per a nosaltres jo sé que també ho faria, i ben content,
si ens veia preparar-nos, per romandre. Però tinc por, si una vegada
apreníem de viure ociosos, de passar la vida en l'abundància, de
fer-nos amb les cepades i belles mullers i filles dels Medes i dels
Perses, que, a tall dels menjadors de lotos, no ens oblidéssim del
camí de la pàtria. Em sembla, doncs, enraonat i just, que provem
primer que tot, de tornar a Grècia amb les nostres famílies, i un
cop allí fer veure els grecs que si són pobres és perquè volen, ja
que els és permès de transportar aquí els ciutadans que ara a casa
d'ells viuen sense recursos, i veure'ls-hi rics. Perquè tots aquests
béns, companys, és evident que són de qui venci. Ara he
d'exposar-vos, com marxarem de la manera més segura, i, si cal
combatre, com combatrem amb més èxit. De primer -diu- sóc del parer
de cremar les carretes que ens segueixen, a fi que no siguin les
bèsties que regulin els nostres moviments, sinó que avencem per on
ho exigeixi el bé de l'exèrcit. En segon lloc, cremar les tendes:
perquè és un enfarfec de dur-les i no serveixen ni per combatre ni
per haver queviures. Desempalleguem-nos encara dels bagatges
sobrers, llevat del que és necessari per a la guerra, per a menjar o
beure: a fi de tenir com més gent sota les armes millor, i tan pocs
bagatges com sigui possible. Perquè vençuts, sabeu que tot queda per
als altres: i si vencem, cal creure que els enemics esdevindran els
nostres bagatgers. Resta per dir el que jo crec més important. Ja
veieu que els enemics no han gosat rependre la guerra amb nosaltres
fins a haver-se apoderat dels nostres generals, convençuts que,
mentre hi haguessin cabdills i nosaltres els obeíssim, estaríem en
condició de guanyar la guerra, però havent-nos agafat els cabdills,
creien que l'anarquia i la indisciplina ens perdrien. Cal, doncs,
que els nous caps siguin molt més vigilants que els d'abans, que els
soldats siguin molt més disciplinats i obedients als caps d'ara que
als d'abans. En cas de desobediència, si decidiu que qualsevol de
vosaltres que s'escaigui a ésser-hi present, ajudarà el general en
la repressió, des d'aleshores enganyareu completament l'enemic.
Perquè aquell dia veuran deu mil Clearcs en comptes d'un de sol, no
permetent a ningú de ser covard. Però ja és hora d'acabar; perqué
tal vegada l'enemic compareixerà tot d'una. Que aquell que trobi bé
aquestes coses, que les ratifiqui com més de pressa, a fi
d'acabar-les d'obra. Però si algú troba millor alguna altra cosa,
que gosi fer-nos-la avinent, encara que sigui un simple soldat,
perquè tots freturem la salvació comú.

De seguida Quirísof diu:

-Doncs bé, si cal fer alguna altra cosa a més a més de les que diu
Xenofont, es podrà fer tot d'una; però crec que el millor és, de
posar com més aviat a votació les que acaba de dir. I qui li sembli
bé, que aixequi la mà.

L'aixeca tothom. Xenofont, dret, confirma:

-Oh companys, escolteu el que em sembla encara útil; És evident que
hem d'anar on tinguèm queviures. Ara, sento a dir que hi ha bells
pobles a no pas més de vint estadis d'ací. No m'estranyaria que els
enemics, a tall d'aquests gossos covards que empaiten i mosseguen,
si podien, la gent que passa, però que fugen si els empaiten a ells,
que els enemics doncs, ens perseguissin en retirar-nos; Potser,
doncs l'ordre més segur per a la marxa és de formar amb els hoplites
un quadre, a fi que els bagatges i tanta munió com ens segueix s'hi
trobi en més seguretat. Si designeu doncs des d'ara qui ha de
dirigir el quadre i arranjar el front, després qui ha d'anar a cada
flanc i a la reraguarda, no hauríem de deliberar quan l'enemic
sobrevingués, i podriem fer servir tot d'una les tropes ja formades.
Si algú altre hi veu cosa millor, que es faci altrament; Si no,
Quirísof comandi el front, ja que ell també és Lacedemoni; que dos
dels generals més vells curin dels flancs; i els més joves, jo i
Timasió, anirem de moment a la reraguarda. Més endavant, quan haurem
assajat aquesta formació, escatirem el que sembli cada vegada més
eficaç. Si algú hi veu altra cosa millor, que la digui.

Com que ningú pren la paraula en contra, continua:

-Qui li sembli bé així, que aixequi la mà.

Sembla bé així.

-Ara -diu- cal partir i fer el que ha semblat bé. I qui de vosaltres
desitgi reveure la família, que es recordi de ser un home valent:
perquè no hi ha altra manera d'aconseguir-ho; i qui desitgi viure,
que provi de vèncer: perque qui venç, mata, i qui és vençut, és
mort. En fi, qui tingui delit de riqueses, que provi de guanyar:
perquè qui venç salva les seves i pren les dels vençuts.



CAPÍTOL III

PARTENÇA DELS GRECS: SÓN PERSEGUITS

Això dit, s'aixequen, i van a cremar els carros i les tendes: del
sobrer, si a algú mancava alguna cosa, se la reparteixen entre ells
i la resta la tiren al foc. Fet això, dinen.

Durant el dinar, arriba Mitrídates amb una trentena d'homes a cavall
i cridant els generals a l'abast de la veu, parla així:

-Jo també, grecs, era fidel a Cirus, com vosaltres sabeu, i ara tinc
bones intencions envers vosaltres. Per altra banda sóc ací que passo
tota mena de pors. Si us veia, doncs, que preníeu un partit
saludable, jo vindria a vosaltres amb tots ets meus servidors.
Digueu-me, doncs, què dueu de cap, com a amic que us sóc, ben
intencionat, i que té ganes de fer la marxa en vostra companyia.

Els generals deliberen, i acorden de respondre així: i diu Quirísof:

-Nosaltres hem decidit, si ens deixen tornar a la nostra pàtria, de
travessar el país fent-hi tan poc dany com podrem: però si algú
s'oposa a la nostra marxa, de combatre fins a la fi contra ell, tan
fort com ens serà possible.

De seguida Mitrídates prova de fer-los veure que és impossible, si
el Rei no vol, d'escapar-ne. Llavors es va conèixer que era un
enviat de sota mà: i en efecte, un dels familiars de Tissafernes
l'acompayava, per estar segur de la seva fe. Des d'aquell moment,
els generals convingueren que el millor partit era de fer una guerra
sense heralds, mentre estiguessin en país enemic: perquè amb
conversades espatllaven els soldats: i fins ja havien fet malbé un
capità, Nicarc d'Arcàdia, que havia desertat de nit amb una vintena
d'homes.

Després d'això l'exèrcit dina, passa el riu Zapatas i avença en bon
ordre, duent les atzembles i la munió al centre de la columna. No
havia fet gaire camí, quan reapareix Mitrídates duent si fa no fa
dos cents homes de cavall i cap a quatre cents arquers i foners,
d'allò més lleugers i ben retrossats. Avença cap als grecs amb aire
d'amic; i en ser a la vora, de sobte la seva gent de cavall i de peu
els uns llencen les fletxes, i els altres avien les fones, i cop de
ferir. Els grecs de la reraguarda són els que reben més dany, sense
poder tornar-s'hi: ja que els arquers cretesos tiraven més curt que
els perses, i al mateix temps, anant armats a la lleugera, els
havien tancat en el centre dels hoplites. Per altra banda, els
javaliners no arribaven prou lluny per encertar els foners enemics.
Xenofont es decideix llavors a perseguir: i es llança a la
persecució amb els hoplites i els peltastes que s'esqueien amb ell a
la reraguarda: però tot i perseguir no agafen cap enemic. Perquè els
grecs ni tenien cavalleria, ni els homes de peu podien en un curt
espai aconseguir la infanteria persa, que fugia de lluny: perquè no
era cosa d'apartar-se gaire del gros de l'exèrcit.

Per altra banda la cavalleria bàrbara feria, fins i tot fugint,
tirant per darrera des de dalt els cavalls. Tant de camí com els
grecs feien en persecució de l'enemic, l'havien de refer per
retirar-se combatent. De manera que en tot el dia l'exèrcit no
avençà pas més de vint-i-cinc estadis, i no arribà als pobles fins
al vespre.

Allí el decandiment recomençà. Quirísof i els generals de més edat
acusen Xenofont per haver-se posat a perseguir apartant-se de la
falanx, i per haver-se posat en perill sense haver pogut fer cap mal
als enemics. En sentir-los, Xenofont diu que l'acusen dret a llei, i
que l'esdeveniment testimona per ells.

-Però jo- afegeix -he estat obligat a perseguir, perquè veia que
estant-nos quiets preníem mal, sense poder fer-ne. Quan ens hem
posat a perseguir hem vist -diu- la veritat del que dieu: perquè ni
podíem fer més mal als enemics que abans, i ens replegàvem amb totes
les dificultats del món. Cal, doncs, donar gràcies als déus, que els
enemics no hagin vingut amb molta força, sinó amb poca gent: que
sense grans danys, ens hagin revelat el que ens manca. Perquè ara
els enemics tiren l'arc i la fona a una distància a què els cretesos
no poden respondre amb llurs arcs, ni els qui tiren a mà atènyer-hi.
Quan els perseguim, no és cosa tampoc d'allunyar-nos gaire tros de
l'exèrcit: i en un tros petit, un home de peu, per ràpid que sigui,
no atrapa un home de peu que li porti un tret d'arc d'aventatge. Si
hem, doncs, d'impedir als enemics que puguin venir a fer-nos mal,
ens calen com més aviat millor foners i cavalleria. Sento dir que hi
ha en el nostre exèrcit Ròdencs, dels quals diuen que la majoria
saben manejar la fona, i les pedres que tiren arriben doble lluny
que les dels perses. Aquests, en efecte, tirant amb pedres grosses
com el puny, atenyen poc lluny; però els Rodencs saben també usar
bales de plom. Si revisem, doncs, quins són que posseeixen fones; i,
qui en tingui li'n donem diners, i paguem també amb diners a qui
vulgui trenar-ne d'altres, i trobem algun privilegi per als qui
vulguin allistar-se com a foners, potser se'n presentaran alguns
d'aptes per a aquest servei. Jo veig també que hi ha cavalls dins
l'exèrcit: alguns son meus, d'altres han estat deixats per Clearc,
n'hem agafat també molts a punta de llança que serveixen per als
bagatges. Escollim doncs els millors, substituint-los per atzembles,
aquipem els cavalls de manera de portar genets i potser ells
mateixos inquietaran els fugitius.

El parer semblà bé. Aquella mateixa nit es formà un cos de prop de
dos-cents foners; l'endemà es van provar cap a cinquanta cavalls, i
altres tants genets, i se'ls van fornir casaques i cuirasses, i
Lícios, fill de Polístrates, fou posat al cap de la cavalleria.



CAPÍTOL IV

CONTINUA LA MARXA DELS GRECS, PERSEGUITS PER TISSAFERNES

Havent romàs un dia en aquell indret, l'endemà parteixen, llevant-se
de més bona hora: perquè calia passar un barranc i es temia que els
enemics no ataquessin durant el passatge. Tot just s'havia passat,
quan reapareix Mitridates, amb mil cavalls, i sobre quatre mil
arquers i foners. Els havia demanat a Tissafernes, i els havia
obtingut sota promesa que, en obtenir-los, li remetria els grecs,
els quals menyspreava, perquè en la darrera picabaralla amb tants
pocs homes com duia, no havia patit cap pèrdua, i es pensava qui sap
el mal que havia fet.

Els grecs havien travessat el barranc i n'eren vuit estadis lluny,
quan Mitrídates el travessa amb les seves forces. S'havia ordenat a
un cert nombre de peltastes i d'hoplites, de perseguir l'enemic, i
s'havia dit a la cavalleria d'empaitar els fugitius amb confiança,
que la sostindria una força suficient. Quan Mitrídates els va haver
aconseguit i estant ja a tret de fona i de fletxa, la trompeta dóna
el senyal als grecs: tot d'una corren a llur encontre com els havia
estat dit, i la cavalleria es llança. Els bàrbars no els esperen, i
fugen cap al barranc. En aquesta derrota, els bàrbars perden molta
d'infanteria, i els agafen vius, dincs el barranc mateix, fins a
divuit genets. Occits que van ser, els grecs, sense ordre de ningú,
els mutilen, perquè els enemics s'esfereixin més de veure-ho.

Així malmenats els enemics s'allunyen. Els grecs, marxant sense
inquietud la resta del dia, fan cap a la vora del Tigris. Allí hi ha
una ciutat gran, deserta, el nom de la qual és Larissa. Antigament
l'habitaven Medes. La gruixària del seu mur és de vint-i-cinc peus,
i l'alçaria de cent; el seu contorn fa dues parasangues. És
construït de maons de terra cuita, però els fonaments són de pedra
fina a una alçària de vint peus. Quan els perses arrabassaren
l'imperi als medes, el rei dels perses que l'assitiava no podia
pendre-la de cap manera; però un núvol tapà el sol i l'enfosqueí,
fins que els assitiats desdigueren i així fou presa. Prop de la
ciutat hi havia una piràmide de pedra, d'un pletre d'amplada i dos
pletres d'altura. Un gran nombre de bàrbars s'hi havien refugiat
dels pobles veïns.

D'allí fan una jornada, sis parasangues, i arriben a una gran
muralla abandonada que s'estén vora d'una ciutat, el nom de la qual
és Mespila. En altre temps l'habitaven Medes. La base, feta d'una
pedra polida incrustada de petxines, té cinquanta peus de gruixària
i d'altura cinquanta. Damunt aquesta base ha estat construïda una
muralla de maó, d'un gruix de cinquanta peus i una alçària de cent:
el seu contorn fa sis parasangues. Conten que Medea, dona del Rei,
s'hi refugià, quan l'imperi dels Medes fou destruït pels perses. El
rei dels perses assitià aquesta ciutat i no podia pendre-la ni pel
temps ni per la força: però Zeus esfereí amb el seu tro els
habitants, i així fou presa.

D'allí fan una jornada, quatre parasangues. Durant la jornada
Tissafernes apareix, seguit de la cavalleria amb la qual havia
vingut, de les tropes d'Orontas, que s'havia casat amb la filla del
Rei, dels bàrbars que Cirus duia en pujar cap a terres altes, dels
que el germà del Rei havia dut en auxili del Rei, i, a més a més, de
tots els reforços que el Rei li havia donat: talment que l'exèrcit
apareixia d'allò més nombrós. Quan va ser prop, n'arrenglera una
part a reraguarda dels grecs, i l'altra a mena de biaix; però no
gosa carregar ni vol arriscar-se: només ordena un atac de foners i
d'arquers. Però quan els rodis, disseminats pels rengles comencen a
aviar les fones, i els arquers escites les fletxes, i ningú no erra
el seu home, perquè ni que ho hagués desitjat de fet no hauria estat
fàcil, Tissafernes es retira de pressa fora de tret i les altres
formacions així mateix retiren. La resta del dia els uns avencen i
els altres segueixen; però els bàrbars ja no podien fer més mal en
aquesta mena de picabaralla: perquè les fones dels rodis arribaven
més lluny que les dels perses, i que la major part dels arquers. Per
altra banda els arcs perses són grans, de manera que totes les
fletxes que es recollien eren útils als cretesos, els quals
continuaren fent servir les fletxes dels enemics, i s'exercitaven a
engegar-les verticalment a una llarga distància. Es van trobar així
mateix dins els pobles d'allò més cordes i plom, que serviren per a
les fones.

Aquell mateix dia, els grecs s'acantonen dins els llogarrets que
encontren, i els bàrbars es retiren, havent tingut la pitjor part en
la darrera picabaralla. Els grecs, hi sojornen l'endemà i s'hi
proveeixen: perquè hi havia molt de blat en els llogarrets. El dia
següent travesen la plana, i Tissafernes els segueix escaramusant.

Els grecs reconeixen llavors que un batalló quadrat de costats
iguals és un mal ordre de marxa quan els enemics van seguint. Perquè
és necessari, quan les ales del quadre s'ajunten, sigui perquè el
camí s'estreteix, sigui perquè les muntanyes hi obliguen, o un pont,
que els hoplites s'atapeeixin, marxin amb pena, s'esclafin i es
trasbalsin: de manera que fatalment són de mal servir-se'n, estant
desordenats. Quan les ales reprenen llurs distàncies, necessàriament
els hoplites que llavors estaven atapeïts, es separen, es fa un buit
en el centre, la qual cosa descoratja el soldat que sent l'enemic
darrera seu. Quan calia passar un pont o operar algun altre
passatge, cadascú s'apressava volent travessar el primer i la
columna era de bell atacar pels enemics. Reconegudes aquestes coses,
els generals formen sis companyies de cent homes cadascuna, i
nomenen per comandar-les capitans, pentecontarques i enomotarques
(1). Durant la marxa, quan s'ajuntaven les ales, els capitans
romanien enrera, a fi de no fer nosa a les ales, i després
remuntaven seguint els flancs del batalló. Quan, al contrari, els
flancs s'apartaven, el buit s'omplia, si era més estret, per les
companyies; si era més ample, per les pentecòsties; si era molt
estès, per enomòties: de manera que sempre el centre era ple. Si
calia travessar un freu o un pont, no hi havia trasbalsament: els
capitans passaven per torn: i si per ventura calia formar-se en
falanx, tothom era al seu rengle.

D'aquesta manera es van fer quatre jornades.

Al cinquè dia, durant la marxa, hom obira una mena de palau, i al
seu voltant tot de llogarrets. El camí que hi duia travessava uns
comellars elevats, que davallaven d'una muntanya, al peu de la qual
hi havia un poble. Els grecs veuen aquestes cimes amb satisfacció,
com és natural, ja que els enemics eren genets. Quan, en sortir de
la plana, van haver pujat el primer turó, i davallaven per pujar
l'altre, sobrevenen els bàrbars i des de l'altura comencen a aviar
fones i arcs, d'abocada, sota un raig de cops de fuet. Així van
ferir molts de grecs, venceren les tropes lleugeres i les tancaren
entre els rengles dels hoplites; de manera que en tot aquell dia els
foners i els arquers restant amb la turba, no van servir de res.

Els grecs, estrets, proven de carregar; però amb les armes pesants
que duien els costa d'arribar a la cima: els enemics es retiren, de
pressa; els grecs tornen a patir igual per fer cap de bell nou al
gros de l'exèrcit. Al segon turó s'esdevingué el mateix; talment que
al tercer, es decideixen a no destacar els hoplites, que no
haguessin obert el flanc dret del quadre i fet sortir els peltastes
cap a la muntanya. En ésser al dessobre dels enemics que seguien,
aquests no els inquieten més en davallar, de por de ser copats i
voltats. Així avencen la resta del dia, els uns seguint el camí del
comellar, els altres prenent per la muntanya, fins que arriben als
llogarrets i hi estableixen vuit metges: perquè els ferits eren
molts.

Hi sojornen tres dies a causa dels ferits i perquè hi tenen molts de
queviures, farina de froment, vi, i molt d'ordi replegat per als
cavalls. Tota aquesta provisió era per al sàtrapa del país. El quart
dia, davallen al pla. Tissafernes havent-los aconseguit amb la seva
força, la necessitat els ensenya d'acantonar en el llogarret que
primer veuen, i de no avençar més combatent: perquè eren molts els
fora de combat, els ferits i els qui els portaven, i els qui havien
carregat les armes dels portadors. Un cop acantonats i havent emprès
els bàrbars una escaramussa contra ells, avençant cap al poble, els
grecs obtenen un gran aventatge: perquè hi havia una gran diferència
entre fer una sortida per rebutjar un atac i resistir bo i marxant
l'encalç dels enemics.

Quan ja va ser tard, va ser per als enemics l'hora de retirar-se,
perquè els bàrbars no s'acampaven mai a menys de seixanta estadis de
l'exèrcit grec, tement que de nit els grecs no els escometessin.
Perquè és dolent de nit un exèrcit persa. Fermen els cavalls, i la
majoria de les vegades els traven i tot, per tal que no fugin si es
deslliguen. Si té lloc cap alarma, el soldat persa ha de posar la
sella i la brida al cavall, i muntar-lo després d'haver revestit la
cuirassa. Maniobres totes difícils de nits, i en un moment de
tumulte. Per això s'atendaven lluny dels grecs.

Quan els grecs conegueren que volien retirar-se, i que es trametien
ordres entre ells, el pregó crida als grecs de plegar bagatges,
talment que els enemics ho sentissin. Durant una estona, els bàrbars
difereixen la retirada; però com que es feia tard, s'allunyen:
perquè no creien útil de marxar i de fer cap de nit baix al
campament. Llavors els grecs, veient clar que se n'anaven, enganxen
ells també, es posen en marxa, i avencen com a seixanta estadis. I
va haver-hi llavors una tal distància entre els dos exèrcits, que
l'endemà no va aparèixer cap enemic, ni l'altre dia tampoc; però el
quart dia, els bàrbars havent avençat de nit, ocuparen una altura
per on els, grecs havien de passar, la cresta d'un puig, sota el
qual hi havia el camí que duia a la plana.

Quan veié Quirísof aquesta altura presa per endavant, crida Xenofont
de la cua i li ordena de pendre amb ell els peltastes i de
col·locar-los al front. Xenofont no duu pas els peltastes: perquè
acabava de veure Tissafernes que apareixia amb tot el seu exèrcit; i
avençant al galop cap a Quirísof, pregunta:

-Per què em crides?

Quirísof li respon:

-Tu mateix pots veure-ho: La cresta que domina la davallada ha estat
presa abans nostre, i no hi ha manera de passar si no fem a trossos
aquella gent. Però, ¿per què no duus els peltastes?

Llavors Xenofont diu, que no li ha semblat bo descobrir la
reraguarda en presència dels enemics.

-Però és hora- afegeix -de decidir la manera de treure aquells homes
de l'altura.

Xenofont veu llavors, al cim del puig que domina el seu exèrcit, un
camí que mena a la cresta on són els enemics; i diu:

-L'essencial, Quirísof, és que anem com més de pressa millor dalt
d'aquella altura: perquè si la prenem, no podran mantenir-se damunt
del nostre camí. Doncs, si vols, roman ací amb l'exèrcit: jo, prou
m'és grat de marxar; però si més t'ho estimes, vés tu al puig, i jo
romandré ací.

-Jo et dono a triar el que vulguis- fa Quirísof.

Xenofont respon que essent el més jove, prefereix marxar; i li prega
de donar-li uns quants homes del front: perquè seria massa llarg de
pendre'n de la saga. Quirísof envia amb ell els peltastes del front,
i els substitueix per les tropes del centre del quadre: el fa seguir
a més a més dels tres cents homes escollits que ell mateix tenia en
el front del quadre.

El destacament avença tan de pressa com pot. Els enemics de dalt la
cresta, en adonar-se que duu la direcció del cim, prenen tot d'una
embranzida cap la l'altura, per disputar-la-hi. Llavors un gran crit
munta de l'exèrcit grec, que exhorta els seus, i un gran crit de les
tropes de Tissafernes, que exhorten els llurs. Xenofont, galopant,
al llarg, els anima des del cavall:

-Soldats, penseu que ara lluiteu per reveure Grècia, els vostres
infants, les vostres mullers: una mica més d'esforç, i fem la resta
del camí sense combat.

Llavors Sotèrides de Sició diu:

-No som pas iguals, Xenofont: perquè tu vas a cavall, i jo
m'esbufego qui-sap-lo per portar el meu escut.

Xenofont el sent, salta del cavall, treu el soldat del rengle, li
pren d'una revolada l'escut i es llança tan de pressa com pot.
S'esqueia a dur una cuirassa de cavaller, i el pes l'aclaparava. Amb
tot exhorta els de davant a avençar, i els de darrera, que seguien
lentament, a moure's més. Els altres soldats esbatussen Sotèrides,
li tiren pedres, l'injúrien, fins que l'obliguen a rependre l'escut
i a tirar endavant. Xenofont torna a muntar, i mentre el camí és
avinent, va a cavall; però quan cessa de ser-ho, deixa el cavall i
s'escarrassa a peu. Per fi arriben a l'altura, guanyant per mà els
enemics.

(1) La companyia, de 100 homes, a les ordres d'un capità (lochagos),
es dividia en dos grups de 50 homes (pentecòsties) manats pels
pentecontarques dividits al seu torn en enomòties, o escamots de 25
homes (24 i l'oficial o enomotarca).



CAPÍTOL V

ARRIBADA A LES MUNTANYES DELS CARDUCS

Els bàrbars giren l'esquena i fugen cadascú per on pot: els grecs
són amos de l'altura. Tissafernes i Arieu es decanten llavors per un
altre camí.

Pel seu costat, Quirísof davalla amb les seves tropes, i s'acampa en
un poble abundant en béns. Hi havia molts altres pobles plens de
béns en el mateix pla, al llarg del riu Tigris. En ser la tarda, de
repent l'enemic apareix en el pla, i destroça uns quants grecs que
s'havien dispersat pel pla a la rapinya. Perquè hi havia molts
ramats de bestiar, que foren presos en el moment de passar a l'altra
vora de riu.

Llavors Tissafernes i la seva gent provaren d'incendiar els pobles.
Alguns grecs es desesperen de debò, cridant que no tindrien d'on
pendre els queviures, si els bàrbars ho cremaven tot. En aquest
moment Quirísof i els seus tornaven de portar auxili. Xenofont
davalla al pla, es posa a recórrer els rengles, i diu als grecs que
venien de portar auxili:

-¿Veieu, grecs, els bàrbars com es retiren del país, com si fos
nostre? Havien estipulat, en fer-se la treva, que nosaltres no
incendiaríem el territori del Rei, i ara són ells que l'incendien
com un país que els és estrany. Però si almenys en alguna banda
deixen queviures per ells, ens veuran marxar-hi. Anem, Quirísof-
afegeix, -sóc del parer de portar auxili contra aquests incendiaris,
com en país nostre.

Llavors Quirísof diu:

-Doncs jo no soc d'aquest parer: Sinó que incendiem també nosaltres,
i acabaran més aviat.

Havent tornat a les tendes, mentre els altres s'ocupen de cercar
queviures, els generals i els capitans es reuneixen. Les dificultats
eren grans: a l'una banda hi havia muntanyes d'allò més altes; a
l'altra banda el riu, tan pregon, que les llances no en
sobressortien gens, quan se n'escandallava la fondària. En aquest
mal pas, un rodenc es presenta i diu:

-Jo m'encarrego, companys, de fer passar quatre mil hopltes d'un
cop, si em procureu el que necessito, i em concediu un talent de
recompensa.

Li pregunten què necessita.

-Necessitaré- diu, -dos mil bots. Veig aquí molts de ramats, de
cabres, de bous i d'ases: escorxeu-los, bufeu-ne les pells, i ens
forniran fàcilment un passatge. Tindré també necessitat de les
corretges que feu servir per a les atzembles. Amb elles, junyiré els
bots, i els adaptaré els uns amb els altres; hi penjaré pedres, que
deixaré anar a tall d'àncores dins l'aigua; i en tenir-los agafats
així de totes dues bandes, llavors, per atènyer l'altra riba, tiraré
damunt brancam i hi escamparé terra. Veureu de seguida com no us
enfonsareu. Cada bot sostindrà dos homes, de manera que no
s'enfonsin, i el brancam i la terra evitaran que rellisquin.

En sentir aquesta proposició, els generals troben la idea enginyosa,
però l'execució impossible. Perquè hi havia a l'altra banda de riu
tot de cavalleria per impedir-ho, la qual tot d'una no hauria deixat
pendre terra als primers que ho provessin.

L'endemà es repleguen en direcció contrària a la de Babilònia, cap
als llogarrets que no havien estat incendiats, i incendien els que
deixen. Els enemics no ataquen; només s'ho miren, amb un aire tot
esbalaït, no sabent cap a on es giraran els grecs, ni quina en duen
de cap. Els soldats es captenien dels queviures; mentrestant els
generals i els capitans es reuneixen de bell nou, es fan dur els
presoners, i els interroguen sobre el país del voltant.

Els presoners diuen que existeix, cap a migjorn, el camí que mena a
Babilònia i a Mèdia, el mateix per on havien vingut; que cap a
llevant, hi ha l'altre que mena a Suses i Ecbatana, on el Rei passa
l'estiu i la primavera; que travessant el riu del costat de ponent,
es va cap a la Lídia i la Jònia; que en fi, a través de les
muntanyes i girant cap a l'Ossa, es va cap als Carducs. Afegeixen
que aquests habiten muntanyes amunt, i que són bel·licosos i no
obeeixen al Rei; que en altre temps els envaí un exèrcit lleial de
dotze miríades, i no en tornà ningú, a causa de les dificultats del
terreny; que, no obstant, quan estaven en pau amb el sàtrapa de la
plana, hi havia perses que feien comerç amb els carducs, i carducs
amb els perses.

En sentir aquestes clarícies, els generals posen de banda els
presoners que asseguren conèixer el país arreu, i no deixen traspuar
res del camí que van a empendre. Amb tot, judiquen necessari
ficar-se a través de les muntanyes dels Carducs. Perquè els havien
dit que travessant-les es feia cap a Armènia, país vast i fèrtil,
sotmès a Orontas; i d'allí feien compte d'avençar fàcilment cap a on
els abellís.

En esguard d'això, sacrifiquen, pet tal d'empendre la marxa en el
moment que els semblés, perquè temien que les cimes de les muntanyes
no fossin ocupades abans. Fan córrer l'ordre que després del sopar,
tothom plegui bagatge i es retiri per partir tot d'una que es faci
el senyal.




LLIBRE IV

[Tot allò que s'esdevingué durant l'expedició cap a les terres altes
fins a la batalla, i després de la batalla, durant la treva que
pactaren el Rei i els grecs, companyons de marxa de Cirus, i per fi,
la lluita sostinguda pels grecs després que el Rei i Tissafernes
violaren les treves i que l'exèrcit persa es posà en llur
persecució, ha estat exposat en els llibres precedents.]



CAPÍTOL PRIMER

ARRIBADA AL PAÍS DELS CARDUCS. DIFICULTATS

Quan van haver arribat a l'indret on el riu Tigris esdevé impossible
de passar per l'amplada i la fondària que té, sense que tampoc es
pugui vorejar, ja que les muntanyes Carduques s'aboquen a pic sobre
el riu, els generals decidiren avençar puigs a través. Sabien pels
presoners que, en havent passat les muntanyes Carduques, podrien
travessar, si volien, les fonts del Tigris, a Armènia, i si s'ho
estimaven més, tombar-lo. I deien també que les fonts de l'Èufrates
no eren lluny de les del Tigris: i així és.

Els grecs fan d'aquesta manera la invasió del país dels Carducs.
Procuren de passar d'esmunyedís, i guanyar per mà l'enemic abans que
s'apoderi de les altures. Cap al moment de la darrera vetlla, que no
restava de la nit sinó el temps just per a travessar la plana a
favor de les ombres, s'aixequen a un senyal donat i marxant arriben
a trenc d'alba als puigs. Quirísof anava al cap de l'exèrcit, amb la
seva divisió i tots els gimnetes, Xenofont seguia amb els hoplites
de la reraguarda, sense tenir cap gimneta amb ell: perquè no
semblava haver-hi cap perill, en anar amunt, que ningú ataqués per
darrera. Quirísof puja al cim, abans que cap enemic se n'adoni;
després continua; i la resta de l'exèrcit el segueix, d'altura en
altura que va franquejant, fins als pobles situats dins les valls i
dins els fondals de la serra.

Els Carducs abandonen llavors les cases, enduent-se dones i infants,
i fugen cap a les muntanyes. Els queviures s'hi troben a dojo. Les
cases estaven proveïdes de molts utensilis de bronze. Els grecs no
se'n porten res, ni persegueixen els habitants, abstenint-se, per si
els Carducs consentirien potser a deixar-los passar com a través
d'un país amic, vist que ells eren enemics del Rei.

Quant als queviures, prenen tot allò que els ve a les mans: perquè
hi havia urgència. No obstant els Carducs no escolten a qui els
crida, ni mostren cap disposició amical. Així quan la rerassaga dels
grecs davalla del cim als pobles, que ja era fosc (perquè el camí
essent molt estret, la pujada i la davallada els havia pres tot el
dia), llavors uns quants carducs es reuneixen, es llancen damunt
dels endarrerits, en maten alguns i en fereixen d'altres a cops de
pedra i de fletxa, pocs com eren; perquè l'exèrcit grec els havia
caigut damunt d'improvís. Si se n'haguessin reunit més, una gran
part de l'exèrcit hauria corregut el perill de ser destroçada.
Aquella nit s'acantonen així en els llogarrets. Els carducs encenen
tot de focs entorn damunt les muntanyes, i hom s'espia mutuament.

A punta de dia, els generals i els capitans dels grecs reunits,
decideixen de marxar no duent més atzembles que les indispensables i
més vàlides, abandonant les altres; i de deixar anar tots els
presoners fets darrerament i retinguts esclaus a l'exèrcit. Perquè
el gran nombre d'atzembles i de presoners retardava la marxa; molts
soldats, encarregats de captenir-se'n, esdevenien inútils per al
combat; i calia procurar-se i portar el doble de queviures, amb
tanta gent. Acord és pres; l'herald proclama de fer-ho així.

Després de dinar, l'exèrcit es posa en marxa. Els generals, aturats
en un freu, si troben alguna de les coses dites que no ha estat
abandonada, la lleven: tothom creu, llevat de si algú passa
d'amagada algun minyó bonic o alguna bonica dona que els hagués
enamorat.

Tot aquell dia marxen així, ara combatent, ara reposant. L'endemà
esclata una gran tempesta. Amb tot, és necessari d'avençar: perquè
no hi ha prou queviures. Quirísof mena, Xenofont és a la reraguarda.
Els enemics ataquen vigorosament, i, essent el terreny estret, poden
aviar els arcs i les fones de prop. Talment que els grecs, obligats
a perseguir-los i a recular de bell nou, avencen lentament. Sovint
Xenofont donava ordre d'aturar-se, quan els enemics estrenyien fort.
Per la seva banda, Quirísof, quan se'n transmetia l'ordre,
s'aturava; però aquesta vegada, en comptes d'aturar-se, es posa a
marxar més de pressa i comandant de seguir-lo. Era clar que passava
alguna cosa. Com no hi havia lleure d'anar-hi per veure la causa de
la pressa, la marxa de la reraguarda esdevingué quasi una fuga.

Allí es va perdre un valent soldat, Cleònim de Lacedemònia: una
fletxa li travessà l'escut i la casaca fins a les costelles; a
Bàsias d'Arcàdia una altra li foradà el cap de banda a banda. En
haver arribat a l'etapa, Xenofont va tot d'una, tal com estava, a
trobar Quirísof, i li fa retret de no haver-lo esperat, i
d'haver-los obligat a combatre fugint:

-Dos soldats bons i valents han mort sense que hagim pogut
endur-nos-els ni sepultar-los.

Quirísof li respon:

-Mira-, diu -aquestes muntanyes, i veges com totes són
inaccessibles: aquest camí és únic, ja veus, i dret: i pots veure-hi
al cim aqueixa multitud d'homes que guarden el pas per on ens
podriem escapar. Vet aquí per què he cuitat i per això no m'aturava,
per si podia guanyar-los per mà abans que s'apoderessin de l'altura:
els guies que tenim no diuen pas que hi hagi altre camí.

Xenofont diu:

-Jo també tinc dos homes. Mentre els enemics ens donaven feina, hem
armat una emboscada, la cual cosa ens ha donat temps de respirar, i
n'hem mort alguns i desitjàvem d'agafar-ne de vius, per això mateix,
per fer-los servir com a guies coneixedors del país.

De seguida fan dur els dos homes i els interroguen per separat, si
coneixien cap altre camí que aquell que es veia. L'un diu que no,
malgrat tota mena de pors que se li fan: i com que no diu res
d'útil, el degollen a la vista del company. Aquest respon que
l'altre havia dit de no saber res, per tal com per allí s'esqueia a
haver-hi una filla d'ell casada; i el que és ell, promet de conduir
l'exèrcit per un camí practicable fins per a les atzembles.

Li pregunten si no hi ha pas algun indret de mal travessar; respon
que hi ha una altura, que, si no és presa per endavant, fa el
passatge impossible.

Llavors s'acorda de reunir els capitans dels peltastes i dels
hoplites, de dir-los de què es tracta, i de preguntar-los, si n'hi
ha que vulguin mostrar-se gent de cor, i presentar-se per marxar com
a voluntaris. Es presenta, dels hoplites, Aristònim de Metídria,
Arcadià, i Agàsias d'Estimfal, Arcadià també. Una disputa té lloc
entre ells i Cal·límac de Parràsia, Arcadià... El qual diu que vol
marxar amb voluntaris de tot l'exèrcit.

-Perquè jo sé- diu -que seguiran molts de joves, si jo em poso al
cap.

De seguida hom pregunta si hi ha entre els gimnetes cap taxiarca que
vulgui ser de l'expedició. Es presentà Aristeas de Quios, que
sovint, en ocasions semblants, havia estat preciós per a l'exèrcit.



CAPÍTOL II

PRESA DE L'ALTURA I MARXA A TRAVÉS DE LA SERRA

Vesprejava. Es donà ordre als voluntaris de sopar i partir tot
d'una; i havent lligat el guia, hom els el remet. Es convé amb ells,
que, si prenen l'altura, guardaran la posició tota la nit; a punta
de dia sonaran la trompeta; llavors els de dalt marxaran contra els
enemics que ocupen l'eixida visible, i l'exèrcit anirà en llur ajuda
enfilant-se el més de pressa possible. Acordat això els uns avencen,
en nombre com de dos mil. Queia un xàfec; Xenofont, seguit de la
reraguarda, condueix la seva gent cap a l'exida visible, a fi què
els enemics hi decantin l'atenció i els que feien el tomb passin com
més desapercebuts. Tot just la reraguarda és vora un barranc que
calia travessar per pujar pel dret, quan els bàrbars comencen a fer
rodolar daltabaix pedres rodones, cada una per omplir un carro, les
unes més grans, les altres més petites, però que en rebotre damunt
els penyals, s'espargien com trets de fona: i era absolutament
impossible ni d'acostar-se al camí. Alguns capitans, no podent
pendre aquest, proven per un altre, i continuen així fins a entrada
de fosc. Quan creuen poder retirar-se sense ésser vistos, tornen per
sopar: i la reraguarda ni tan sols havia dinat.

Amb tot, els enemics no cessen en tota la nit de fer rodolar bocins
de roca: es podia calcular el soroll. Els voluntaris que tenien el
guia amb ells, havent donat la volta, sorprenen la guàrdia enemiga
seguda al voltant del foc; n'occeixen una part, acacen els altres, i
resten allí com si fossin amos de l'altura.

No n'eren pas amos: sinó que hi havia un mamelló damunt d'ells, vora
el qual passava l'estret camí on era apostada la guàrdia. Amb tot,
des d'allí hi havia accés cap a l'indret ocupat pels enemics, sobre
el camí obirador.

Hi passen la nit. Tot d'una que el dia llustreja, marxen en silenci
i en ordre contra els enemics: com que feia boira, els arriben a
prop sense ser reparats, però en veure's els uns als altres, sona la
trompeta; els grecs criden alalà! i es llencen damunt els homes; els
quals no els esperen, ans abandonen el camí i fugen. En moren pocs,
perquè anaven armats a la lleugera. Quirísof i la seva gent, en
sentir la trompeta, pugen tot seguit pel cami obirador: els altres
estrategues avencen per senderons no fressats, cadascú per on
s'escau a ser, i s'enfilen com poden, hissant-se els uns als altres
amb les piques. Són els primers que s'ajunten amb els que s'havien
apoderat de la posició. Xenofont, amb la meitat de la reraguarda,
avença pel mateix camí que els qui duien el guia. Era el més avinent
per les atzembles. L'altra meitat l'havia col·locada darrera els
bagatges. Avençant troben un pujol dominant el camí i ocupat per
enemics, els quals calia destroçar, o bé estar descompartit dels
altres grecs. I haurien pres el mateix camí dels altres; però era
l'únic per on podien passar les atzembles.

S'exhorten mutuament, i es llancen cap al pujol, en columnes de
companyia (1), no en cercle, però deixant una retirada a l'enemic,
si volia fugir. I mentre els veuen pujar, cadascú per on pot, els
bàrbars els tiren fletxes i pedres; però en comptes de rebre'ls de
prop, fugen i abandonen la posició. Els grecs n'havien passat més
enllà, i atalaien un altre pujol ocupat per enemics; són del parer
de marxar-hi. Però Xenofont havent-s'hi pensat, tement que si deixa
desguarnit el pujol que acaba de pendre, l'enemic l'ocuparia de bell
nou i cauria damunt les atzembles que desfilen, (i les atzembles per
un camí tan estret avencen en llarga corrua), deixa al cim del pujol
els capitans Cefisodor, fill de Cefisofont, atenès, Amfícrates fill
d'Amfidem, atenès, i Arcàgoras, refugiat d'Argos. Ell mateix, amb la
resta, avença cap al segon pujol, i el pren de la mateixa manera.
Restava encara un terç mamelló, que era de molt el més dret:
dominava la posició on els voluntaris, la nit, havien sorprès la
guàrdia vora el foc. En acostar-se els grecs, els bàrbars abandonen
aquest pujol sense combat; la qual cosa admira a tothom. Es sospita
que la por d'ésser voltats, i assitiats els l'ha fet deixar. Però el
fet és que els Carducs, atalaiant des del cim el que s'esdevenia a
la cua, s'havien retirat tots per atacar la reraguarda.

Xenofont, amb els més joves, puja dalt del cim, i mana a la resta
d'avençar lentament, a fi que les darreres companyies puguin
aconseguir-los: i els diu que reposin les armes, tot d'una que,
seguint el camí, arribin en un terreny igualat. Al mateix instant,
Arcàgoras d'Argos arriba, escapat, i conta que han estat copats del
pujol, que li han mort Cefisodor i Amfícates i tots els altres que
no han saltat daltabaix de la roca i aconseguit la reraguarda.
Obtingut aquest èxit, els bàrbars vénen a ocupar un altre pujol en
front del mamelló. Xenofont els proposa un armistici per via d'un
intèrpret, i reclama els morts. Ells prometen tornar-los, a condició
de no incendiar els llogarrets. Xenofont hi consent. En aquest
moment, mentre que la resta de l'exèrcit desfila, i que ells
discuteixen les condicions, tots els enemics acudeixen del cim del
pujol, i es concentren en un mateix punt. I així que els grecs
comencen a davallar del mamelló per ajuntar-se amb els altres a
l'indret on havien reposat les armes, els enemics avancen en gran
nombre i en tumulte. En ser al capdamunt del mamelló d'on Xenofont
davallava encara, es posen a fer rodar pedres i trenquen la cuixa
d'un. L'escuder de Xenofont, que li portava l'escut, l'havia
abandonat. Euríloc de Lusos, arcadià, hoplita, corre cap a ell i
cobrint-lo amb el seu escut, tots dos es retiren així mentre que els
altres es repleguen cap a les tropes formades en batalla.

Llavors tot l'exèrcit grec trobant-se reunit, s'atenda en nombroses
i belles cases, on els queviures abunden. Hi ha molt de vi, que
tenen dins les cisternes arrebossades.

Xenofont i Quirísof obtenen els morts a canvi del guia; i fan a
aquests morts, dins el possible, tots els honors que s'acostumen per
als homes valents.

L'endemà marxen sense guia: els enemics combatent i allí on el lloc
era estret ocupant-lo per endavant, no cessen de barrar el pas. Quan
deturaven els primers, Xenofont, a la reraguarda, enfilant-se cap
als puigs, dissipava per als primers l'entrebanc del camí, procurant
col·locar-se més amunt dels obstaculadors. Quan la reraguarda era
atacada, Quirísof, enfilant-se amunt, i procurant posar-se més amunt
que els obstaculadors, dissipava per als de darrera l'entrebanc del
camí: i així s'ajudaven sempre mútuament, i vetllaven atentament els
uns sobre ets altres. Hi havia moments que els bàrbars donaven molt
a fer a les tropes que havent pujat tornaven a davallar perquè eren
tan àgils, que s'escapaven àdhuc fugint de prop: perquè de fet no
portaven sinó arcs i fones.

Eren uns excel·lents arquers: tenien un arc de vora tres colzes, i
fletxes de més de dos: per engegar-les tiraven la corda cap a baix
de l'arc, emparpalant-hi el peu esquerre. Les fletxes travessaven
els escuts i les cuirasses. Els grecs, quan ne recollien, les feien
servir de javalines adaptant-hi corretges. En tots aquells terrenys
els Cretesos van ser d'alló més útils: els comandava Estràtocles de
Creta.

(1) Formació que a més d'ésser compacta com la falanx tenint
l'aventatge d'una major mobilitat, feia possible una acció més
lliure i un múltiple desenrotllament de forces. A aquest fi les
companyies es desplegaven les unes al costat de les altres a la
dreta o a l'esquerra, segons que el punt a ocupar fos a la dreta o a
l'esquerra de la línia de marxa; però no s'estrenyien en línia, sinó
que deixaven entre elles espais. Característic de les columnes de
companyia és a més a més, que les enomòties (vint-i-cinquenes) no
estaven l'una al costat de l'altra, sinó l'una darrera l'altra, de
manera que la companyia tenia una profunditat major que el front.
(Bersi).



CAPÍTOL III

PAS DEL CENTRITES

Aquell dia s'allotgen en els llogarrets situats part d'amunt de la
plana que voreja el Centrites, un riu de dos pletres d'amplària que
separa l'Armènia dels país dels Carducs. Els grecs s'hi reposen,
contents de veure la plana. El riu és a sis o set estadis de les
muntanyes dels Carducs. S'hi van allotjar, doncs, molt a pler,
gràcies als queviures i al record de les moltes fatigues passades.
Perque en els set dies que havien travessat els Carducs, els havien
passat combatent constantment, i havien patit tants de mals, que ni
tots els soferts de la part del Rei i de Tissafernes. Amb el
pensament, doncs, d'ésser-ne alliberats, es van adormir dolçament.

A punta de dia, veuen a l'altra banda del riu cavallers armats, com
per barrar el pas, i part d'amunt d'aquests cavallers tot
d'infanteria arrenglerada en les costes, com per impedir l'entrada a
Armènia. Eren gent d'Orontas i d'Artucas, armenis, macedonis i
caldeus mercenaris. Es deia que el caldeus eren lliures i valents:
tenien per armes uns grans escuts de vímet i llances. Les costes
damunt les quals estaven formats, eren a tres o quatre pletres del
riu. Es veia un sol camí que hi conduís, i com fet de mà d'home. Va
ser per allí que els grecs intentaren el pas. Però en provar-ho,
se'ls palesa que l'aigua arriba més amunt del pit i que el corrent
és enasprit per uns grans còdols relliscosos, que no és possible de
conservar les armes dins l'aigua, i si no, el riu se'ls enduia; i
que posar-se-les al cim del cap, era oferir-se nu a les fletxes i
als altres trets. Es retiren, doncs, i s'acampen a la vora del riu.

Llavors, d'amunt la muntanya on havien passat la nit precedent,
veuen un gran nombre de carducs aplegats en armes. El descoratjament
dels grecs és gran, en veure la dificultat de travessar el riu, en
veure els que impedien el pas, en veure els carducs a punt
d'atacar-los per darrera quan passaran.

Aquell dia, doncs, i la nit següent restaren en un gran
embarblescament.

Però Xenofont tingué un somni; li va fer l'efecte que estava lligat
per unes traves, les quals, havent-se-li escorregut per elles
mateixes, el deixaren solt per caminar tant com volgués. A trenc
d'alba, se'n va a trobar Quirísof, li diu que té esperances que tot
anirà bé, i li conta el somni.

Quirísof se'n alegra, i els generals, presents tots cuiten a fer
sacrificis abans que el dia llueixi. Des de la primera víctima els
senyals són favorables. En tornar dels sacrificis, els generals i
els capitans donen ordre als soldats de dinar.

Mentre Xenofont dina, corren a ell dos joves perquè tothom sabia que
era permès d'acostar-se-li, dinant o sopant, i, si dormia, de
despertar-lo per dir-li qualsevol cosa que tingués a veure amb la
guerra. I llavors li conten que s'estaven replegant brossa per fer
foc, quan reparen a l'altra riba entre unes roques que davallen fins
al riu mateix, un vell, una dona i unes noies, que deixen dins una
balma de la roca com uns sacs de vestit. En veure'ls, els fa
l'efecte de poder passar-hi segurs: perquè aquell costat no era
accessible a la cavalleria enemiga. Es despullen, i dinen, i, punyal
en mà, proven de passar nus nedant: però avencen, passen sense
mullar-se les vergonyes, prenen els vestits i se'n tornen pel mateix
camí.

Tot d'una Xenofont fa ell mateix libacions, i dóna ordre de buidar
vi als joves per pregar als déus, que han fet veure el somni i el
passatge, de conduir a bon terme la resta. Fetes les libacions,
condueix de seguida els joves a la presència de Quirísof, i li conta
el fet. En haver-lo sentit, Quirísof fa també libacions. En havent
libat, dónen ordre de plegar bagatges, convoquen els generals i
escateixen la manera de passar millor el riu, de vèncer els enemics
que tenen en front i de no rebre cap dany dels que són darrera.
S'acorda que Quirísof anirà al cap i passarà amb la meitat de
l'exèrcit, que l'altre meitat s'esperarà amb Xenofont, i que les
atzembles i la turba passaran entremig dels dos destacaments.

Tot ben concertat, es posen en marxa; els joves serveixen de guies,
vorejant el riu cap a l'esquerra: el camí fins al gual era de sobre
quatre estadis.

Durant la marxa, els esquadrons de cavalleria enemiga avancen per
l'altra vora.

En ser al gual, damunt els marges del riu, posen les armes, i
Quirísof el primer, es corona, es despulla, pren les armes, i dóna
ordre a tots de fer altretant. Mana als capitans de formar les
companyies en columna (1), i de fer-se passar les unes a la seva
dreta i les altres a la seva esquerra. Al mateix temps els
endevinaires degollen victimes al riu. Els enemics engeguen els arcs
i les fones; però no arriben. Com que les víctimes donen senyals
favorables, els soldats entonen tots el pean, i criden l'alalà, al
qual s'ajunta el gisclet de totes les dones: perquè hi havia moltes
de cortesanes dins l'exèrcit.

Quirísof entra al riu, seguit dels seus. Xenofont, prenent amb ell
els soldats més llestos de la reraguarda, corre amb tota la seva
embranzida cap al gual que era a l'endret de l'entrada de les
muntanyes d'Armènia, fent veure de voler passar per allí i encloure
la cavalleria que vorejava el riu. Els enemics, veient que la gent
de Quirísof passava l'aigua fàcilment, veient que la gent de
Xenofont els corria cap a l'esquerra, tenen por de ser copats, i
fugen amb totes llurs forces cap a l'indret que, des del riu, duia a
les terres altes. En ser al camí, es dirigiren amunt cap a la
muntanya.

Lici, que comandava l'esquadró de cavalleria, i Esquines, que
comandava els peltastes de la divisió de Quirísof, veient fugir
l'enemic a bell córrer, el segueixen: els soldats criden que no es
quedaran enrera i que s'enfilaran amb ells per la muntanya. Quirísof
per la seva banda, en haver passat, no s'entreté a empaitar la
cavalleria, sinó que se'n puja de dret a les costes, que davallen al
riu, cap als enemics de dret. Els de dalt, veient fugir llur
cavalleria i els hoplites grecs arremetre, abandonen les altures que
dominen el riu.

Pel seu costat Xenofont, veient que a l'altra vora tot va bé, es
replega pel camí més curt cap al gual que passava l'exèrcit: perquè
ja s'obiraven els carducs davallant cap al pla per atacar els
darrerens. Quirísof era amo de les altures. Lici, amb uns quants
soldats, havent emprès l'empaitada, s'apodera de les atzembles
endarrerides, i, a més a més, d'algunes belles robes i vasos per
beure. Els bagatges dels grecs i la turba estant al punt de passar,
Xenofont es gira de front als carducs i els encara les armes. Dóna
ordre als capitans de formar cada companyia per vint-i-cinquenes,
desplegant cada vint-i-cinquena en un front de falanx pel costat de
l'escut, de manera que els capitans i els caps de vint-i-cinquena,
anessin del cantó dels carducs, i els caps-de-cua es col·loquessin
del cantó del riu.

Els carducs, quan veuen la reraguarda separada de la turba i reduïda
ja a un petit nombre, avencen més de pressa contra ella, cantant no
sé quins cants. Quirísof, per la seva banda, trobant-se en lloc
segur, envia a Xenofont els peltastes, els foners i els arquers, amb
ordre de fer allò que els manin. En veure'ls travessar Xenofont
envia un missatger i dóna ordre de romandre vora el riu sense
travessar-lo: després, quan ells començaran à travessar que s'hi
llencin a flanc i a flanc com si volguessin tornar a passar el riu,
la gent de tret amb la mà a la corretja de les javalines, i els
arquers amb les fletxes a l'arc: però sense avençar gaire dins el
riu. Al mateix temps ordena als seus, així que les pedres els
aconseguiran i faran soroll d'amunt els escuts, de cantar el pean, i
córrer cap als enemics: després, quan els enemics hauran girat
l'esquena, i des de la vora del riu la trompeta sonarà a càrrega, de
fer mitja volta pel cantó de la llança, seguint els caps-de-cua, de
córrer tots i passar com més de pressa, cadascú per on tingui el seu
rengle de manera de no entrebancar-se els uns als altres. Que el
millor soldat serà aquell que primer arribi a l'altra vora.

Els Carducs, veient que ja resten poques tropes, molts dels que
havien rebut ordre de romandre havent partit, uns per curar de les
atzembles, altres dels bagatges, altres de les aimies, ataquen
llavors de valent, i comencen a engegar els arcs i les fones. Els
grecs, entonant el pean, es llancen contra ells a la carrera. Ells
no els esperen, ja que anaven armats com s'hi va a les muntanyes,
suficientment per escometre i fugir, però no suficientment per anar
a les mans. En aquell instant el trompeter dóna el senyal: i els
enemics fugen encara molt més de pressa. Els grecs fan mitja volta i
fugen a través del riu corrents. Alguns dels enemics se n'adonen,
tornen corrents al riu i tiren fletxes damunt els grecs, dels quals
fereixen uns pocs. La majoria, però, ja els grecs eren a l'altra
vora, que encara se'ls veia fugir. Els qui havien vingut a
l'encontre dels bàrbars, havent-se portat com a homes i havent
avençat més que l'avinentesa no exigia, després tornen a passar el
riu amb la gent de Xenofont: i alguns d'ells són ferits.

(1) Vegi's la nota del capítol anterior.



CAPÍTOL IV

MARXA PER L'ARMÈNIA

En haver passat tots, formen cap al migdia, i avancen a través de
l'Armènia, país tot de plana amb lleus ondulacions: i fan no menys
de cinc parasangues; perquè no hi havia pobles vora el riu, a causa
de les guerres amb els carducs. El poble on arriben era gran: hi
havia un palau per al sàtrapa i la major part de les cases tenien
torres: els queviures abundaven.

D'allí en dues etapes avencen deu parasangues fins a deixar enrera
les fonts del Tigris. En tres etapes avencen quinze parasangues i
arriben al Telèboas. Era un riu bell, però no pas gran. Hi ha entorn
molts de caserius. Aquest lloc és apel·lat l'Armènia de cap a
ponent. El governador era Tiribazos, amic del Rei. Quan ell era
present, ningú més ajudava el Rei a pujar a cavall. Seguit d'uns
quants cavallers, ve al galop i envia un intèrpret a dir que voldria
conferenciar amb els caps. Els generals acorden d'escoltar-lo: i
avençant a l'abast de la veu, pregunten què desitja. Ell diu que
concertaria de bon grat una treva amb els grecs, que ni ell els
faria cap tort, ni ells cremarien les cases, prenent tants de
queviures com necessitessin. Els generals accepten i conclouen la
treva.

D'allí fan tres jornades plana a través, quinze parasangues.
Tiribazos els costeja amb les seves forces, a una distància de deu
estadis. Arriben a uns palaus, voltats de tot de pobles curulls de
queviures. Estant acampats, fa, durant la nit, una gran nevada. Al
matí, hom decideix d'acantonar les divisions i els generals per les
viles perquè no es veia un enemic, i tot semblava ser segur a causa
de la quantitat de neu. Allí hom troba provisions excel·lents,
bestiar, blat, vins rancis benolents, prunes, llegums de tota mena.
Amb tot, alguns homes dispersats del campament, diuen que han
atalaiat un exèrcit, i que del nit apareixien tot de fogueres. Els
generals creuen, doncs, que no és segur d'allotjar-se escampats, i
que és necessari de replegar novament l'exèrcit. Llavors torna a
reunir-se: més, perquè el temps semblava asserenar-se. Però aquella
nit mateixa cau una neu tan espessa, que cobreix les armes i els
homes ajaguts, i entumeix les atzembles. Feia molta peresa
d'aixecar-se, perquè la neu que queia damunt dels dorments els
comunicava una escalfor mentre no es fonia. Amb tot Xenofont havent
tingut la valentia d'axecar-se nu i d'asclar llenya, tot seguit se
n'aixeca un altre, li'n pren i es posa també a asclar-ne. Des
d'aquest moment els altres també s'aixequen, encenen foc i es fan
fregues. Perquè troben allí tot de matèries grasses, de les quals se
serveixen a tall d'oli d'oliva, tal com sagí, oli de sèsam,
d'ametlles amargues i de terebint. S'hi troben també esències dels
mateixos vegetals.

S'acorda tot seguit d'allotjar l'exèrcit pels pobles, perquè estigui
a cobert. Els soldats, amb força crits i alegria tornen als abrics i
als queviures. Solament tots aquells que en partir-ne l'altre
vegada, havien cremat les cases, ara en pagaven la pena, havent
d'atendar-se malament al ras. Durant la nit hom envia Demòcrates de
Temnos, amb uns quants homes, cap a les muntanyes, on els soldats
que s'havien dispersat deien d'haver vist focs. Aquest home passava
per haver informat amb veritat ja altres vegades, donant el que era
pel que era, i el que no era pel que no era. Havent-hi anat, diu que
no ha vist cap foc, però torna duent presoner un home que portava un
arc persa i un buirac i una sagaris (1) com la de les amazones. Li
pregunten de quin país és i diu que és persa, i que s'ha allunyat de
l'exèrcit de Tiribazos per cercar queviures. Li pregunten la força
d'aquest exèrcit i per quin fi s'és apleglat. Respon que Tiribazos
duu les seves pròpies tropes i mercenaris, càlibs i tàocs. Afegeix
que es prepara per llançar-se damunt els grecs al passatge de la
muntanya, en els freus, on el camí és únic.

En sentir aquest report, els generals són del parer de reunir
l'exèrcit. Tot d'una deixen una guàrdia comandada per Sofènet
d'Estimfal, i marxen, prenent per guia el presoner. Quan han passat
el cim de les muntanyes, els peltastes, que anaven davant, a penes
han reparat el campament de Tiribazos, sense esperar els hoplites hi
corren a grans crits. Els bàrbars en sentir l'aldarull no sostenen,
i fugen. Hom mata, amb tot, uns quants bàrbars: hom pren una vintena
de cavalls, així com la tenda de Tiribazos, i, dins la tenda, llits
amb peus d'argent, i vasos per beure i gent que es deien paneters i
copers. Els generals dels hoplites, en assabentar-se del fet, són
del parer de tornar com més de pressa al camp, de por que la guàrdia
deixada no sofreixi alguna escomesa. Fan tot d'una sonar la
trompeta, es repleguen, i arriben aquell mateix dia al camp.

(1) Destral de dos tallants.



CAPÍTOL V

LA NEU

L'endemà, sembla que cal marxar tan de pressa com es pugui, abans
que l'enemic s'aplegui de bell nou i ocupi els freus. Hom plega
bagatge tot d'una, i l'exèrcit avença a través d'un bon gruix de
neu, duent diversos guies. El mateix dia havent deixat enrera
l'altura on Tiribazos havia d'atacar, s'atenden.

Des d'allí fan tres jornades pel desert, quinze parasangues, fins a
l'Èufrates, i el travessen amb aigua al llombrígol. Es deia que les
fonts d'aquest riu no eren lluny. Des d'allí fan quinze parasangues
en tres etapes al través d'una plana coberta de neu. La tercera fou
rúfola: el vent mestral bufava de cara, cremant-ho tot i glaçant els
homes. Un dels endevinaires diu de fer un sacrifici al vent, i és
degollada una víctima: i tothom constata que la violència del vent
sembla parar. La neu tenia una braça de gruix: de manera que hi van
morir tot d'atzembles, d'esclaus i una trentena de soldats.

Passen la nit encenent foc: perquè hi havia molta de llenya al
campament: però els darrerament arribats no troben llenya. Els
primers vinguts, que havien encès foc, no permeten d'atansar-se al
foc als tardans, si no els donen part del blat o de l'altre
comestible qualsevol que tinguin. Comparteixen els uns amb els
altres cadascú el que té. On s'encenia foc, en fondre's la neu s'hi
feien uns grans forats fins al sòl, que permetien de mesurar el
gruix de la neu.

Hom marxa tot el día següent per la neu, i homes són atacats de
bulímia. Xenofont, a la reraguarda, havent trobat els homes que
jeien en terra, no sabia quina malaltia era. Però havent-li dit algú
que en tenia experiència, que eren els senyals evidents de la
bulímia, i que si menjaven alguna cosa es redreçarien, recorre els
bagatges, i si veia res de mengívol, ho dóna als malalts o els ho
envia a donar per aquells que són en estat de córrer. En haver pres
algun aliment, s'aixequen i continuen la marxa.

Avençant, Quirísof a entrada de fosc arriba en un poble, i encontra
dones i noies del país que portaven aigua prop de la font situada
davant la fortalesa. Elles pregunten als grecs quí són. L'intèrpret
respon en persa, que són tropes enviades al sàtrapa pel Rei. Elles
responen que el sàtrapa no és allí, sinó a la distància d'una
parasanga. Com era tard, entren dins la fortalesa amb les portadores
d'aigua i fan cap al comarca (1). D'aquesta manera Quirísof, i tots
els de l'exèrcit que van poder, van allotjar-se allí. Quant els
altres soldats, els que no poden acabar el camí passen la nit sense
menjar i sense foc: i hi va haver soldats que van morir.

Alguns enemics, que s'havien aplegat a la persecució dels grecs
rapinyen les atzembles que no han pogut seguir, i lluiten entre ells
pel repartiment. Hom deixa també enrera els soldats a qui la neu
havia fet malbé els ulls, o a qui del fred se'ls havien podrit els
dits dels peus. Per a la vista una protecció era de portar alguna
cosa negra davant dels ulls quan es marxava, i per als peus
bellugar-los sense tenir-los mai quiets, descalçant-se per a la nit.
Però tots els qui s'adormien calçats, les corretges se'ls ficaven
dins els peus, i les sandàlies se'ls glaçaven entorn: perquè
havent-se espatllat les sandàlies velles, havien fet carbatines (2)
de cuiro de bou recent escorxat. Per aquestes necessitats, alguns
soldats havien quedat endarrerits; els quals veient un indret negre,
per haver-ne fugit la neu, havien cregut que és que s'havia fos: i
de fet s'havia fos a causa d'una deu que treia baf no gaire lluny en
una vall. S'havien dirigit cap aquell cantó, s'hi havien assegut, i
es negaven a marxar.

Xenofont, a la reraguarda, en tenir-ne esment, els conjura de totes
les maneres i per tots els mitjans, a no endarrerir-se, dient-los
que ve a l'encalç un gran aplec d'enemics. Acaba per enutjar-se.
Ells demanen que els degollin: perquè els és impossible de fer un
pas. Llavors s'acorda que el millor a fer, és d'esfereir els
perseguidors, si es podia, perquè no caiguessin damunt d'aquella
gent espeuada. Ja era fosc. Els enemicos avancen, amb un gran
aldarull, disputant-se el que havien pres. Llavors la reraguarda,
com a soldats sans que eren, s'aixeça i corre cap als enemics: en
tant els espeuats, cridant tan fort com podien, colpegen els escuts
amb les llances. Els enemics, esporuguits, es llencen per la neu
dins una vall, i ningú fa sentir més la veu.

Xenofont i els seus, prometen als malalts, que l'endemà tornarà
alguna gent a ells, i continuen la marxa. No havien fet quatre
estadis, que troben en mig del camí d'altres soldats reposant damunt
la neu, sense cap guàrdia muntada. Els fan aixecar. Ells diuen que
els de davant s'han aturat. Xenofont, avençant el mateix, envia
davant d'ell els peltastes més vigorosos, amb l'ordre d'inspeccionar
què és que priva. Li reporten, que tot l'exèrcit descansa igualment.
Llavors la divisió de Xenofont fa nit en aquell mateix indret, sense
foc i sense sopar, i estableix les sentinelles que pot. En apuntar
el dia, Xenofont envia els soldats més joves als malalts, amb
l'ordre d'obligar-los a aixecar-se i a partir. Al mateix moment
Quirísof envia del poble a inspeccionar com estava la cua. Hom veu
amb alegria aquests missatgers; els remeten els malalts perquè els
portin al campament, i parteixen. No havien fent vint estadis, que
ja eren al poble on s'allotjava Quirísof. En ser tots junts,
judiquen que les divisions poden sense perill atendar-se pels
pobles. Quirísof resta on era, i els altres, havent-se fet a sort
els pobles que veien, hi fan cap cadascú amb els seus homes.

Allí Polícrates d'Atenes, capità, demana que se l'hi deixi anar a
ell.

Prenent soldats lleugers, corre a la vila escaiguda a Xenofont,
sorprèn tots els vilatans i el comarca, pren disset poltres criats
per al tribut del Rei, i la filla del comarca, maridada de feia nou
dies: el seu marit havia sortit a caçar la llebre, i no va ser
agafat dins les viles. Les habitacions eren sota terra: l'obertura
és com la d'un pou, però a baix són vastes: hi ha eixides excavades
per al bestiar, però les persones davallen amb una escala. Dins
aquestes habitacions hi havia cabres, ovelles, bous, aviram i cries
de tota mena. El bestiar tot és mantingut dins de fenc. Hi havia
també blat, ordi, llegum, i vi d'ordi en vasos. S'hi veia surar
l'ordi fins a ran mateix de les vores, així com canelles, les unes
més grans, les altres més petites, i sense nusos. Calia, quan algú
tingués set, aplicar-se'n una a la boca i xuclar. Aquesta beguda és
molt forta, si no s'amera amb aigua: però deliciosa per a qui hi és
avesat.

Xenofont fa sopar amb ell el comarca, i l'exhorta a animar-se, dient
que no el privarà dels fills, i que en partir el rescabalaran
omplint-li la casa de queviures, només que vulgui posar l'exèrcit en
bon camí, fins a ser en una altra nació. Ell promet, i en prova de
bona voluntat revela on és colgat el vi. Acantonats així per aquella
nit, els soldats s'adormen en l'abundància de tots els béns, tenint
però sempre sota una guàrdia de vista el comarca i els seus fills.

L'endemà Xenofont pren amb ell el comarca i se'n va a trobar
Quirísof. En cada vila on passa, visita els que hi són acantonats, i
per tot arreu els troba regalats i fent platxèria: enlloc no el
deixen partir que no s'hagi assegut amb ells a dinar. No hi havia
indret, on damunt la mateixa taula no s'hi veiés carn d'anyell, de
cabrit, de porc, de vedell, d'aviram, amb pa a dojo, de forment i
d'ordi. Quan per afecte es volia beure a la salut d'algú, se'l duia
fins al vas d'on calia beure, cap jup, morrejant, a tall de bou. Es
va permetre al comarca de pendre el que volgués. Ell no va acceptar,
sinó que per tot on veia algun parent seu, se l'enduia.

En fer cap a Quirísof, troben també els d'aquest acantonament
coronats amb garlandes de fenc sec, i fent-se servir per infants
armenis, vestits amb les túniques bàrbares. Els ensenyaven per
signes, com a sords, el que havien de fer.

Quirísof i Xenofont, després dels compliments d'amistat, pregunten
plegats al comarca, per medi de l'intèrpret que sabia el persa quin
país era aquell. Ell respon que l'Armènia. Li pregunten de bell nou,
per a qui crien els cavalls. Diu que és un tribut per al Rei;
afegeix que el país veí és el dels Càlibs, i indica el camí que hi
mena.

Xenofont aleshores parteix, duent el comarca a la seva família, i li
dóna un cavall que havia pres, una mica vell, a fi que el criï per
immolar-lo; havia sentit dir que era consagrat al Sol, i tenia por
que no es morís: perque estava rendit de la marxa. Pren després per
ell un poltre i en dóna un a cadascun dels generals i dels capitans.
Els cavalls d'aquell país eren més petits que els de Pèrsia però amb
molt més urc. El comarca ensenya als grecs d'embolicar amb sacs les
potes dels cavalls i de les atzembles, quan els menaran per la neu:
perquè sense aquests sacs, s'hi enfonsen fins al ventre.

(1) El cap de la vila.

(2) Sandàlies de pagès, fetes d'una sola peça de cuiro sense curtir.



CAPÍTOL VI

ATAC D'UNA POSICIÓ DELS CÀLIBS

Era el vuitè dia. Xenofont remet el guia a Quirísof, i deixa al
comarca tota la gent de casa seva, llevat del seu fill, a penes
adolescent. El qual és confiat a la guarda d'Epístenes d'Amfípolis,
i, si el pare es comporta bé, el deixaran anar juntament amb el seu
fill. Porten després a casa seva tot el que poden, i havent plegat
bagatge, parteixen. El comarca els serveix de guia a través de la
neu, sense anar lligat. Ja eren a la tercera etapa quan Quirísof
s'enfurisma contra ell perquè no els mena a cap vila. Ell diu que no
n'hi ha en aquella contrada. Quirísof el colpeja, i no el fa lligar.
Llavors, a la nit s'escapa corrents, abandonant el fill. Aquesta va
ser l'única diferència que hi va haver entre Quirísof i Xenofont
durant la marxa, els maltractes i la negligència amb el guia.
Epístenes es va enamorar del l'infant, se l'endugué al seu país, i
va fer-se'n servir amb tota la fidelitat.

Després d'això fan set etapes, a cinc parasangues per dia, fins a
les vores del Fasis, riu ample d'un pletre. D'allí fan dues etapes,
deu parasangues. Damunt les altures que donen al pla, se'ls
presenten Càlibs, i Tàocs i Fasians. Quirísof, obirant els enemics
en els cims, detura la marxa a una distància de trenta estadis, per
no atansar-se a l'enemic amb les tropes en ala: i dóna avís als
altres de fer avençar les companyies de manera que l'exèrcit vagi en
formació de falanx. En haver vingut la rerassaga, convoca els
generals i els capitans i parla així:

-Els enemics, com veieu, ocupen els cims de la muntanya: es tracta
d'escatir la manera de combatre amb més èxit. Per la meva banda, sóc
del parer de donar avís als soldats de dinar, i de deliberar entre
nosaltres si és avui o demà que s'acorda de passar la muntanya.

-Jo- diu Cleanor, -crec que cal dinar com més de pressa millor,
córrer com més de pressa a les armes i marxar contra aquella gent.
Plerquè si ens entretenim el dia d'avui, els enemics que ara ens
veuen s'envalentiran més, i envalentint-se aquests és probable que
n'atreguin més d'altres.

Després de Cleanor, Xenofont diu:

-Jo ho entenc així. Si és necessari de combatre, cal preparar-nos a
combatre com més vigorosament: però si no volem sinó passar de la
manera més fàcil possible, crec que cal examinar com fer-ho per
rebre com menys ferides i per perdre com menys homes millor. La
muntanya, pel que podem veure, s'estén a més de seixanta estadis, i
no apareixen enlloc enemics que ens observin, excepte en aquest
camí. Val doncs molt més provar de sorpendre d'amagat alguna posició
desguarnida de la serra, i arrabassar-la guanyant per mà l'enemic,
si podíem, que no pas atacar llocs forts i homes ben preparats.
Perquè és molt més fàcil d'anar per un puig escarit, sense combatre,
que no pas per un terreny pla, havent-hi enemics per tot. De nit,
sense combatre, hom veu millor on posa els peus, que no pas de dia
combatent. En fi, un camí esgalabrós és més favorable per als peus
de qui no combat, que no pas un camí llis per a qui li tusten el
cap. No crec doncs impossible una sorpresa, ja que ens és permès de
marxar de nit, de manera de no ser vistos, i podem fer un tomb que
no donariem lluc de nosaltres. I em sembla, que fingint un atac per
aquest cantó, trobarem l'altra part de serra més desguarnida: ja que
els enemics restarien ací en major nombre. Però, ¿què vaig jo a
ficar-me en astúcies? Sento a dir, Quirísof, que vosaltres els
Lacedemonis que pertanyeu a l'estament dels iguals, us exerciten des
de petits al lladruny: i que no és vergonyós, sinó honrós de furtar
tot allò que no priva la llei. Per furtar amb la major traça
possible, i per assajar de fer-ho en secret, és de llei entre
vosaltres que si us deixeu agafar robant, sóu fuetejats. Ara és
doncs el moment de lluir la teva educació, i d'anar amb compte a no
deixar-nos agafar robant la serra, a fi de no rebre una mà de cops.

-Però amb tot- diu Quirísof -jo sento a dir també que els atenesos
sóu terribles en això de robar el tresor públic, i que, malgrat del
terrible perill que corre el lladre, són els més distingits els que
més roben, si tanmateix són els més distingits els que judiqueu
dignes de les magistratures. De manera, que és també per a tu el
moment de lluir la teva educació.

-Estic disposat- diu Xenofont -en ser que haurem sopat, a anar amb
la meva rerassaga a apoderar-nos del puig. Tinc guies: els gimnetes
han pres en una emboscada alguns dels lladres que ens seguien. I per
ells sé que la muntanya no és pas impracticable, sinó que s'hi
pasturen cabres i bous; de manera que, un cop siguem amos d'una part
de la muntanya, hi haurà pasos fins per a les atzembles. Espero per
altra banda que els enemics no resistiran, quan ens veuran al mateix
nivell d'ells, dalt els cims; ja que ara no volen pas davallar
contra nosaltres a igual terreny.

Quirísof digué llavors:

-Però ¿per què hi has d'anar tu i deixar la reraguarda? Envia-n'hi
d'altres si no es presenten voluntaris.

Tot d'una Aristònim de Metídria s'ofereix amb hoplites; Aristeu de
Quios i Nicòmac d'Eta, amb gimnetes. És convingut que, quan seran
amos dels cims, encendran tot de focs. Fetes aquestes convencions,
dinen. En acabat de dinar, Quirísof mena tot l'exèrcit a deu estadis
si fa no fa de l'enemic, per millor simular una escomesa per aquell
cantó.

Després de sopar, i vinguda la nit, el destacament parteix,
s'apodera del puig, i la resta descansa. Els enemics, veient la
muntanya ocupada, es desperten i encenen tot de focs durant la nit.
En fer-se de dia, Quirísof, després d'haver sacrificat, mena pel
camí, mentre els que s'havien apoderat de la muntanya carreguen per
les altures. La majoria dels enemics havien restat al cim de la
serra; i una part solament havia avençat a l'encontre dels grecs de
dalt; però abans que el gros dels dos exèrcits s'encontrés, les
tropes de les altures vénen a les mans, i els grecs vencen i
persegueixen. Llavors els peltastes grecs de la plana corren a la
carrera contra els que s'havien arrenglerat en batalla, i Quirísof
segueix de pressa al pas amb els hoplites. Els enemics romasos al
camí, veient vençuts els de dalt, fugen: i en mor un gran nombre.
S'agafen molts escuts; els grecs, rompent-los amb els ganivets, els
inutilitzen. Pujant a les altures, sacrifiquen, drecen un trofeu,
tornen a davallar al pla, i fan cap a viles curulles de tota mena de
béns.



CAPÍTOL VII

«EL MAR! EL MAR!»

D'aquestes, marxen cap al país els Tàocs, en cinc jornades, trenta
parasangues. Els queviures manquen: perquè els Tàocs habitaven llocs
forts, on havien transportat totes llurs provisions. Arribats en un
indret on no hi havia ciutat ni cases, però on eren reunits bon
nombre d'homes i de dones i de bestiar, Quirísof el fa atacar de
seguida. La primera divisió es decandeix i n'avença una altra i
després una altra. Perquè no era possible de voltar aquest fort amb
tropes compactes, espadat com era per tot. Xenofont havia arribat
amb els peltastes i els hoplites de la reraguarda. Llavors Quirísof
li diu:

-Véns al punt. Cal pendre la posició; perquè l'exèrcit no té
queviures si la posició no és presa.

Llavors deliberen, i preguntant Xenofont què priva d'entrar-hi, diu
Quirísof :

-Aquell passatge que veus, és l'únic, i quan algú prova de passar
per allí, fan rodolar pedres daltabaix d'aquell penyal que el
domina: i qui és atrapat, mira com l'adoben.

I al mateix temps ensenya homes amb les cames i les costelles
rompudes.

-¿Si acaben les pedres- diu Xenofont -hi haurà alguna altra cosa, o
bé res que privi de passar? Perquè en front no veiem sinó aquells
pocs homes, i encara, d'aquests, només dos o tres d'armats. És un
espai, com veus, a penes de tres mitjos pletres, el que hem de
travessar sota els cops. Un pletre sencer és cobert de grans pins
espesos, darrera els quals, els homes que s'hi escudin, ¿què han de
sofrir ni de les pedres que tirin ni de les que facin rodolar? Resta
doncs mig pletre, si fa no fa, a travesar corrents, quan les pedres
hauran cessat.

-Però- diu Quirísof -així que començarem a avençar cap al flotó, les
pedres ens plouran damunt.

-Això precisament caldria:- respon Xenofont -perquè acabaran més
aviat les pedres. Anem, avencem cap a un indret, des d'on hi hagi
menys de tros a córrer per passar, si podem, i des d'on la retirada
sigui més fàcil, si volem.

Això dit, Quirísof i Xenofònt avancen amb Cal·límac de Parràsia,
capità: perquè ell tenia el comandament dels capitans de la
rerassaga aquell dia. Els altres capitans resten a cobert. Llavors
parteixen cap a sota els arbres una setantena d'homes, no en colla,
sinó un per un, cadascun guardant-se tant com pogués.

Agàsias d'Estimfal i Aristònim de Metídria, que eren també capitans
de la rerassaga, i d'altres, s'estan drets fora de l'arbreda; perquè
no era segur d'estar-se entre els arbres més d'una companyia.
Cal·límac imagina llavors un bon mitjà. Corre dues o tres passes de
l'arbre sota el qual era: així que les pedres plouen, es retira
llestament. A cada correguda, gasten més de deu carretades de
pedres. Agàsias, quan veu Cal·límac el que feia, que tot l'exèrcit
se'l mirava, tement que no arribés el primer a la posició, sense
cridar a la seva vora ni Aristònim, que li era veí, ni Euríloc de
Lusos, els dos amics seus, ni a ningú més, avença ell sol, i els
passa davant a tots. Cal·límac, que el veu passar, l'agafa del
vorell de l'escut: però al mateix temps Aristònim de Metídia corre i
els ultrapassa, i després d'ell Euríloc de Lusos: perquè tots volien
prevaler a valentia i es disputaven entre ells: i així rivalitzant,
prenen la plaça. En efecte, un cop van fer irrupció dins, no va
caure de dalt una pedra més.

Llavors va haver-hi un espectacle horrible. Les dones, llençant les
criatures, s'estimbaven tot seguit elles mateixes, i els marits
igualment. Eneas d'Estimfal, capità, veient que corria a estimbar-se
un home vestit d'una bella túnica, se li agafa per retenir-lo. Però
el bàrbar l'arrossega, i tots dos desapareixen rodolant de pedra en
pedra, i moren. Molt poca gent va ser feta presonera allí: però s'hi
van trobar molts de bous, i d'ases i de bens.

D'allí avancen, en set etapes, cinquanta parasangues, a través del
país dels Càlibs. És el més bel·licós dels pobles pels quals hom va
passar, i calgué arribar a les mans. Portaven cossets de lli fins a
sota el ventre, i en comptes de faldars, una espessor de cordes
entortolligades. Tenien també gamberes, cascos, i a la cintura un
sabret de la mena del punyal lacedemoni, amb el qual degollaven els
presoners que podien fer: i després de tallar-los el cap, marxaven
portant-lo. Cantaven i dansaven, quan els enemics eren a la vista
d'ells. Tenien també una pica d'una quinzena de colzades, amb una
sola punta. Romanien dins les ciutats; després que els grecs havien
passat, els seguien sempre a punt de combatre. Habitaven en els
llocs forts, on havien transportat els queviures: de manera que els
grecs no podent-ne pendre, visqueren del bestiar agafat als tàocs.
D'allí els grecs fan cap al riu Hàrpasos, ample de quatre pletres;
després fan quatre jornades a través del país dels Escitens, vint
parasangues, per un pla fins a uns caserius: en els quals romanen
tres dies i es proveeixen.

D'allí caminen quatre jornades, vint parasangues, fins a una ciutat
gran, floreixent i poblada, que s'anomena Gímnias. Des d'ella el
governador del país envia als grecs un guia, perquè els condueixi
pel territori dels seus enemics. Aquest ve i diu que els durà en
cinc dies a un indret des del qual atalaiaran el mar: si no,
s'ofereix a morir. Guia en efecte, i en ser que ha fet entrar
l'exèrcit en terra enemiga, exhorta a cremar-ho i destruir-ho tot:
la qual cosa prova que havia vingut per amor d'això i no per bona
voluntat envers els grecs.

Al cinquè dia arriben a la muntanya sagrada. El nom d'aquesta
muntanya és Teques. Quan els primers són al cim, i obiren el mar,
tot és cridòria. En sentir-los Xenofont i la reraguarda s'imaginen
que la davantera, és atacada per altres enemics: perquè la cua era
perseguida, per la gent del país incendiat. La reraguarda n'occeix
alguns i n'agafa vius uns altres, havent parat una emboscada; i pren
una vintena d'escuts de vímet, recoberts d'un cuiro de bou cru amb
el pèl.

Ara, com que la clamadissa creix, i s'acosta, nous soldats s'ajunten
continuament, a bell córrer, als que criden, i com més el nombre
augmenta més augmenten els crits, sembla a Xenofont que deu
esdevenir-se alguna cosa més greu. Munta a cavall, pren amb ell Lici
i els cavallers, i s'adelanta a l'ajuda: però tot d'una sent que els
soldats criden: El mar! El mar! i es feliciten ells amb ells.

Llavors tothom acut, rerassaga, equipatges i cavalls. Arribats tots
a la cima, tothom s'abraça, soldats i generals i capitans, amb
llàgrimes als ulls. I tot d'un cop, sense saber de qui ve l'ordre,
els soldats porten pedres i aixequen un gran claper. Hi posen una
munió de cuiros de bou, de bastons i d'escuts de vímet, presos a
punta de llança: el guia mateix trosseja els escuts i excita els
altres a fer-ho. Després d'això, els grecs acomiaden aquest guia,
donant-li del comú un cavall, una copa d'argent, un agenç persa i
deu darics. Ell demanava sobretot anells, i en va rebre molts dels
soldats. Els indica llavors un poble on s'acantonaran, i el camí per
anar fins als Macrons; després, en fer-se de vespre, parteix durant
la nit i desapareix.



CAPÍTOL VIII

EL PAÍS DELS MACRONS: ARRIBADA A TRAPEZUNTA

D'allí, els grecs fan quatre jornades, a través del país dels
Macrons, deu parasangues. El primer dia arriben al riu, que limita
el país dels Macrons i el dels Escitens. Teníen a la dreta el
terreny més rost que es pugui imaginar, i a l'esquerra un altre riu,
amb el qual aiguabarrejava el que feia de frontera, i que calia
travessar. La riba era plantada d'arbres minsos però espessos. Els
grecs bo i avençant, anaven tallant-los, escarrassant-se per sortir
d'aquell terreny com més aviat millor. Però els Macrons, armats
d'escuts de vímet i llances, revestits de túniques de clin, s'havien
arrenglerat a l'altra banda del gual. S'encoratjaven entre ells i
tiraven pedres al riu: però no arribaven ni ferien a ningú.

Llavors un peltaste, que deia haver estat esclau a Atenes, es
presenta a Xenofont, dient que sabia la llengua d'aquella gent.

-Jo crec- diu -que aquí és la meva pàtria: i si res no s'hi oposa,
vull conversar amb ells.

-Res no te'n priva- diu Xenofont, -conversa-hi, i assabenta't de
primer, qui són.

Ells responen, a la seva pregunta, que són Macrons.

-Pregunta'ls, doncs- diu Xenofont -per què s'han arrenglerat contra
nosaltres i necessiten ser els nostres enemics.

Ells responen:

-Perquè vosaltres heu vingut a la nostra terra.

Els generals els fan dir que el que és de mal no els en faran:

-Hem fet la guerra al Rei, ens en tornem a Grècia i volem arribar al
mar.

Pregunten ells si els en donarien penyores.

Els grecs responen que els abellirà de donar-ne i de pendre'n.

Llavors els Macrons donen als grecs una pica bàrbara, i els grecs
als Macrons una de grega. Aquestes deien ells que eren les penyores:
uns i altres prenen els déus per testimonis.

Després d'aquestes penyores, els Macrons ajuden a tallar els arbres,
obren el camí, com per fer passar a l'altra riba; es mesclen amb els
grecs, els forneixen tot el mercat que poden i els acompanyen durant
tres dies, fins a haver dut els grecs a les fronteres dels Colcs.

Allí hi havia una muntanya alta, però accessible, al cim de la qual
apareixen els Colcs, arrenglerats en batalla.

D'antuvi els grecs es formen en falanx per marxar contra el puig:
però després, els generals són del parer de reunir-se i deliberar
sobre la millor manera d'atac.

Xenofont diu que seria del parer de deixar córrer la falanx, i de
marxar en columnes de companyia.

-Perquè la falanx es desllorigarà aviat: aquí trobarem la muntanya
avinent, allí malavinent. Això produirà de seguit un descoratjament,
quan ordenats en falanx es veurà que aquesta es descompon. Després,
si marxem a molts homes de fons, els enemics ens desbordaran i faran
servir les tropes que ens desbordin, per al que vulguin. Si al
contrari, marxem a pocs homes de fons, no seria gens estrany que la
nostra falanx fos tallada a trossos, per l'atapeïment de trets i
d'homes que ens cauran damunt. Si això s'esdevé en un punt, tot
anirà malament per a la falanx sencera. Però em sembla a mi que si
fem columnes de companyia, deixant entre les columnes prou interval
perquè les columnes extremes quedin fora de les ales de l'enemic,
d'aquesta manera amb les companyies extremes quedarem fora de la
falanx enemiga i al cap de les columnes de companyia avençaran els
millors dels nostres, al mateix temps que cada columna marxarà per
on el camí sigui més practicable. No serà fàcil, als enemics, de
penetrar en els intervals, havent-hi piques a banda i a banda; no
els serà tampoc fàcil de destroçar una columna que marxa en formació
dreta (1). Si una de les columnes és oprimida, la més veïna la
socorrerà; i així que una de les columnes haurà pogut pujar a la
cima, ni un dels enemics no resistirà més.

Així s'acorda: es formen les columnes de companyia. Xenofont va de
la dreta a l'esquerra i diu als soldats:

-Companys, aquesta gent que veieu és l'únic entrebanc que ens priva
de ser ja allà on fa tant de temps que glatim d'arribar. Cal, si
podem, menjar-nos-els crus.

Quan cadascú és al seu lloc i se són formades les columnes dretes,
es troben una vuitantena de companyies d'hoplites, cada companyia de
gairebé cent homes. Els peltastes i els arquers són dividits en tres
cossos: els uns part de fora l'ala esquerra: els altres part de fora
la dreta, els altres al mig: cada cos és de gairebé sis cents homes.

En acabat d'això, els generals fan circular l'ordre de fer
pregueres: i havent pregat i cantat el pean, avencen. Quirísof i
Xenofont, amb llurs peltastes, marxen desbordant la falanx enemiga.
Els enemics, en veure'ls, corren a llur encontre, estenen la línia,
els uns, cap a la dreta, els altres cap a l'esquerra: però
descomparteixen llur falanx i deixen un gran buit al mig. En
veure'ls esportellar-se, els peltastes arcadians, que comandava
Esquines Acarnaniès, creguts que fugen, hi corren amb tota
l'embranzida, i s'enfilen així els primers al cim del puig. Els
segueix el cos d'hoplites arcadians, que comandava Cleanor
d'Orcomen.

Els enemics, quan els grecs comencen a córrer, no es sostenen més i
emprenen la fuga, l'un girant-se per un cantó, l'altre per un altre.
Els grecs arribats dalt, s'atenden en diversos caserius proveïts de
queviures abundosos.

No va haver-hi res que fos extraordinari, si no és que hi havia allí
molts de ruscs, i que tots els soldats que van menjar bresques, van
tenir desvarieig, vòmits i un escolament per baix, que no n'hi havia
cap que pogués tenir-se dret. Els qui n'havien menjat poc, semblaven
gent absolutament embriaga: els qui molt, boigs furiosos, d'altres
fins moribunds. Així molts jeien per terra com després d'una
desfeta: hi havia un gran decandiment. L'endemà però no havia mort
ningú, i el desvarieig cessà cap a la mateixa hora. Al terç i quart
dia, tothom es llevà com després d'una purga.

D'allí fan dues etapes, set parasangues í arriben a la vora del mar,
a Trapezunta, ciutat grega, poblada, en el Pontus-Euxí, colònia de
Sinope, en el país dels Colcs. Hom hi sojorna una trentena de dies
en els pobles dels Colcs: i des d'allí, feien excursions de saqueig
per la Còlquida. Els trapezuntins estableixen un mercat en el
campament, acullen els grecs i els fan presents d'hostatgia, bous,
farina d'ordi, vi. Negocien així mateix en favor dels Colcs del
veïnatge, que habitaven la major part del pla, i de part d'ells
vénen també bous com a presents d'hostatgia. Després d'això hom es
prepara per a fer els sacrifics promesos: perquè havien vingut prou
bous per oferir a Zeus Salvador i a Hèracles i als altres déus els
sacrificis promesos per un feliç guiatge. Celebren igualment jocs
gímnics damunt la muntanya on eren atendats: i trien Draconti
d'Esparta, que essent infant havia fugit de la seva pàtria, per
haver mort, sense voler, un altre infant d'una ganivetada, per tenir
cura de la carrera i presidir els jocs.

Acabat el sacrifici, les pells són donades a Draconti, i hom li
prega de conduir els grecs al lloc on havia estat feta la pista. Ell
designa el mateix lloc on s'esqueien:

-Aquest turó- diu -és excel·lent per córrer en la direcció que hom
voldrà.

-Però,- li diuen -¿com podran lluitar en un terreny tan aspre i
boscós?

Ell respon:

-Es farà més mal qui caigui.

Infants, la majoria presoners, corren l'estadi, i més de seixanta
cretesos la carrera llarga; altres s'exerciten a la lluita, al
pugilat, al pancraci. Era bell de veure. Perquè havien davallat
molts de lluitadors, i, com que els companys miraven, hi havia una
gran emulació. Els cavalls també corregueren. Calia baixar al galop
una costa, en havent arribat a la vora del mar tombar, i remuntar
fins a l'ara. Costa avall, molts anaven de rodolons: costa amunt,
els cavalls pujaven el pendís al pas, amb fadiga. D'aquí gran
cridòria, i rialles, i encoratjaments.

(1) «Columnes dretes» és el nom amb que Xenofont designa literalment
aquesta formació, que sembla ésser de invenció seva.



I N D E X

PRÒLEG

LLIBRE PRIMER

CAP.  I.-Causes de la guerra. Preparatius.
 "   II.-Marxa de Sardes a Tars.
 "  III.-Revolta dels soldats.
 "   IV.-Marxa fins a l'Èufrates.
 "    V.-Marxa a través de l'Aràbia Deserta.
 "   VI.-Traició d'Orontas.
 "  VII.-Arribada a Babilònia.
 " VIII.-Batalla de Cunaxa i mort de Cirus.
 "   IX.-Elogi de Cirus.
 "    X.-Segona part de la batalla.

LLIBRE SEGON

CAP.  I.-Deliberació dels grecs. Ambaixada de Falinos.
 "   II.-Començament de la retirada.
 "  III.-Treva amb el Rei i amb Tissafernes.
 "   IV.-Marxa amb Arieu i Tissafernes. Neix la desconfiança.
 "    V.-Traició de Tissafernes.
 "   VI.-Semblança dels generals assassinats.

LLIBRE TERCER

CAP.  I.-Descoratjament dels grecs. Discurs de Xenofont i elecció de
         nous generals.
 "   II.-Assemblea dels soldats i preparatius per a la marxa.
 "  III.-Partença dels grecs. Són perseguits.
 "   IV.-Continua la marxa dels grecs, perseguits per Tissafernes.
 "    V.-Arribada a la muntanya dels Carducs.

LLIBRE QUART

CAP.  I.-Arribada al país dels Carducs. Primeres dificultats.
 "   II.-Presa de l'altura i marxa a través de la serra.
 "  III.-Pas del Centrites.
 "   IV.-Marxa per l'Armènia.
 "    V.-La neu.
 "   VI.-Atac d'una posició dels Càlibs.
 "  VII.-«El mar! el mar!»
 " VIII.-El país dels Macrons. Arribada a Trapezunta.








VOLUM SEGON.



ADVERTIMENT

[Tot allò que feren els grecs durant l'expedició a les terres altes
amb Cirus, i durant llur marxa fins a la mar que s'anomena el Pontus
Euxí; i com arribaren a Trapezunt, ciutat grega, i com oferiren els
sacrificis que per llur salvació havien promès tot d'una que
arribessin en terra amiga, ha estat exposat en els llibres
precedents.]




LLIBRE V



CAPÍTOL PRIMER

PARTENÇA DE QUIRÍSOF; DISCURS DE XENOFONT

Després d'això es reuneixen i deliberen sobre el camí que resta.
S'aixeca el primer Antileó de Túrion, i parla en aquests termes:

-El que és jo,- diu,-companys, ja desdic de plegar bagatges, d'anar,
de córrer, de portar les armes, de marxar en formació, de muntar la
guàrdia i de combatre: desitjo ja un repòs de tots aquests fatigs.
Puix que som vora el mar, vull fer embarcar el que resta, i estès i
dormint com Ulisses, arribar fins a Grècia.

En sentir això, els soldats exclamen amb un gran aldarull, que ha
parlat bé. Un altre repeteix les mateixes paraules, i després d'ell
tots els presents. Llavors Quirísof s'aixeca i parla així:

-Tinc per amic, companys, Anaxíbios, que s'escau en aquest moment a
ésser cap d'un estol. Si m'envieu a ell, espero tornar amb les
trirrems i els bastiments de transport que calen per dur-nos. I ja
que tanmateix voleu embarcar-vos, espereu-vos fins que jo torni: i
tornaré aviat.

En sentir aquestes paraules, els soldats s'alegren, i voten que
Quirísof s'embarqui com més aviat millor.

Després d'ell, Xenofont s'aixeca i parla així:

-Quirísof és enviat a cercar bastiments, i nosaltres romandrem. El
que em sembla, doncs, convenient de fer durant aquesta estària, jo
us ho diré. De primer, cal procurar-nos queviures del país enemic:
perquè ni tenim un mercat suficient, ni diners per a comprar sinó a
uns pocs mercaders: a més a més, aquesta terra és enemiga: hi ha
perill, doncs, que molts dels nostres es perdin, si avanceu sense
cura i sense precaució a la percaça de queviures. Crec, doncs, que
cal pendre els queviures per medi d'escamots de farratgers;
altrament, sense errar a la ventura, si voleu salvar-nos, i
vetllant-hi tots.

Així s'acorda.

-Escolteu encara. Alguns de vosaltres sortireu a la presa. Penso,
doncs, que és millor que qui vagi a sortir ens ho digui, i ens
indiqui on, a fi que sapiguem el nombre dels qui surten i dels qui
resten, i que preparem si cal res, i que si convé portar socors a
algú, sapiguem on cal córrer, i si algú dels inexperimentats medita
una empresa, ho deliberem amb ell i provem de saber contra quina
força anirà.

S'aprova també.

-Penseu encara en això- diu -L'enemic, per la seva banda, té lleure
per rapinyar, i raó per armar-nos paranys, ja que ens hem apoderat
del que és d'ells. És apostat dessobre nostre. Crec, doncs, que
calen guàrdies tot al voltant del campament. Si ens dividim en
companyies per guardar i vigilar, els enemics podran caçar-nos
menys. I mireu encara una cosa. Si sabíem de cert que Quirísof
tornarà amb bastiments suficients, no caldria res del que us vaig a
dir: però, com que ara això no és segur, sóc del parer de
proveir-nos aquí mateix de bastiments. Perquè si torna duent-ne,
havent-n'hi aquí a mà en tindrem més abundor per navegar-hi; si no
en duu, farem servir els d'aquí. Jo veig sovint bastiments que
voregen aquesta costa. Demanem als trapezuntins naus llargues (1),
duem-les a port, i guardem-les, després d'haver-ne llevat els
timons, fins que n'hi haurà prou per conduir-nos: potser aleshores
no ens mancaran medis de transport.

S'aprova també.

-Penseu també- continua -si no és just de mantenir del comú la
marineria que durem, tot el temps que s'estaran aquí per culpa
nostra, i de convenir amb ells el passatge, a fi que ens aprofitin
aprofitant-se ells.

S'aprova també.

-Sóc en fi del parer- diu -si per cas no arribem a procurar-nos
bastiments, de manar a les ciutats marítimes, que adobin els camins
que hàgim sentit a dir que estan impracticables. Perquè obeiran, per
la por i per ganes que tenen de deseixir-se de nosaltres.

Llavors exclamen, que no era cosa d'anar per terra. Xenofont, veient
llur poc seny, no ho treu a votació, però dóna entenent a les
ciutats d'adobar els camins, dient-los que més aviat se'n veuran
desempallegats, si els camins són practicables.

Manlleven als trapezuntins un vaixell de cinquanta rems, del qual
fan comandant Dexip, periec (2) de Lacedemònia. Aquest home, sense
preocupar-se de reunir bastiments, s'escapoleix, fugint del Pontus
amb el vaixell que té. Però més tard en va patir el just càstig:
perquè havent intrigat a Tràcia, a la cort de Seutes, va ser mort
pel lacedemoni Nicandre. Manlleven també un vaixell de trenta rems,
del qual fan comandant Polícrates atenès, que torna vora el
campament amb tots els vaixells que pot pendre. La càrrega, si en
duien, és treta i posada sota bona guàrdia, a fi que no se'n perdi
res, i els vaixells són fets servir per al transport. Mentrestant,
els grecs surten al pillatge: els uns agafen, els altres no.
Cleènet, havent dut la seva companyia i una altra contra una posició
difícil, hi és mort, i molts altres amb ell.

(1) De guerra.

(2) Els periecs, habitants lliures de les ciutats lacedemòniques, no
podien aspirar a càrrecs públics, però devien prestacions militars.



CAPÍTOL II

ATAC D'UNA FORTALESA DELS DRILES

Com que no era possible d'haver queviures, i tornar en un mateix dia
al campament, Xenofont pren guies a Trapezunt i condueix contra els
driles la meitat de l'exèrcit, deixant l'altra meitat de guàrdia al
campament; perquè els colcs, llançats de llurs habitacions, s'havien
reunit en gran nombre i apostat a les altures. Però els trapezuntins
no els condueixen a llocs on és més fàcil de trobar queviures,
perquè els habitants eren amics d'ells; ans els guien de bon grat
contra els driles, dels quals havien sofert greuges: un país
muntanyós, malavinent, i els homes més bel·licosos del Pontus-Euxí.

Així que els grecs son a terra alta, tots els llocs que semblen als
driles d'una presa fàcil, hi calen foc en retirar-se. No hi troben
res per pendre, sinó porcs, bous i algun altre bestiar escapat de
l'incendi. Hi havia un lloc que era llur metròpoli, on tots s'havien
refugiat. A l'entorn hi havia un barranc molt profund, de manera que
l'accés a la posició era difícil. Els peltastes, que havien corregut
cinc o sis estadis endavant dels hoplites, travessen el barranc,
veient tot de ramats i altre botí, i ataquen la posició. Eren
seguits d'un gran nombre de dorífors, que havien sortit a la percaça
de provisions, de manera que eren més de dos mil homes que havien
travessat el barranc. No podent amb un combat pendre la posició, que
era voltada d'un fossat amb la terra fent a l'altre cantó un marge
guarnit d'estacats i de torres de fusta, proven de retirar-re; però
els enemics arremeten. No podent refer camí, perquè la davallada de
la posició al barranc s'havia de fer un a un, envien a Xenofont el
qual era el cap dels hoplites. L'enviat diu que hi ha una posició
curulla de botí: però no la poden pendre, perquè és forta, ni és
fàcil de replegar-se, perquè fan sortides, i se'ns llancen a sobre,
i la retirada és difícil.

En sentir aixó, Xenofont mena els hoplites fins a vora el barranc,
els fa posar les armes, passa sol amb els capitans, i examina si val
més endurse'n els qui havien travessat o fer travessar els hoplites,
per si la posició era presa. Per una part, la retirada no semblava
possible sense molts morts; per altra part els capitans creien que
la posició es podia pendre. Xenofont cedeix, ple de confiança en les
víctimes: els endevinaires havent significat en efecte que hi hauria
batalla, però que l'èxit de l'expedició seria feliç. Envia llavors
els capitans perquè facin passar els hoplites. Ell resta, fa retirar
tots els peltastes, i prohibeix tota escaramusa. En haver arribat
els hoplites, ordena a cada capità de formar la seva companyia de la
manera que cregui més aventatjosa per a combatre. Perquè es trobaven
ara prop l'un de l'altre, aquells capitans que tot temps havien
rivalitzat a valentia.

Els capitans executen l'orde. Llavors ell fa circular l'orde a tots
els peltastes d'avençar amb la mà a la corretja de la javalina,
essent així que calia llançar-la al primer senyal, i els arquers de
tenir la fletxa damunt la corda, per disparar al primer senyal, i
als gimnetes de tenir els sarrons curulls de pedres: i encarrega a
homes curosos de vigilar-ho.

Quan tot és a punt, els capitans, els lloctinents i els soldats, que
no es tenien pas per inferiors a ells, són tots arrenglerats, i es
veuen els uns als altres: perquè la línia, a causa del terreny, era
en forma de mitja lluna. Canten el pean, la trompeta ressona, criden
tots a una «Eniàlios!», i els hoplites avencen al pas de carrera.
Alhora s'afua una pluja de trets, javalines, fletxes, bales de fona,
i sobretot pedres llançades a mà: i n'hi havia que fins tiraven foc.
Sota aquesta quantitat de projectils els enemics abandonen l'estacat
i les torres: talment que Agàsias d'Estimfal i Filoxen de Pel·lene
deixen les armes i pugen en simple túnica; l'un arrossega l'altre,
d'altres ja han pujat, i és presa la posició, pel que sembla. Els
peltastes i els psils (1) hi corren, i arrabassa cadascú el que pot.
Xenofont, però, dret a l'entrant de les portes, retenia defora tots
els hoplites que pogués, perquè d'altres enemics apareixien dalt
d'unes altures fortificades. No havia transcorregut gaire estona,
quan se sent una cridòria dins; els uns fugen amb el que havien
pres, algun potser també ferit: i tot és empentejar-se a les portes,
i preguntar als qui es llancen fora d'aquella manera.

Responen que dins hi ha una ciutadella, des de la qual els enemics
han fet una sortida en gran nombre, malmenant els homes que havien
entrat.

Llavors Xenofont fa publicar per l'herald Tòlmides, que qui vulgui
pillar, que entri. Molts van cap dins, rebutgen la sortida dels
enemics, i els tanquen de bell nou dins la ciutadella. El de fora la
ciutadella tot és barrejat damunt davall, i els grecs s'ho enduen.
Però hoplites s'estigueren armes posades, els uns al voltant de
l'estacat, els altres al llarg del camí que duia a la ciutadella.

Xenofont i els capitans inspeccionen si és possible de pendre la
ciutadella: perquè en aquest cas la salvació era segura, i
altrament, semblava força difícil de retirar-se. Després d'haver-ho
observat, la plaça els sembla absolutament impossible de pendre.
Llavors es preparen per al replegament; els soldats arrenquen les
estaques, cadascú la que té al seu endret; els capitans envien els
inútils i els carregats de botí, i la munió dels hoplites, no
deixant sinó els de més confiança.

Comença el replegament: els enemics, en gran nombre fan una sortida,
portant escuts de vímet, piques, gamberes i cascos paflagònics;
d'altres se'n pugen a les cases de banda i banda del camí que duia a
la ciutadella: de manera que tampoc no era segur de perseguir-los
fins a les portes que hi donaven entrada.

Com que tiraven grans vigues daltabaix, era tan perillós de romandre
com de retirar-se. La nit que venia damunt, era espantosa. Els grecs
combatien en aquest mal pas, quan

 _un déu els dóna un medi de salvació_.

De repent, una casa de les de mà dreta s'abranda sense saber-se qui
hi ha calat foc. Així que s'esfondra, els de les cases de mà dreta
tots fugen.

Xenofont, aprofitant aquesta lliçó de l'atzar, fa calar foc també a
les cases de mà esquerra, les quals, essent de fusta, s'abranden en
un moment. Fugen, doncs, tots els d'aquelles cases. Ara només els
que eren en front inquietaven; i era evident que atacarien a la
sortida i a la davallada.

Xenofont llavors fa circular l'orde a tots els que s'escaiguin fora
dels trets, de portar llenya i tirar-la entre ells i els enemics.
Quan ja n'hi ha prou, hi calen foc; en calen també a les cases de
vora el fossat, perquè els enemics s'hi entretinguin. Així, amb
penes i fatigues es retiren d'aquesta posició, havent fet entre ells
i els enemics una barrera de foc. Es va cremar tot: ciutat, cases,
torres, estacats i la resta, llevat de la ciutadella.

L'endemà els grecs es retiren, amb queviures. Tement la davallada
cap a Trapezunt, que era estimbadissa i estreta, fan una falsa
emboscada. Un home, Misià de naixença i de nom, pren amb ell deu
cretesos, s'aposta en un lloc boscat i fa com si provés d'amagar-se
dels enemics: ara, que els escuts, de bronze com eren, adesiara
relluïen a través de l'espessura. Els enemics atalaiant això, temen
que sigui una emboscada i l'exèrcit entretant davalla. Quan sembla
que ja és prou lluny, fan senyal al misià de fugir a carrera
desfeta; ell s'aixeca i fuig, i els que eren amb ell també. Els
cretesos, que temien que els atrapessin a la carrera, deixen el
camí, i se salven a rodolons per l'arbúcia cap a la vall. El misià,
que fuig seguint el cami, crida socors: el socorren, i el tornen
ferit. Els que l'havien socorregut, es retiren pas a pas, sota una
pluja de trets, i alguns dels cretesos responen amb fletxes. Arriben
així al campament, tots sans i bons.

(1) Tropes lleugeres.



CAPÍTOL III

ARRIBADA A CERASUNT. REPARTIMENT DEL BOTÍ

Com que ni Quirísof torna, ni hi ha prou vaixells, ni més queviures
per rapinyar, s'és del parer que cal partir. Hom embarca els
malalts, els qui havien passat la quarantena, infants i dones, i
tots els equipatges innecessaris i hom encarrega a Filesi i a
Sofènet, els dos generals més vells, d'embarcar-se amb ells i
tenir-ne cura. Els altres es posen en marxa: el camí havia estat
adobat. Al tercer dia de marxa arriben a Cerasunt, ciutat grega vora
el mar, colònia dels sinopesos, en la terra de Còlquida.

Hi sojornen deu dies: es passa revista amb les armes, i recompte. Hi
ha vuit-mil-siscents homes. Aquests s'havien salvat d'entre prop de
deu mil. Els altres havien estat destruïts pels enemics, per la neu
i alguns per malalties.

Allí es fan parts dels diners trets dels captius. Se'n reserva per
Apol·ló i per a Àrtemis Efèsia un delme que els generals es
divideixen una part cadascú a fi de guardar-la per als déus: Neó
d'Àsina pren la part de Quirísof.

Xenofont, havent fet fer l'ofrena d'Apol·ló, la consagrà en el
tresor dels Atenesos a Delfos, i hi escriví el seu nom i el de
Pròxen, que havia mort amb Clearc: perquè era seu hoste. La part
d'Àrtemis Efèsia, quan partí d'Àsia amb Agesilau camí de Beòcia, la
deixà a Megabizes, ministre del Temple d'Àrtemis, convençut que
anava a corre perills amb Agesilau; i li encomanà, que si es
salvava, la hi tornés: i si hi pereixia, que la consagrés a Àrtemis
fent-ne el que cregués més agradable a la dea.

Quan durant el seu desterro Xenofont habitava ja Scil·lunt, bastida
pels lacedemonis vora Olimpia, Megabizes ve a Olimpia a veure els
jocs i li restitueix el dipòsit. Xenofont l'accepta i compra per a
la dea un terreny, segons la indicació mateixa del déu. S'esqueia a
travessar aquest terreny el riu Selinus. A Efes, vora el temple
d'Àrtemis, hi passa també un riu Selinus. En tots dos s'hi troben
peixos i petxines. A la finca de Scil·lunt, hi ha també terrenys de
caça i salvatgina de tota mena.

Del diner sagrat, Xenofont n'ha construït també una ara i un temple,
i d'ençà d'aleshores sempre ha ofert a la dea un sacrifici amb el
delme dels fruits de la seva terra. Tots els habitants de la vila i
del veïnat, homes i dones, prenen part a la festa. La dea forneix
als convidats farina d'ordi, pa, vi, llaminadures i una porció de
les víctimes dels pasturatges sagrats i de la caça. En efecte, en
ocasió d'aquesta festa els fills de Xenofont i els de la vila i
tothom que volgués, feien una cacera. Caçaven, ja fos en el terreny
mateix del santuari, ja en el de Fòloe, senglars, cabirols i
cèrvols. Aquest lloc és en el camí que va de Lacedemònia a Olímpia,
a vint estadis si fa no fa del temple d'Olímpia consagrat a Zeus.
Dins l'enclòs sagrat hi ha boscos i muntanyes plenes d'arbres, bones
per criar-hi porcs, cabres, bous i cavalls, de manera que les
atzembles dels que vénen a la festa hi van ben regalades. Entorn del
temple mateix hi ha plantat un jardí d'arbres fruiters, tot el que
hi ha de mengívol en cada estació. El temple s'assembla, en petit,
al gran d'Efes: i l'estàtua diria's que és, en xiprer, la d'Efes que
és d'or. Vora el temple hi ha una columna amb aquesta inscripció:

AQUEST LLOC ÉS CONSAGRAT A
ÀRTEMIS. QUI L'OCUPI I EN FRUEIXI
OFEREIXI UN DELME CADA ANY.
DEL RESTANT CONSERVI'N EL TEMPLE.
SI HOM NO HO FA LA DEA SE'N CUIDARÀ



CAPÍTOL IV

EL PAÍS DELS MOSSINECS

Els que havien arribat per mar a Cerasunt, en parteixen també per
mar i els altres van per terra. Quan són a les fronteres dels
mossinecs, envien a ells Timesiteu de Trapezunt, cònsol dels
mossinecs, per preguntar-los si han de travessar un país amic o
enemic. Ells responen que no passaran de cap manera: perquè es
fiaven de llur fortalesa.

Llavors Timesiteu conta que els pobles de l'altra banda del país
estan en guerra amb aquests. S'acorda d'invitar-los, si volien fer
una aliança. Timesiteu hi és enviat, i en torna amb els cabdills. En
ser que han arribat, es reuneixen els cabdills mossinecs i els
generals grecs; i parla Xenofont, servint d'intèrprete Timesiteu:

-Oh mossinecs, nosaltres volem acabar bons i sans la nostra marxa,
cap a Grècia, per terra perquè no tenim vaixells. Ens ho destorben
aquests que hem sentit a dir que són enemics vostres. Si voleu,
doncs, podeu pendre'ns per aliats i revenjar-vos si mai us han fet
cap injúria, i tenir-los sempre més sota la vostra obediència. Si
ens rebutgeu, mireu d'on la treuríeu una altra força auxiliar com
aquesta nostra.

A això respon el cabdill dels mossinecs, que s'avenen a això i
accepten l'aliança.

-Vejam, doncs- continua Xenofont -en què havem d'esmerçar-nos, si
esdevenim aliats vostres, i vosaltres què esteu en condicions de fer
per ajudar-nos a acabar el nostre camí.

Ells diuen:

-Som prou forts per atacar de revés el territori dels nostres
enemics comuns i enviar-vos ací naus i homes que combatran per
vosaltres, i us ensenyaran el camí.

Sobre aquestes bases, parteixen, després d'haver donat i rebut
penyores de fe. L'endemà, tornen duent tres-centes barques,
cadascuna d'un sol tronc d'arbre, i en cadascuna tres homes, dels
quals dos desembarquen i es posen en ordre de batalla; el tercer
resta. Aquests últims, agafant les barques, se'n tornen. Els altres
es formen així: es posen en files, de cent, si fa no fa,
corresponent-se les unes a les altres com els rengles dels chors.
Tots porten uns escuts de vímet, coberts de cuiro de bou blanc,
pelut, que s'assemblen a una fulla d'eura. Amb la dreta empunyen una
javalina de sis colzades de llarg, armada, al capdamunt, d'una punta
de ferro, i amb una bola al capdamunt de la fusta.

Vesteixen una tuniqueta fins al damunt dels genolls, del gruix d'un
cobremantes de lli. Sobre el cap porten cascos de cuiro a la
plafagònia, amb un floc de crines al mig, molt a la manera d'una
tiara. Porten també destrals de ferro.

Un d'ells havent preludiat, els altres avencen tots cantant, a
ritme, passen a través de les files dels grecs, que eren en armes, i
marxen tot d'una contra els enemics, cap a la posició que semblava
que era de més bon pendre. Era construïda davant la ciutat que ells
anomenaven llur metròpoli, i que contenia la més forta ciutadella
dels mossinecs. Aquesta ciutadella era causa de la guerra; perquè
els qui l'ocupaven eren tinguts per amos de tots els mossinecs. Els
aliats dels grecs pretenien que els altres no l'ocupaven dret a
llei, sino que essent comú, se n'havien apoderat per tenir ells
l'aventatge.

Els segueixen alguns grecs, no pas per orde dels generals, sinó per
amor del pillatge. Els enemics els deixen avençar tranquil·lament,
però quan són prop de la posició, fan una sortida a la carrera, els
posen en fuga, maten un gran nombre de bàrbars, així com alguns dels
grecs que els havien acompanyat, i els persegueixen fins que veuen
els grecs que arriben en llur ajut. Llavors giren l'esquena i es
retiren; tallen els caps dels morts i els ensenyen als grecs i a
llurs propis enemics, dansant i cantant un aire d'ells.

Els grecs s'afligiren d'haver fet envalentir els enemics, i d'haver
vist fugir amb els bàrbars els grecs que havien sortit, tot i que
eren uns quants; la qual cosa no s'havia esdevingut en tota
l'expedició.

Xenofont convoca els grecs, i els parla així:

-Soldats, no us descoratgeu pel que ha passat. Sapigueu que el bé no
és pas més petit que el dany. D'antuvi, hem constatat que els
mossinecs que han de servir-nos de guies són realment els enemics
d'aquells, dels quals també nosaltres hem de ser-ho, per força.
Després, els grecs que han menyspreat la nostra formació, i que
s'han cregut capaços de fer en companyia dels bàrbars, el que havien
fet en companyia nostra, n'han pagat la pena: a fi que no tornin més
a prescindir de la nostra formació. Cal doncs que us prepareu a
mostrar als bàrbars aliats, que valeu més que ells, i als bàrbars
enemics, que ara han de lluitar amb uns homes diferents, i que
llavors combateren amb gent mal formada.

Així restaren aquell dia les coses. L'endemà fan un sacrifici i les
víctimes són favorables. Dinen, es formen en columnes dretes,
arrenglerant els bàrbars a l'ala esquerra, en el mateix ordre, i
marxen. Els arquers van entre les columnes poc enrera del front dels
hoplites, perquè dels enemics n'hi havia de llestos a baixar
corrents tirant pedres. Els arquers i els peltastes els rebutgen.
Els altres avencen al pas cap a l'indret on la vigília els bàrbars i
els que eren amb ells havien estat posats en fuga: perquè els
enemics hi eren en batalla. Els bàrbars sostenen l'escomesa dels
peltastes i els combaten; però en ser que els hoplites s'acosten,
giren l'esquena. Els peltastes els segueixen tot d'una,
empaitant-los amunt cap a la ciutat. Els hoplites segueixen en
formació. En ser dalt, vora les cases de la metròpoli, els enemics
s'hi apleguen tots, i lluiten, ventant les javalines, o bé, com que
tenen unes altres piques gruixudes, llargues, que un home portaria
amb prou feines, proven de defensar-se amb les mans.

Els grecs, lluny de cedir, els marxen a l'encontre: els bàrbars
fugen també d'allí i abandonen tots el lloc. Llur rei habita en una
torre de fusta, bastida al cim de la ciutadella: el mantenen tots
del comú i li serveixen de guàrdies. Es nega a sortir-ne, així com
els de la primera posició presa, i són cremats tots, amb les torres
de fusta. Els grecs barregen la plaça. Troben dins les cases estibes
de pans de l'any passat, segons diuen els mossinecs. El gra nou era
desat encara en garba: espelta la major part. Dins d'àmfores troben
talls de delfí salat; i en altres atuells seu de delfí, que els
mossinecs feien servir com els grecs l'oli. Dalt de graners hi havia
tot de castanyes, grosses, que no tenien cap juntura. Són llur menja
habitual: les fan bullir i les enfornen com a pa. Troben vi que,
begut pur, sembla agre, a causa de la seva aspresa, però amerat té
bona flaire i és dolç.

Els grecs dinen i continuen la marxa endavant, després d'haver remès
la plaça als mossinecs aliats d'ells. De totes les altres places que
van topar, en les quals hi hagués enemics, les més accessibles foren
abandonades, i les altres es rendiren.

I la majoria d'aquestes places vet-aquí el que són. Les ciutats
estan entre elles a una distància de vuitanta estadis, les unes més,
les altres menys. Fent un crit fort, se senten d'una ciutat a
l'altra: tants d'alts i baixos fa el país.

Quan els grecs arriben al territori dels mossinecs, aquests els
ensenyen fills de gent rica, ben mantinguts, engreixats amb
castanyes bullides, tendres i d'allò més blancs, i quasibé tan alts
com grossos, amb les espatlles pintades de colors, i un tatuatge de
flors, al pit. Cercaven de tenir comerç als ulls de tothom, amb les
meretrius que els grecs duien: perquè així era costum entre ells.
Tots són blancs, homes i dones.

Els grecs diuen que, en llur expedició, no han travessat una gent
més bàrbara, i els costums de la qual s'allunyin més dels grecs.
Perquè estant amb gent, fan allò que els homes farien sols, i estant
sols, fan allò que es faria estant amb altres. Dialoguen amb ells
mateixos, es posen a riure tots sols, i ballen on s'escauen, com si
volguessin fer-s'hi veure.



CAPÍTOL V

ARRIBADA A COTIORA : NEGOCIACIONS

Per travessar aquest país, en part amic, en part enemic, els grecs
hi esmercen vuit jornades, i arriben al país dels càlibs. Aquests
són pocs, i sotmesos als mossinecs. La major part viuen de
l'extracció del ferro.

D'allà, arriben als Tibarens. El país dels tibarens és molt més pla,
i llurs places, vora la mar, menys fortes. Els generals desitjaven
assaltar-les i que l'exèrcit ne tragués profit: així no acceptaren
les penyores d'hostatgia que havien vingut de part dels tibarens;
sinó que els donen orde d'esperar fins a tant que hagin tingut
consell, i sacrifiquen. Però després d'haver immolat moltes
víctimes, a la fi els endevinaires manifesten tots l'opinió que els
déus no aproven de cap manera la guerra. Llavors accepten els
presents d'hospitalitat; i marxant dos dies com per país amic,
arriben a Cotiora, ciutat grega, colònia dels Sinopesos, en
territori de tibarens.

Fins allí, l'exèrcit havia anat a peu. La llargària del camí de
baixada, des de la batalla prop de Babilònia fins a Cotiora, havia
estat de cent vint-i-dues etapes, sis-centes-vint parasangues o
divuit mil sis-cents estadis: i la duració del temps, vuit mesos.

A Cotiora romanen quaranta-cinc dies. De primer sacrifiquen als
déus; cada nació grega fa les seves processons i celebra jocs
gímnics. Van a pendre queviures sigui a Paflagònia, sigui a les
places dels cotiorites: vist que no volien subministrar mercat, ni
acollir els malalts dintre llurs murs.

En això vénen embaixadors de Sinope, tement per la ciutat dels
cotiorites (que depenia d'ells i els pagava tribut) i pel propi
territori, el que sentien a dir que era pillat. Vénen, doncs, al
campament i diuen per boca d'Hecatònim, tingut per destre en el bell
parlar:

-Ens envia, oh soldats, la ciutat de Sinope, per felicitar-vos que,
grecs com sóu, hàgiu vençut els bàrbars i també per alegrar-nos amb
vosaltres que a través de tants de perills, com hem sentit a dir,
feu cap bons i sans en aquesta terra. Creiem just que, essent
nosaltres grecs, de vosaltres que sóu també grecs hàgim de rebre'n
algun bé, i no cap dany: ja que mai no ens hem portat malament amb
vosaltres. Ara, aquests cotiorites, són una colònia nostra, i
nosaltres els hem donat aquest país despullant-ne els bàrbars: per
la qual cosa ens paguen tribut fix, igual que els cerasuntesos i
trapezuntins. De manera que, si els feu algun dany, la ciutat de
Sinope creurà patir-lo. Avui hem sentit, que heu entrat a mà armada
en aquesta ciutat, allotjant-vos alguns de vosaltres per les cases,
i que del territori preneu a la força, sense consentiment, tot allò
qus us manca. Això, doncs, no ho trobem just. I si ho feu, ens
veurem obligats a recórrer a Corilas (1) i als paflagonis o a
quisvulla que podrem fer-nos amic.

A aquests mots, Xenofont s'aixeca i parla en nom dels soldats:

-Nosaltres, oh sinopesos, hem fet cap aquí, contents d'haver pogut
salvar la pell i les armes: perquè replegar botí per endur-nos i
combatre al mareix temps l'enemic, no era possible. Però ara, que
hem arribat a ciutats gregues, a Trapezunt, on ens han fornit
mercat, ens hem proveït de queviures comprant-los: i els ciutadans
havent honorat l'exèrcit i havent-li ofert presents d'hostatgia,
nosaltres els hem pagat amb els mateixos honors; a més a més, si
alguns dels bàrbars eren amics d'ells, ens n'havem abstingut: i en
canvi, als enemics d'ells, contra els quals ells mateixos ens han
conduït, els hem fet tant de mal com hem pogut. Pregunteu-ho a ells,
quina mena de gent han ensopegat en nosaltres: perquè n'hi ha aquí
de presents que la ciutat, per amistat, ha enviat amb nosaltres com
a guies. Però on arribem i no tenim mercat, que sigui en terra
bàrbara o grega, no per esperit d'injúria, sinó per necessitat,
prenem els queviures. Els carducs, els tàocs i els caldeus, encara
que no siguin sotmesos del Rei i siguin molt temibles, ens els hem
fet enemics, per la necessitat de pendre els queviures, ja que no
ens fornien mercat. En canvi els macrons, tot i que són bàrbars, com
que ens suministraven el mercat que podien, els hem considerats com
amics, i no els hem pres res per força. Així doncs, si hem
arrabassat alguna cosa a aquests cotiorites, que dieu que són
vostres, ells se'n tenen la culpa: perquè no se'ns han presentat com
amics: ens han tancat les portes, sense acollir-nos dins ni
enviar-nos mercat fora; després s'han excusat, dient que llur
harmosta en tenia la culpa. Ara, d'això que dius que hem entrat per
força a allotjar-nos, nosaltres hem demanat que acollissin els
malalts sota cobert; i com que no obrien les portes, hem entrat per
on la mateixa plaça ens acollia, sense fer cap altra violència; així
els malalts s'allotgen en llurs habitacions, però a les pròpies
despeses; i les portes les custodiem a fi que els nostres malalts no
depenguin del vostre harmosta, sinó de nosaltres, per
transportar-los quan voldrem. Els altres, com veieu, ens allotgem al
ras, i en bon ordre, preparats a tornar bé a qui ens farà bé, i a
defensar-nos de qui ens farà mal. Ara, d'això què ens amenaçaves,
que si us sembla us aliareu amb Corilas i els paflagonis contra
nosaltres, doncs bé, nosaltres, si és necessari, farem la guerra
contra tots. Contra de més nombrosos que vosaltres ja hem combatut:
i quan ens sembli, encara ens farem amic aquell paflagoni. Perquè
hem sentit a dir que té desig de la vostra ciutat i de les places
marítimes. Ajudant-lo, doncs, en allò que desitja, provarem de
fer-nos-en amics.

Després d'aquest discurs es veu clarament que els companys
d'embaixada d'Hecatònim li tenen quimera pel que havia dit. Un
d'ells, avençant, protesta que no havien vingut a declarar la
guerra, sinó a demostrar que són amics.

-Si veniu a la ciutat dels sinopesos, us hi rebrem amb penyores
d'hospitalitat. Des d'ara, donarem orde a la gent d'aquí, de
donar-vos el que puguin; perquè veiem que és veritat tot això que
dieu.

Després d'això, els cotiorites envien presents d'hospitalitat; els
generals grecs acullen com a hostes els embaixadors sinopesos, i
enraonen molt els uns amb els altres amicalment, informant-se entre
altres coses del camí a fer, i de tot allò que als uns i als altres
podia convenir.

(1) El sàtrapa de Paflagònia.



CAPÍTOL VI

PROJECTES DE XENOFONT DESBARATATS

Tal va ser la fi d'aquell dia. L'endemà, els generals convoquen els
soldats, i són de parer de deliberar sobre el camí a fer, prenent
consell dels sinopesos. Ja que, si calia anar per terra, els
sinopesos semblaven útils, coneixedors com eren de la Paflagònia; i
si per mar, calia així mateix acudir als de Sinope; perquè eren els
únics que semblaven en condicions de subministrar vaixells
suficients a l'exèrcit. Havent cridat, doncs, els embaixadors,
deliberen amb ells, i els demanen que, essent grecs, el primer favor
a rebre de grecs era aquest, que els fossin benèvols i que els
donessin millor consell.

Hecatònim s'aixeca, i de primer antuvi es justifica de tot allò que
havia dit, de fer-se amics amb el Paflagoni: no havia volgut dir que
haguessin de fer la guerra als grecs, sinó que, podent fer amistat
amb els bàrbars, preferien els grecs. Després, com que li demanen
consell, invoca els déus i parla així:

-¡Si us dono el consell que judico el millor, puguin sobrevenir-me
tota mena de béns! ¡Si no, tot el contrari! Aquest consell, és dels
que en diuen sagrats, i jo per tal el tinc; per això, si es que us
hi he aconsellat bé, molts seran els qui em lloaran; si malament,
molts sereu els qui em maleireu. Jo sé que tindrem molta més feina
si us feu transportar per mar: perquè ens caldrà subministrar-vos
navilis: i si partiu per terra, us caldrà a vosaltres combatre.
Diré, amb tot, el que sé: com a pràctic que sóc del país dels
paflagonis i de llur potència. El país té les dues natures: planes
bellíssimes i serres molt altes. I de primer, jo sé per on és
necessari ficar-s'hi; perquè no és possible, sinó per un indret on a
banda i banda del camí s'aixequen dos corns de muntanya. Per a
dominar-los, basten uns quants homes que se n'apoderin: però un cop
ocupats, tots els homes del món no passarien. Jo us els ensenyaré,
si voleu enviar algú amb mi. Més enllà, jo sé que hi ha planes, i
una cavalleria que els bàrbars mateixos consideren millor que tota
la cavalleria del Rei. Ara aquesta gent no ha acudit a la crida del
Rei: el seu cap és massa orgullós. Però suposem que pogueu ocupar
les muntanyes, d'esmunyedís o per un cop de mà, i que en el pla
pogueu vèncer combatent aquesta cavalleria, sostinguda per una
infanteria que farà més de cent-vint-mil homes: arribareu encara als
rius; de primer el Termodont, ample de tres pletres; el qual jo crec
difícil de travessar, sobretot havent-hi molts d'enemics en front, i
molts darrera que us seguiran. El segon riu és l'Iris, també de tres
pletres; i el tercer l'Halis, que no té pas menys de dos estadis, el
qual no podeu travessar sense barques: però de barques, qui haurà
que us en procuri? Igualment el Parteni, al qual arribareu, si
travesseu l'Halis. Jo considero, doncs, que el viatge per terra ha
d'ésser-vos no difícil, sinó impossible. Però si aneu embarcats,
d'aquí fins a Sinope costegeu, i de Sinope a Heraclea: i llavors,
d'Heraclea, ni per terra ni per mar no trobeu destorb: perquè a
Heraclea hi ha molts de bastiments.

Quan hagué acabat de parlar, els uns sospiten que havia parlat per
amistat envers Corilas, de qui era també cònsol: altres perquè
esperava una recompensa per aquest consell. Alguns, en fi, sospiten
que havia parlat d'aquesta manera de por que anant per terra no
malmenin el territori dels sinopesos. Els grecs, no-res menys, voten
de fer el trajecte per mar. Després d'això Xenofont diu:

-Sinopesos, els nostres homes han triat la ruta que vosaltres
aconselleu. Però la cosa està així: si ha d'haver-hi prou naus
perquè no hàgim de deixar un sol home dels nostres aquí, ens
embarcarem: però si els uns hem de romandre i els altres hem
d'embarcar-nos, no pujarem en nau. Ja que sabem bé, que pertot on
serem més forts, podrem també salvar les persones i haver queviures:
però si enlloc som atrapats més febles que els enemics, és evident
que serem tractats com esclaus.

Sentida aquesta resposta, els embaixadors preguen d'enviar algú a
Sinope. Els grecs envien Cal·limac d'Arcàdia, Aristó d'Atenes i
Sàmolas aqueu: els quals parteixen tot d'una.

Mentrestant Xenofont, veient aquell gran nombre d'hoplites grecs,
veient aquell gran nombre de peltastes, d'arquers, de foners i de
gimnetes, capacitats per un llarg exercici, que hi havia a les vores
del Pontus, on amb poca despesa no s'haurien pogut reunir mai tantes
forces, pensà que seria bell d'afegir territori i potència a Grècia,
fundant-hi una colònia; i li semblava que esdevindria considerable,
tenint en compte el nombre de les tropes, i dels pobles que habiten
entorn d'aquella mar. Amb aquesta intenció, ofereix un sacrifici
abans de dir-ne res a cap soldat, i crida vora seu Silanos
d'Ambràcia, que havia estat endevinaire de Cirus.

Però Silanos, tement de veure realitzat el projecte, i que l'exèrcit
s'establís en aquell país, llença pel campament el rumor que
Xenofont volia establir-hi les tropes i fundar una colònia i fer-se
un nom i un poder. Aquest Silanos, per la seva banda volia arribar
com més aviat millor a Grècia: perquè els tres mil dàrics que havia
rebut de Cirus, llavors que després d'un sacrifici li havia predit
la veritat deu dies per endavant, els havia salvat prou bé. Els
soldats, en sentir aquest projecte, alguns creien que el millor era
d'establir-se, però la majoria no. Timasió de Dardània i Tòrax de
Beòcia diuen a uns mercaders d'Heraclea i de Sinope vinguts al
campament, que, si no pagaven la soldada a l'exèrcit per a
procurar-se queviures durant la travessia, hi havia perill que totes
aquelles tropes romanguessin vora el Pontus.

-Perquè Xenofont és d'aquest parer; i ens encarrega, tot d'una que
hauran arribat els navilis, de dir de cop i volta a l'exèrcit:
«Soldats, ens veiem ara com ara en dificultats per tenir queviures
durant la travessia, i per guanyar alguna cosa de profit per als
vostres quan torneu a la pàtria; però si voleu ocupar algun dels
països colonitzats al voltant de l'Euxí, trieu el que us abelleixi;
llavors, qui vulgui, tornarà a la seva pàtria, i qui vulgui,
romandrà aquí: teniu vaixells a mà, per deixar-vos caure d'improvís
on volgueu.»

Els mercaders, en sentir aquest disçurs, l'anuncien a les ciutats.
Timasió de Dardània envia amb ells Eurímac de Dardània i Tòrax de
Beòcia, perquè diguessin el mateix. Els sinopesos i els heracleotes,
en sentir-ho, envien a Timasió i li recomanen de posar-se davant del
negoci, i de pendre els diners que creguessin perquè l'exèrcit es
fes a la mar. Aquest, satisfet de la proposta, estant el soldats en
col·lotge els parla així:

-No cal pas, companys, que ens enderiem a romandre, ni que preferim
cap altre país a la nostra Grècia. Sento dir d'alguns, que
sacrifiquen amb aquesta intenció sense dir-nos-en res. Jo us
prometo, si us embarqueu, per lluna nova, de pagar-vos a cadascú un
talent cizinès (1) per mes, i us duré a la Tròada, d'on jo sóc
exilat: la meva ciutat serà per vosaltres: perquè m'hi rebran de bon
cor. Jo mateix us conduiré en un lloc, d'on replegareu molt de botí.
Perquè sóc pràctic de l'Eòlida i de la Frígia i de la Tròada i de
tota la satrapia de Farnabazes: les unes, perquè en sóc, l'altra,
perquè hi he fet la guerra amb Clearc i Dercílides.

S'aixeca tot d'una Tòrax de Beòcia que sempre havia disputat a
Xenofont el comandament. Diu que a la sortida del Pontus trobarien
el Quersonès, contrada bella i fèrtil, on, qui volgués, podria
establir-se, i qui no volgués, tornar cap a la pàtria. Que era
ridícol, quan a Grècia hi havia un territori gran i abundós,
d'anar-ne a cercar per terres de bàrbars.

-Fins que hi sereu- diu -jo, també, com Timasió, us prometo la paga.

I deia això sabent el que els heracleotes i els sinopesos havien
promès a Timasió si els grecs s'embarcaven.

Xenofont, en tant, callava. Però Filesi i Licó, tots dos aqueus,
s'aixequen i diuen que és estrany que en privat Xenofont sol·liciti
a romandre i fins ofereixi sacrificis sense comunicar-ho a
l'exèrcit, i en públic no en digui un mot. De manera que Xenofont es
veu obligat a aixecar-se i a parlar així:

-Jo, soldats, com veieu, ofereixo tants de sacrificis com puc, per
vosaltres i per mi, a fi que les meves paraules, els meus pensaments
i les meves accions s'escaiguin a ser les més belles i les més bones
per a vosaltres, tant com per a mi. Suara, doncs, jo sacrificava per
saber si valia més començar a parlar-vos jo d'aquest projecte i
treballar per realitzar-lo, o bé no tocar absolutament la qüestió.
Silanos, l'endevinaire, m'ha respost, punt essencial, que les
víctimes eren favorables: i sabia que jo no soc pas inexpert, perque
sempre assisteixo als sacrificis. Però ha afegit, que en aquelles
entranyes es revelava no sé quin engany o insídia contra mi: i
naturalment ho encertava, perquè ell mateix tramava de calumniar-me
davant vostre. Ell és, en efecte, qui ha llançat el rumor que jo
meditava d'executar aquests projectes sense el vostre consentiment.
Jo, per la meva banda, veient-vos en un mal pas, examinava de quina
manera seria possible que, apoderant-nos d'una ciutat, qui volgués,
s'embarqués tot d'una; i qui no volgués, esperés solament a haver
guanyat alguna cosa per fer bé als seus. Però, com que veig que els
heracleotes i els sinopesos us envien les naus per embarcar-vos, i
que hi ha homes que us prometen una paga des de la nova lluna, em
sembla una ventura que poguem arribar bons i sans allí on volem i
rebre encara les despeses d'un bon viatge. Desisteixo, doncs,
d'aquest pensament, i a tots els que han vingut a trobar-me dient
que calia realitzar-lo, jo els dic que desisteixin igualment. Per
què aquesta és la meva opinió: essent molts com ara, crec que sou
respectats i teniu queviures: ja que és una seqüència de la
victòria, d'ensenyorir-se dels béns dels vençuts; però si us
separeu, si la força s'esmicola, no podreu ni pendre la vostra
subsistència, ni retirar-vos al vostre grat. Opino, doncs, com
vosaltres, que cal partir cap a Grècia; i si a algú se l'atrapava
desertant abans que tot l'exèrcit estigués en seguretat, se'l
condemni com a traïdor. I a qui li sembli com a mi- diu -que aixequi
la mà.

L'aixequen tots; però Silanos es posa a cridar, i s'esforça a dir
que era just que partís qui volgués. Els soldats, però, no ho
comporten, ans l'amenacen que si mai l'atrapen desertant, en pagarà
la pena.

Llavors els heracleotes, sabent que era decidit d'embarcar-se, i que
Xenofont mateix ho havia fet votar, envien les naus; però quant als
diners que havien promès a Timasió i a Tòrax, queden en mentida.
Així, aquests que havien promès aquesta soldada, es torben tots i
agafen por de l'exèrcit. Prenen amb ells els altres generals, als
quals havien comunicat els primers passos fets (i que eren tots,
llevat de Neó d'Asinea, lloctinent de Quirísof -el qual encar era
absent-), i vénen a trobar Xenofont. Diuen que se'n penedeixen, i
que els sembla que el millor és de navegar cap al Fasis, ja que hi
ha bastiments, i ocupar el territori dels fasians: un nét d'Eetes
s'esqueia llavors, a ser-ne rei.

Xenofont respon, que no diria res d'aquestes coses a l'exèrcit.

-Però vosaltres- afegeix -reuniu-lo, i digueu-les-hi, si voleu.

Llavors Timasió de Dardània expressa el parer de no convocar-lo,
sinó que cadascú de primer provi de persuadir els seus capitans; i
separant-se, ho fan així.

(1) Equivalent a 28 dracmes àtiques, o sigui uns 25 fr.



CAPÍTOL VII

DISCURS JUSTIFICATIU DE XENOFONT

Els soldats s'assabenten del que s'ha debatut. Neó els diu que
Xenofont, després d'haver seduït els altres generals, té la intenció
d'enganyar els soldats i de dur-los altre cop cap al Fasis. En
sentir-ho els soldats s'indignen, fan grups, formen rotllos, i es
temia que no fessin el que ja havien fet amb els heralds dels colcs,
i amb curadors dels mercats: que tots els que no s'havien escapolit
per mar, havien estat lapidats.

En tenir-ne noticia, Xenofont és del parer de reunir com més aviat
l'assemblea, i no deixar que es reuneixi espontàniament. Dona orde a
l'herald de cridar a l'assemblea. Els soldats, tot d'una que senten
l'herald, acuden i val a dir llestament. Llavors Xenofont, sense
revelar que els generals haguessin estat amb ell, parla així:

-Sento que algú, oh soldats, m'acusa com si jo tramés de conduir-vos
amb engany al Fasis. Escolteu-me doncs, pels déus: si apareixo
culpable, no em deixeu partir d'aquí, que no n'hagi pagat la pena;
però si apareixen culpables els qui m'acusen, tracteu-los com es
mereixen.

»Vosaltres sabeu,- continua -jo em penso, d'on surt el sol i on es
pon, i que si un ha d'anar a Grècia, ha de fer ruta cap a ponent; i
si vol anar als bàrbars, a l'inrevés, cap a llevant. És, doncs,
possible que ningú pugui enganyar-vos, fins al punt que el sol surti
d'allí on es pon, i es pongui allí on surt? I una cosa encara sabeu,
que el mestral porta de l'Euxí a Grècia, i el llebeig, Pontus endins
cap al Fasis; i quan el mestral bufa, es diu bella travessia cap a
Grècia. ¿És, doncs, possible que ningú us enganyi fins al punt de
fer-vos embarcar quan bufi el llebeig?

»Però suposem que us faci embarcar quan hi hagi bonança. ¿És que jo
no navegaré en un sol vaixell, i vosaltres almenys en cent? ¿Com
podria jo obligar-vos a navegar amb mi no volent, o conduir-vos amb
engany? Però suposem encara, que enganyats, i encantats per mi,
arribeu al Fasis: i que ja desembarquem: llavors bé coneixereu que
no sou a Grècia: i jo, l'enganyador, seré un, i vosaltres, els
enganyats, vora deu mil, amb armes. ¿Quin home, doncs, estaria més
exposat a pagar la pena, que un que de tal manera tramés contra ell
mateix i contra vosaltres?

»Però això són enraonies d'homes insensats i gelosos de mi, perquè
em veuen honorat de vosaltres. I no obstant, m'envejen sense raó:
perquè, ¿impedeixo jo per ventura a ningú d'ells de parlar quan
pugui dir entre vosaltres alguna cosa de bo, o de combatre si vol
per vosaltres i per ell mateix, o de vetllar per la vostra
seguretat, quan vulgui pendre's aquesta cura? I què? ¿Quan vosaltres
elegiu els vostres capitostos, em fico jo entre peus a ningú? Em
retiro, que comandi: només que faci alguna cosa de bo.

»Però ja em basta el que he dit: si algú de vosaltres pensa haver
estat enganyat ell, o que un altre pugui ser induït a engany, que ho
digui i que ho provi! Ara, ja que n'esteu satisfets, no us en aneu
fins que us hauré parlat d'un fet que veig que comença a produir-se
en el campament: el qual si arrela i arriba al punt que senyala, és
hora de pendre mesures sobre nosaltres mateixos, a fi de no
aparèixer els homes més dolents i més vils a la faç dels déus i dels
mortals, tan amics com enemics.

En sentir aquestes paraules els soldats s'estranyen de què pugui
ser, i l'exhorten a parlar; i ell comença de bell nou:

-Sabeu, jo crec, que hi havia a les muntanyes unes fortaleses
bàrbares, amigues dels cerasuntins, d'on alguns habitants davallaven
i venien a vendre'ns bestiar i altres coses que tenien. Alguns de
vosaltres, pel que tinc entès, han anat a la més pròxima d'aquestes
fortaleses i n'han tornat havent-hi fet fira. Ara bé, Cleàret,
capità, havent sabut que aquesta fortalesa és petita i mal guardada,
perquè es creia amiga nostra, surt de nit per barrejar-la, sense
dir-ne res a ningú. I feia compte, si prenia aquesta fortalesa, de
no tornar més a l'exèrcit, embarcar-se en un vaixell a bord del qual
els seus companyons de tenda costejaven, i, posant-hi el botí que
prengués, fer-se a la vela i sortir del Pontus. I d'això n'eren
còmplices aquells seus companys ja embarcats, com acabo de saber.
Cleàret crida amb ell tothom que pot seduir, i els mena cap a la
plaça. Però durant la marxa se'ls fa de dia, la gent del lloc es
reuneix, i de dalt de llurs fortificacions tiren i peguen tan bé,
que occeixen Cleàret i una colla dels altres, alguns dels quals es
retiren a Cerasunt.

»Això era aquell dia que nosaltres, partíem cap aquí per terra; i
mentre alguns dels que havien de navegar encara eren a Cerasunt i no
havien llevat àncores. Després d'això, segons diuen els cerasuntins,
arriben de la fortalesa atacada tres homes d'els més vells demanant
per presentar-se a la nostra assemblea; i no havent-nos trobat allí,
diuen als cerasuntins que s'estranyen, que ens hagi vingut el
pensament d'atacar-los; Aquests havent-los respost que la cosa no
havia estat feta per acord comú, se n'alegren, i volen embarcar-se
per venir aquí a contar-nos el que s'havia esdevingut, i a
invitar-nos a pendre els morts i enterrar-los. Alguns dels grecs que
havien fugit s'esqueien encara a Cerasunt. Sabent on anaven aquests
bàrbars, gosen tirar-los pedres i a cridar-ne d'altres en llur ajut.
Els embaixadors, que eren tres, moriren lapidats. Després d'això
vénen a trobar-nos els cerasuntins, i conten la feta; i nosaltres,
els generals, consternats del que sentim, deliberem amb ells sobre
la manera de donar sepultura als grecs morts. Estant així en
consell, fora del camp, de repent sentim un gran aldarull: _Pega!
Pega! Tira! Tira!_ i aviat veiem una munió corrent cap a nosaltres,
els uns amb pedres a les mans, el altres replegant-ne. Els
cerasuntins, que ja havien vist l'esdevingut en llur ciutat, fugen
esverats cap als vaixells. I fins per Zeus, alguns de nosaltres van
agafar por. Però jo vaig a llur encontre i pregunto què passa. N'hi
havia que no en sabien res, tot i tenint pedres a les mans; i quan
n'ensopego un que ho sap, em diu que els curadors del mercat tracten
de mala manera l'exèrcit. En això algú veu el curador Zelarc que es
retira, cau al mar, i llança un crit; els altres el senten, i com si
hagués aparegut un porc senglar o un cérvol, li corren damunt. Els
cerasuntins, veient-los precipitar-se cap a la banda d'ells, i
pensant evidentment que els escometien, fugen a la carrera i es
tiren al mar. Hi cauen també alguns dels nostres, i qui s'escau a no
saber nedar, s'ofega.

»Què en penseu dels cerasuntins? No ens havien fet cap tort, temien
que la ràbia no ens hagués envaït com uns gossos. Si les coses
continuen a aquest pas, mireu en quin desconcert caurà el nostre
exèrcit: Vosaltres tots junts no sereu amos ni de declarar la guerra
a qui voldreu, ni de desistir-ne; sinó que qualsevol s'endurà
l'exèrcit per les seves i contra qui li passarà pel cap. I si us
vénen embaixadors a demanar la pau o qualsevol altra cosa, qui
voldrà els occirà sense deixar-vos sentir les paraules dels qui a
vosaltres acudin. Després, tots aquells que vosaltres haureu elegit
per comandants, no seran tinguts per res. Qualsevulla que s'elegeixi
ell mateix general i vulgui cridar: _Tira! Tira!_, serà apte per
occir el comandant o el soldat ras que li plaurà, sense cap procés,
si hi ha qui li presti obediència, com suara s'ha esdevingut.

»El que han tret a cap aquests generals que s'han elegit ells
mareixos, vegeu-ho. Zelarc, aquest curador de mercat, si ha comès
cap injustícia, ha fugit per mar sense pagar-vos-en la pena; si no
és culpable de res, fuig lluny de l'exèrcit, de por de morir
injustament, sense procés. Els qui han lapidat els embaixadors han
aconseguit que no pogueu, vosaltres els únics entre els grecs, venir
en seguretat a Cerasunt, si no és per la força. Aquests morts, que
no fa gaire els mateixos que els havien occit us invitaven a
enterrar, ells han fet que ni amb un herald sigui segur d'anar-los a
recollir. Perquè, ¿qui voldrà anar d'herald després d'haver occit
els heralds dels altres? Per tant, nosaltres hem demanat als
cerasuntins que enterressin ells mateixos els morts.

»Si aquests fets estan bé, aproveu-los amb un decret, a fi que,
havent-se de repetir, cadascú per si es procuri una guàrdia, i
cerqui de plantar la seva tenda en alguna posició forta i dominant.
Ara, si us sembla que tals accions són de feres, però no d'homes,
mireu de posar-hi algun fre. Si no, per Zeus! ¿com oferirem als déus
sacrificis plaents, fent accions impies, o com anirem a combatre els
enemics, si ens matem els uns als altres? ¿Quina ciutat ens rebrà
com amiga, si veu entre nosaltres aquesta violació de les lleis?
¿Qui gosarà subministrar-nos mercat, quan serà notori que cometem
els crims més grans? I aquelles lloances que pensem haver merescut
de tothom, ¿qui ens les tributarà, si ens portem d'aquesta manera?
Perquè nosaltres mateixos jo sé que titllaríem de miserables,
aquells que fessin tals coses.»

Aleshores s'aixequen tots i diuen que els autors d'aquells delictes
han de pagar-ne la pena, que en l'esdevenidor no s'ha de consentir
més un desordre semblant, i que el primer que el renovellarà sigui
condemnat a mort: que els generals instrueixin procés a tots, i
dictin sentència, fins de qualsevol altra falta comesa d'ençà de la
mort de Cirus.

Els capitans foren nomenats jutges. A proposta de Xenofont, i per
consell dels endevinaires s'acordà de purificar l'exèrcit. I
l'expiació tingué lloc.



CAPÍTOL VIII

ELS GENERALS DONEN COMPTE DE LLUR ACTUACIÓ

S'acorda també que els generals hauran de donar compte de llur
conducta passada. En donar-lo, Filesi i Xanticles són condemnats a
pagar vint mines de dèficit en el producte de les estibes a ells
confiades. Sofènet, per negligència en el càrrec per al qual havia
estat elegit, deu mines. Alguns acusen Xenofont dient que havien
rebut cops d'ell, i l'inculpen de violència.

Xenofont s'aixeca, i invita el primer de plànyer-se, a dir on era
que havia estat batut: aquell respon:

-En un lloc on ens moríem de fred, que hi havia qui sap la neu.

Xenofont replica:

-Però si feia l'hivern que dius, i el pa mancava, i de vi n'hi havia
tan poc que ni olor se'n sentia, i molts desdeien de tantes
fatigues, i els enemics ens venien a sobre, i jo en tal avinentesa
vaig comportar-me violentament, confesso que sóc més insolent que
els rucs: els quals, segons la dita, a còpia d'insolència no es
cansen. Amb tot digues- continua -per què vas ser colpejat. ¿Et
demanava alguna cosa i perquè tu no me la daves, et vaig pegar? O bé
et reclamava res? O bé em vaig barallar amb tu per algun xicot? O
tot bevent, et vaig ofendre estant embriac?

Com l'altre responia que res d'això, Xenofont li pregunta si era
dels hoplites.

-No- diu l'altre.

-Dels peltastes?- torna Xenofont.

-Tampoc- respon -però jo, tot i ser lliure, duia un matxo per
encàrrec dels companys de tenda.

Llavors Xenofont el reconeix, i pregunta:

-¿Per ventura ets tu un que transportava un malalt?

-Sí, per Zeus!- fa. -Perquè tu m'hi vas obligar esbarriant els
bagatges dels meus companys de tenda.

-Però aquest esbarriament- diu Xenofont -vet aquí com va ser. Vaig
repartir-los entre altres soldats, per portar-los, amb orde de
remetre-me'ls a mi. Quan els vaig haver rebut tots en bon estat,
te'ls vaig tornar a tu, després, però, que tu vas haver-me presentat
el meu home. Però escolteu com va anar la cosa: perquè val la pena.
Un home era deixat enrera perquè no podia caminar més. Jo, que d'ell
no sabia sinó que era un dels meus, vaig obligar-te a dur-lo amb tu,
a fi que no es perdés: perquè, si no m'erro, els enemics ens anaven
a l'encalç.

L'home hi convé.

-Doncs no- continua Xenofont -havent-te jo enviat endavant, arribo
amb la reraguarda i t'atrapo cavant una fossa com per enterrar el
meu home; jo m'aturo i t'ho aprovo. Però mentre som allí, l'home
plega la cama, i tots els assistents fan un crit que aquell home és
viu. Llavors tu dius: Que visqui tant com vulgui: que el que és jo
no el duré. Llavors jo et vaig pegar, dius veritat: perquè em feies
l'efecte de saber que era viu.

-I què?- replica l'altre -¿és que va deixar de morir després que jo
te'l vaig haver presentat?

-I nosaltres també hem de morir tots,- digué Xenofont: ¿però això
vol dir que ens hagin d'enterrar en vida?

Llavors tothom exclama que encara li havia pegat poc. Després
Xenofont invita els altres a dir per què havia estat colpit cadascú.
I com que ningú no s'aixeca, ell mateix diu:

-Jo, soldats, confesso que he pegat per indisciplina a alguns homes,
els quals s'acontentaven d'ésser salvats per vosaltres, que marxàveu
en ordre i combatíeu on calgués, però ells, abandonant els rengles i
corrent endavant, volien fer el seu botí i guanyar més que
vosaltres. Si tots haguéssim fet això, tots hauríem mort. Ans, un
que, reblanit, no volia aixecar-se i s'exposava als enemics, jo
també vaig pegar-li i el vaig obligar a marxar. Perquè en aquell
hivern tan dur, jo mateix una vegada que esperava uns que plegaven
els bagatges, havent-me assegut una estona, vaig adonar-me que amb
prou feines podia aixecar-me i estirar les cames. Per això, que ho
havia experimentat en mi mateix, quan després ne veia un altre
d'assegut i emmandrit, l'empenyia: perquè el moure's i l'animar-se
donen escalfor i llestesa, en canvi l'estar-se assegut i el repòs jo
veia que contribuïa a glaçar la sang i a fer podrir els dits dels
peus, com sabeu que molts ho han sofert. Algun altre potser que
romàs enrera per droperia us impedia a vosaltres, els de
l'avantguarda, i a nosaltres els de la reraguarda, de poder avençar,
jo l'he colpit amb el puny, a fi que els enemics no el colpissin amb
la llança. És lícit, doncs, que aqueixos que s'han salvat gràcies a
mi, si han patit de part meva alguna cosa contra justícia, me'n
demanin esmena. Però si haguessin caigut en mans dels enemics, ¿quin
mal tan gran haurien pogut sofrir, del qual haguessin cregut lícit
de demanar satisfacció? Senzill- afegí -és el meu raonament. Si a fi
de bé he castigat algú, trobo just de pagar l'esmena que els pares
pagueu als fills i els mestres als minyons: perquè els metges també
cremen i tallen a fi de bé Però si creieu que ho he fet per
violència, reflexioneu que ara jo, gràcies als déus, tinc més
confiança que aleshores, i soc més coratjós ara que aleshores i bec
més vi, i amb tot no pego a ningú, perquè us veig a tots a port.
Però quan fa tempesta i el mar s'infla i s'arrastella, ¿no veieu que
per un sol moviment de cap el pilot s'enfurisma amb els de proa, i
el timoner s'enfurisma amb els de popa? Perquè en aquells moments
fins les faltes més petites basten per esclafar-ho tot. Que jo vaig
colpejar aqueixos amb justícia, ho declaràreu vosaltres mateixos:
perquè m'éreu a la vora, amb les espases, no amb els palets de la
votació, i podieu socórrer-los si haguéssiu volgut. Però, per Zeus!
ni els vau socórrer ni us vau unir amb mi per colpejar
l'indisciplinat. Així vau donar llicència a aqueixos covards,
deixant-los insolentar. Perquè, si voleu considerar-ho, jo penso que
trobareu que els més covards d'aleshores són ara els més insolents.
Boiscos, per dir-ne un, el pugilador tessalià, aleshores, fingint-se
malalt, es resistia a portar l'escut, i ara pel que sento a dir, ha
despullat no sé quants cotiorites. Per tant, si teniu seny, fareu
amb ell el contrari del que fan amb els gossos. Els gossos difícils,
de dia els lliguen i de nit els deixen anar; però aquest, si sóu
prudents, de nit el lligareu i el deixareu anar de dia. Però en
veritat- continuà -m'admiro que si he fet un desplaer a algú de
vosaltres, us en recordeu i ho calleu; en canvi si he socorregut
algú durant el fred o bé allunyat d'ell l'enemic, o estant malalt o
necessitat li he fornit alguna cosa, d'això no se'n recorda ningú.
Ni si he lloat algú que havia fet una bella acció, ni si he honorat
tant com podia a qui s'ha portat com un valent, tampoc d'això no us
en recordeu. I tanmateix, és bell i just i agradívol de recordar-se
del bé més aviat que del mal.

Després d'aquestes paraules, s'aixequen i fan memòria. I el resultat
fou, que tot havia estat ben fet.




LLIBRE VI



CAPÍTOL I

ALIANÇA AMB ELS PAFLAGONIS: GRAN FESTÍ.
QUIRÍSOF GENERAL EN CAP.

Durant aquest sojorn, els uns vivien de les provisions del mercat,
els altres, de la rapinya que feien a Paflagònia. També els
paflagonis robaven força bé a qui s'allunyés de les tendes, i de nit
provaven de fer mal als qui eren atendats lluny. D'aquí, una viva
animositat entre els uns i els altres.

Però Corilas, que en aquell temps era governador de Paflagònia,
envia als grecs ambaixadors, amb cavalls i vestidures magnífiques,
disposat a no inquietar més els grecs, amb què no l'inquietessin més
a ell. Els generals responen que ho consultaran amb l'exèrcit. En
tant, els acullen com a hostes, i inviten a més a més d'ells, tots
els altres que semblava més just. Llavors, després d'haver immolat
uns quants bous de captura i altres víctimes, serveixen un banquet
abundós: sopen recolzats damunt llits de fullatge, i beuen en copes
de banya, de les que es trobaven al país.

Fetes libacions, i cantat el pean, s'aixequen de primer uns tracis,
i al so de la flauta dansen i salten alt i amb lleugeresa i
s'esgrimeixen amb els sabres. A la fi, un venta cop a l'altre de
manera que sembla a tots que l'ha ferit: perquè l'home cau amb una
certa traça. Els paflagonis fan un gran crit. El vencedor despulla
l'altre de les armes, i se'n va cantant el Sitalcas (1). Els tracis
en tant s'emporten el vençut com mort. Però no havia patit res de
mal.

Després s'aixequen els enians i els magnesiencs, els quals comencen
la dansa nomenada _carpea_, en armes. La qual mena de ball
consisteix, que un posa les seves armes en terra, sembra i guia els
bous ajovats, girant-se a cada punt com temorós. Un lladre ve. Així
que l'altre el veu, s'arrenca de les armes, li va a l'encontre, i
combat davant la seva parella. Tot això ho fan en cadència, al so de
la flauta. A la fi el lladre agarrota el pagès i se li enduu la
parella. De vegades és el pagès que guanya el lladre: l'ajova al
costat dels bous i el fa tirar amb les mans lligades a l'esquena.

Després d'això entra un misià, que a cada mà porta un escut lleuger.
I dansa tan aviat fent veure que planta cara a dos, tan aviat
servint-se dels dos escuts contra un de sol, com tan aviat giravolta
i fa la capitomba, sense deixar anar els escuts: de manera que dóna
un bell espectacle a la vista. A la fi, balla la _pèrsica_,
percudint els escuts: s'agenolla, s'aixeca, tot fet en cadència, al
so de la flauta.

Després, surten els mantineïns i alguns altres arcadians, els quals
s'aixequen, revestits de les més belles armes que poden, i avencen
en cadència, conduits per la flauta que toca un aire guerrer.
Llavors canten el pean, i ballen, com en les desfilades en honor
dels déus. Els paflagonis s'admiren de veure que tots aquells balls
s'executin en armes.

El misià, veient-los esbalaïts d'aquelles coses, convenç un dels
arcadians que tenia una ballarina seva, i la fa sortir després
d'haver-la agençada amb el millor que pot i de donar-li un escut
lleuger. Aquesta balla la pírrica (2) àgilment. Hi ha llavors un
aplaudiment gran. Els paflagonis pregunten si les dones combatien
amb ells. Els grecs responen que són elles que han fet fugir el Rei
del seu camp. Tal va ser la fi d'aquella vetllada.

L'endemà, duen els ambaixadors al campament. I sembla bé als soldats
de pactar que entre ells i els paflagonis no hi hagués més injúries.
Després d'això, els enviats parteixen.

Els grecs, semblant-los que hi ha prou bastiments s'embarquen i
naveguen un dia i una nit amb un vent favorable, tenint la
Paflagònia a l'esquerra. L'endemà arriben a Sinope i fondegen a
Harmene de Sinope. Els sinopesos habiten en territori paflagònic i
són una colònia de milesians. Envien als grecs, com a present
d'hospitalitat, tres mil medimnes (3) de farina d'ordi, i mil cinc
centes àmfores de vi.

Quirísof també hi fa cap, amb una trirrem. Els soldats s'havien
imaginat que els duria altra cosa: però no duia res. Anuncia
solament que Anaxibi, almirall de l'estol, i els altres, fan elogis
de l'exèrcit; i que Anaxibi havia promès, si sortien del Pontus, que
tindrien una soldada.

A Harmene els soldats romanen cinc dies. I sentint-se ja prop de
Grècia, els entra més que mai la dèria de no tornar a casa amb les
mans buides. Creuen, doncs, que si elegien un cap únic, un de sol
podria més bé que molts manejar l'exèrcit de nit i de dia; si cal
guardar algun secret, l'amagarà millor; si cal guanyar per mà
l'enemic, perdrà menys de temps; no caldran tantes conferències,
sinó executar el que ell sol haurà decidit: quan fins aleshores els
generals ho havien fet tot per majoria de vots.

Amb aquests pensaments, es decanten per Xenofont. Els capitans se li
presenten, dient que l'exèrcit ho entén així; i cadascú,
manifestant-li el seu afecte, l'invita a encarregar-se del
comandament.

Xenofont, per una banda, s'hi avenia, pensant que així li'n vindria
més glòria entre els amics i el nom li creixeria dins la ciutat; tal
volta fins podria ser ocasió d'algun bé per a l'exèrcit.

Aquestes consideracions el movien a desitjar d'esdevenir comandant
en cap; però quan pensava si n'és d'obscur per a tothom
l'esdevenidor, i que aquesta manera corria el perill de llençar la
glòria guanyada abans, vacil·lava. En aquesta perplexitat, li sembla
que el millor és consultar els déus. Condueix dues víctimes davant
l'altar, i sacrifica a Zeus Rei, el qual li havia estat prescrit per
l'oracle de Delfos. Per altra banda, d'aquest déu creia vingut el
somni que havia vist, llavors que va començar a pendre la seva part
en la conducció de l'exèrcit. I quan partí d'Efes per ser presentat
a Cirus, recordava també que un àguila li havia fet un crit a la
dreta, però aturada; l'endevinaire que l'acompanyava havia dit que
això era un gran averany, i no pas per a un home particular, i
revelador de glòria, baldament penible: perquè els ocells on més
ataquen l'àguila és seguda. No era, amb tot, averany de riquesa:
perquè l'àguila s'apodera de la seva presa al vol.

Méntre sacrifica, el déu li mostra clarament que ni ha de pretendre
el comandament, ni d'acceptar-lo si és elegit. I és el que de fet
tingué lloc. L'exèrcit es reuneix i tots diuen d'elegir un cap únic;
aquest parer adoptat, el proposen a ell. Com era evident que
l'elegirien, si es passava a votació, Xenofont s'aixeca i diu:

-Jo, oh soldats, sóc sensible a l'honor que em feu, com a home que
sóc, i us en regracio i prego als déus que em donin l'avinentesa de
ser-vos bo en alguna cosa. Amb tot l'elegir-me a mi per cap,
havent-hi un lacedemoni, no em sembla aventatjós per a vosaltres, ja
que per amor d'això n'obtindríeu menys, si necessitàveu res dels
lacedemonis; i també per mi no sé si això seria del tot segur.
Perquè veig que fins ara no han cessat d'estar en guerra amb la meva
pàtria, fins que han reduït tota la ciutat a reconèixer que els
lacedemonis tenen sobre ells l'hegemonia. I quan els atenesos ho han
reconegut, tot d'una han cessat la guerra i no han continuat el
setge de la vila. Si jo que aquestes coses he vist, ara semblava, en
allò que jo puc, llevar senyoria a llur autoritat, temo que no em
fessin tornar massa de pressa a la raó. Quant a això que vosaltres
penseu, que hi hauria menys sedicions amb un sol cap que no amb
molts, sapigueu bé que si n'elegiu un altre no em trobareu que
aixequi cap partit. Perquè penso que qui a la guerra es rebel·la
contra el cap, es rebel·la contra la seva pròpia salut. En canvi si
m'elegiu, no m'estranyaria que trobéssiu algú irritat contra
vosaltres i contra mi.

Quan hagué acabat de parlar, se n'aixequen molts més dient que és
precís que ell comandi.

Agàsias d'Estimfal diu que seria ridícol que això passés:

-¿Per ventura s'enfadaran també els lacedemonis si uns quants es
reuneixen per sopar i no elegeixen un lacedemoni per president? Si
la cosa és així- diu -no ens és permès de ser capitans, sembla, ja
que som arcadians.

Els altres, com si Agàsias hagués parlat bé, aplaudeixen amb un gran
aldarull.

Llavors Xenofont, veient que calia insistir més, es fa endavant i
parla:

-Doncs bé, soldats- diu -perquè ho comprengueu tot, us juro per tots
els déus i deesses, que jo, quan he tingut notícia de la vostra
decisió, he sacrificat per saber si era millor per vosaltres de
confiar-me aquest comandament i per mi d'encarregar-me'n. Els déus
en les víctimes m'han significat d'una manera que fins un idiota ho
hauria entès, que he d'abstenir-me d'aquest comandament únic.

Llavors elegeixen Quirísof. Quirísof, un cop elegit, es presenta i
diu:

-Però, soldats, sapigueu això, que jo tampoc no hauria excitat cap
tumulte, si n'haguéssiu elegit un altre. Però quant a Xenofont,- diu
-li heu fet un servei no elegint-lo: ja que ara tot just Dexip l'ha
calumniat vora d'Anaxibi, tant com ha pogut, per més que jo m'he
esforçat a tapar-li la boca. Ha dit que tenia entès que Xenofont
s'estimaria més dividir el comandament amb Timasió Dardani, que és
de l'exèrcit de Clearc, que no pas amb ell, que és lacedemoni. Ja
que, però, m'haveu elegit a mi- afegeix -miraré de fer-vos tot el bé
que podré. Vosaltres així prepareu-vos a llevar àncores demà, si fa
bon temps. El rumb serà cap a Heraclea: cal doncs que tothom miri de
fer-hi cap; Un cop allí, escatirem les altres coses.

(1) Probablement un cant de lloança a algun rei llegendari d'aquest
nom.

(2) Dansa guerrera.

(3) Cada medimne feia uns 52 litres.



CAPÍTOL II

DIVISIÓ DE L'EXÈRCIT EN TRES PARTS

L'endemà es fan a la vela i naveguen amb un bon vent dos dies, al
llarg de la costa. Vorejant la terra atalaien el cap Jasó, on diuen
que la nau Argo fondejà, i les boques de diversos rius, primer del
Termodont, després de l'Iris, després de l'Halis, en acabat del
Parteni. Passada aquesta desembocadura, arriben a Heraclea, ciutat
grega, colònia dels megaresos, situada en el territori dels
mariandins. Fondegen vora la península Aquerúsia. Allí diuen que
Hèrcules davallà a l'encontre del Cancerber: encara avui ensenyen,
com a monument d'aquesta davallada, un avenc de més de dos estadis
de profunditat.

Els heracleotes envien als grecs, en present d'hostatgia, tres mil
medimnes de farina d'ordi, dues mil àmfores de vi, vint bous i cent
ovelles. En aquell lloc s'esmuny a través del pla un riu anomenat
Dicos, l'amplària del qual és de dos pletres.

Els soldats, havent-se reunit, deliberen sobre el restant del
viatge, si val més sortir del Pontus per terra o per mar.
Aixecant-se aleshores Licó d'Acaia, diu:

-M'admiro, oh soldats, dels generals, que no s'enginyen a
procurar-nos menjar. Perquè dels presents hospitalaris l'exèrcit no
en té per mantenir-se tres dies i no hi ha d'on treure provisions
per al cami- diu. -Sóc del parer, doncs, de demanar als heracleotes
no menys de tres mil cizicens.

Un altre diu que no menys de deu mil:

-I ara, sense aixecar la sessió, elegim ambaixadors i enviem-los a
la ciutat a veure què ens responen per escatir-ho.

Llavors proposen ambaixadors, el primer Quirísof, que havia estat
elegit comandant en cap: i alguns també Xenofont.

Tots dos s'hi resistiren enèrgicament. Perquè l'un i l'altre
entenien que no s'havia d'obligar una ciutat grega i amiga a res que
ells mateixos no volguessin donar. Apareixent aquests sense cap
delit, envien Licó Aqueu, Callímac de Parràsia i Agàsias d'Estimfal.
Arribats a Heraclea, exposen l'acordat: diuen que Licó fins amenaçà,
si no feien el que se'ls demanava.

Després d'haver-los sentit, els heracleotes diuen que deliberaran.
Repleguen de seguida tots els cabals del camp, transporten a
l'interior el mercat de queviures, tanquen les portes i apareixen en
armes dalt de les muralles.

Llavors els promovedors d'aquest disturbi acusen els generals
d'haver espatllat l'afer. Els arcadians i els aqueus es reuneixen de
banda. Al cap d'ells es posen principalment Callímac de Parràsia i
Licó l'aqueu, amb aquests discursos: que era vergonyós que un atenès
que no havia afegit cap fona a l'exèrcit, comandés als peloponesians
i als lacedemonis; que les fatigues els havien tocat a ells i el
profit als altres, i això quan eren ells que havien estat autors de
la salvació comú, perquè eren ells que l'havien obrada, els
arcadians i els aqueus, i la resta de l'exèrcit no havia fet res (i
la veritat era que més de la meitat de l'exèrcit eren arcadians i
aqueus). Si tenien seny, doncs, que s'unissin, es triessin generals
d'ells i fessin camí a part, provant de fer alguna bona presa.

Així s'acorda: Si arcadians i aqueus hi havia al costat de Quirísof,
l'abandonen, així com a Xenofont, i formen cos a part. N'elegeixen
deu d'entre ells per generals: establint que aquests farien allò que
s'acordés per majoria de vots. Així, doncs, el comandament suprem de
Quirísof s'esfondra als sis o set dies d'haver estat elegit.

Xenofont, amb tot, volia continuar la marxa en companyia d'aquests
facciosos, opinant que seria més segur que no pas encaminar-se
cadascú pel seu cantó. Però Neó mira de convèncer-lo de marxar sol,
havent sabut per Quirísof que Cleandre, harmosta de Bizanci, deia
que vindria amb trirrems al port de Calpe; la intenció de Neó era
que ningú se'n gaudís; volia que en aquestes trirrems s'embarquessin
ells i els soldats d'ells. Per això havia donat aquest consell.
Quirísof, descoratjat per tots aquests esdeveniments, i per altra
banda avorrit de l'exèrcit, deixa Xenofont en llibertat de fer el
que vulgui.

Aquest és encara temptat de descompartir-se de l'exèrcit i
embarcar-se sol; però havent fet un sacrifici a Hèrcules guiador,
per aconsellar-se si era preferible i millor de continuar
l'expedició amb els soldats que li restaven, o bé de separar-se'n,
el déu en les víctimes li significà de continuar l'expedició amb
ells.

Així l'exèrcit es divideix en tres cossos. Els arcadians i els
aqueus, més de quatre mil cinc cents, tots hoplites. Després, amb
Quirísof, mil quatre cents hoplites, i una setcentena de peltastes:
els tracis de Clearc. Per fi, amb Xenofont, uns mil set cents
hoplites, i uns tres cents peltastes: i ell sol va tenir cavalleria,
uns quaranta homes de cavall.

Els arcadians, havent obtingut bastiments dels heracleotes,
s'embarquen els primers, per caure a l'improvís damunt els bitinis i
fer com més presa millor. Desembarquen al port de Calpe, cap al mig
de la Tràcia. Quirísof, en sortir de la ciutat d'Heraclea, marxa per
l'interior del país; però un cop es fica dins la Tràcia continua
vorejant el mar: perquè ja es sentia malalt. Xenofont, havent pres
uns quants bastiments, desembarca a la ratlla de Tràcia i de
l'Heracleòtida, i avença terra al través.



CAPÍTOL III

REUNIÓ DELS TRES COSSOS

Vet aquí el que va fer cada divisió.

Els arcadians desembarquen de nit al port de Calpe i marxen cap als
primers pobles, a uns trenta estadis del mar. A punta de dia, cada
general condueix la seva tropa cap a un poble: quan el poble sembla
més gran, els generals n'hi envien dues. Es posen d'acord sobre un
turó en el qual tothom haurà de reunir-se. Aquesta irrupció havent
estat súbita, s'apoderen de molts presoners i volten una gran
quantitat de bestiar.

Els tracis que han pogut fugir, s'apleguen. Peltastes com eren, se
n'havien escapat als hoplites molts d'entre mans. Un cop reunits,
d'antuvi ataquen la companyia d'Esmicres, un dels generals arcadians
que se'n tornava cap al lloc convingut amb qui sap el botí. Al
principi els grecs combaten sobre la marxa: però, en el pas d'un
barranc, són posats en fuga i el mateix Esmicres hi és mort amb tots
els altres. D'una altra columna dels deu generals, la d'Hegesandre,
en queden vuit homes sols: Hegesandre mateix es salvà. Les altres
columnes, amb tot, es reuneixen, les unes amb botí, les altres sense
botí.

Els tracis, afortunats en aquest primer encontre, es criden els uns
al altres i es reuneixen de nit, en gran força. A punta de dia es
formen en cercle al voltant del turó on els grecs s'havien atendat,
molts de genets i peltastes, que augmenten a cada punt: i atacaven
als hoplites a la segura: perquè els grecs no tenien un arquer, ni
un javaliner, ni un cavall: en canvi els tracis, corrent o galopant
tiraven la javalina, i quan els grecs avançaven contra ells, fugien
a pler. Els uns assaltaven per un cantó, els altres per un altre:
molts de grecs ja eren ferits i d'ells ningú. De manera que no es
podien moure d'aquell lloc. A l'últim els tracis els barren el pas
cap a l'aigua.

En aquella extremitat es parla de treva, i ja es convenen les altres
condicions; però els tracis no volen donar els ostatges que demanen
els grecs, i per això queden. Tal era la situació dels arcadians.

Mentrestant Quirísof, marxant a la segura per la vora del mar,
arriba al port de Calpe. Xenofont, per la seva banda, travessa
l'interior del país: i la seva cavalleria, destacada endavant de
l'exèrcit, topa amb uns vells que per allí anaven. Duts a la
presència de Xenofont, aquest els pregunta si per ventura han sentit
parlar d'un altre exèrcit grec. Els diuen tot el que ha passat, i
que ara els grecs estan assetiats al cim del turó, i els tracis els
volten per totes bandes. Llavors Xenofont fa vigilar aquests homes
rigorosament per servir de guies quan calgui i estableix guaites,
convoca els soldats i diu:

-Soldats, una part dels arcadians ha mort: els altres estan
assetiats al cim d'un turó. Jo penso que si aquests són destruïts,
tampoc per a nosaltres hi ha salvació; tants són els enemics, i tan
plens d'audàcia. El millor per nosaltres, doncs, és de socórrer com
més aviat aquesta gent, a fi que, si són encara vius, nosaltres
combatem amb ells, i no restem sols i no haver de córrer sols altres
perills. Perquè nosaltres no tenim cap retirada: Heraclea- diu -és
massa lluny per tornar-hi, Crisòpolis massa lluny per arribar-hi: i
els enemics són prop. D'aquí al port de Calpe, on creiem que es
troba Quirísof, si ha pogut salvar-se, és encara el camí més curt.
Però no hi ha allí ni bastiments per embarcar-nos, i per restar-hi
no hi ha provisions per un sol dia. Si moren els assetiats, és
pitjor per nosaltres d'arriscar-nos amb les soles tropes de
Quirísof, que no pas, salvats aquells, unir-nos tots i procurar la
salvació comú. Cal, doncs, que marxem, amb la idea decidida d'acabar
gloriosament, o de realitzar una bellíssima acció salvant tants de
grecs. Déu tal vegada mena les coses així, perquè vol humiliar la
fatxenderia dels que es creien més savis, i aixecar-nos a major
glòria a nosaltres, que comencem pels déus. Sinó que cal seguir, i
parar tota l'atenció a trobar manera de fer tot el que us sigui
comandat. Ara, doncs, acampem-nos, avançant fins que ens sembli que
és hora de sopar. Mentre marxarem, que Timasió es destaqui endavant
amb la cavalleria, sense perdre'ns de vista, i explori el país a fi
que no ens quedi res amagat.

Això dit, els posa al front. Envia al mateix temps els gimnetes més
llestos cap als flancs i cap a les altures, a fi que si atalaien res
des d'enlloc, facin senyal: i dóna orde de cremar tot el que
ensopeguin de combustible.

La cavalleria, esbarriant-se tant com pot bonament, incendia per
allí on passa, i els peltastes, avançant per les altures, cremen tot
el que veuen de cremable: així mateix l'exèrcit quan ensopega alguna
cosa deixada intacta; de manera que semblava abrandat tot el país i
l'exèrcit qui-sap-lo nombrós.

En ser hora, pugen i s'acampen al cim d'un turó, d'on atalaien les
fogueres dels enemics, a la distància d'uns quaranta estadis: i
ells mateixos encenen tantes fogueres com poden. Però en acabat de
sopar, circula l'orde d'apagar tots els focs.

Durant la nit, apostades les sentinelles, dormen; després, a punta
de dia, havent suplicat als déus, es formen en batalla i avancen a
pas accelerat. Timasió i la cavalleria, que tenien guies i s'havien
destacat endavant, no se n'adonen que ja són al turó on eren
asetiats els grecs; i no hi veuen ni l'exèrcit amic ni l'enemic (de
la qual cosa n'envien avís a Xenofont i a l'exèrcit), sinó velletes
i vellets i uns quants xais escarransits i bous abandonats.

A la primeria, es meravellen del que hagi pogut passar; després,
pels romasos s'ennoven que els tracis s'havien retirat tots a
entrada de vespre, afegint que els grecs havien partit a trenc
d'alba; cap a on, no ho sabien.

Sentit això, els qui eren amb Xenofont, dinen, pleguen bagatge i es
posen en marxa, amb la intenció d'ajuntar-se com més aviat amb els
altres al port de Calpe; i fent via, veuen les petjades dels
arcadians i dels aqueus al llarg del camí que va a Calpe. En ser-hi
pervinguts, s'alegren de reveure's i s'abracen com a germans. Els
arcadians pregunten als soldats de Xenofont, per què havien apagat
les fogueres:

-Perquè nosaltres- diuen -al principi vam creure, no veient més els
focs, que anàveu a atacar l'enemic de nit: i l'enemic, pel que a
nosaltres ens sembla, tement-se també això, se'n va anar: perquè es
va retirar precisament cap a aquell mateix temps. Però com no
veníeu, i el temps s'escolava, vam creure que, informats de la
nostra situació, i esfereïts, us havíeu retirat fugint cap al mar.
Hem estat del parer de no restar darrera vostre, així és, doncs, que
ens hem encaminat fins ací.



CAPÍTOL IV

ELS GRECS ATURATS AL PORT DE CALPE

Aquell dia, doncs, s'atenden allí mateix, damunt la platja, vora el
port. Aquest lloc, que s'anomena el port de Calpe, és a la Tràcia
asiàtica. Aquesta Tràcia comença a la vora del Pontus Euxí i va fins
a Heraclea, a la dreta de qui entra en el Pontus. De Bizanci a
Heraclea, per una trirrems hi ha un dia llarg de vogar. En
l'interval, no es troba cap altra ciutat amiga ni grega, sinó
solament tracis bitinians: i tots els grecs que agafen, o llançats a
la riba, o per qualsevol altra causa, és fama que els tracten
durament.

El port de Calpe és a mitjan camí per als qui salpen d'Heraclea a
Bizanci. Es una punta que s'endinsa en el mar, de la qual, la part
de la banda del mar és una roca espadada, alta, allí on la seva
altura és menor, almenys de vint braces; l'istme que ajunta aquest
promontori amb la terra té, tot lo més, quatre pletres d'ample: però
en l'espai comprès part de dins de l'istme, hi cabria una ciutat de
deu mil habitants.

El port és sota la roca mateix, i té la platja de cara a ponent.

Una font d'aigua dolça i abundant s'esmuny a la banda del mar, però
dominada per la roca. Hi ha molta fusta de totes menes, així com
moltíssima, i bella, per a la construcció de naus, vora mateix del
mar. La muntanya que neix en el port, s'estén terra endins fins a
una vintena d'estadis; és de terra, sense pedruscall; i pel cantó
del mar, en una extensió de més de vint estadis, ofereix una
espessor d'arbres grans, i de tota mena.

L'altre país és gran i bell, amb moltes viles ben poblades. Perquè
la terra produeix ordi i blat i llegums de tota espècie i mill i
sèsam i figues a bastament i molts de ceps i vins dolços; de tot, en
fi, llevat d'oliveres. Tal és aquest país.

Els grecs s'acantonen a la platja, al llarg del mar. No volien
atendar-se en un lloc que pogués esdevenir una ciutat: fins l'haver
vingut allí els semblava per insídia d'alguns que tenien el projecte
de fundar-hi una colònia. Perquè dels soldats, la majoria no havien
estat induïts per la misèria a embarcar-se de mercenaris; ans havent
sentit a parlar de la generositat de Cirus, els uns havien dut
homes, d'altres s'hi havien gastat també diners, d'altres s'havien
escapolit del pare i de la mare, o àdhuc havien abandonat els fills
en l'esperança de tornar rics sabent per altra banda que d'altres
prop de Cirus havien fet molta fortuna. Homes d'aquesta mena,
desitjaven, doncs, tornar bons i sans a Grècia.

En ser l'endemà d'aquesta reunió, Xenofont sacrifica per saber si
cal sortir del camp. Calia necessàriament anar per queviures: i
pensava així mateix donar sepultura als morts. Les entranyes havent
estat favorables, el segueixen fins els arcadians, i enterren la
major part dels morts, cadascun en el lloc on havia caigut: perquè
feia cinc dies que hi eren i llevar-los-en hauria estat impossible.
Alguns, però, se'ls emporten fora del camí i els enterren com més
sumptuosament permetien les circumstàncies. Per als que no poden
trobar, fan un gran cenotafi i hi posen corones damunt. Això fet,
tornen al campament, sopen i dormen.

L'endemà, es reuneixen tots els soldats: convocant-los principalment
Agàsias d'Estimfal, capità, Hierònim d'Elea, igualment capità, i
altres dels arcadians de més edat. Fan un decret, que si algú en
l'esdevenidor proposava de dividir l'exèrcit, fos castigat amb la
mort; que l'exèrcit partís ocupant cadascú el lloc que precedentment
tenia: i que el comandament fos exercit pels antics generals. Però
Quirísof ja era mort d'una medicina que havia pres per la febre: Neó
Asinès el substituí en el càrrec.

Després d'aquestes deliberacions, s'aixeca Xenofont i diu:

-Soldats, és evident, em sembla a mi, que cal fer la marxa per
terra, perquè no tenim bastiments. I és necessari de partir tot
d'una, perquè si restem, no tenim queviures. Nosaltres, doncs-
continua -farem un sacrifici; vosaltres, per la vostra banda,
prepareu-vos a combatre com mai, perquè l'enemic s'ha refet de
valent.

Això dit, els generals fan els sacrificis, estant present
l'endevinaire Arèxion d'Arcàdia, perquè Silanos d'Ambràcia havia
fugit d'Heraclea en un vaixell que va pendre a nòlit. Però en aquest
sacrifici per la partença, les entranyes no donen bon averany.
Aquell dia, doncs, no es mou ningú. Alguns s'atreveixen de dir que
Xenofont, volent fundar una colònia en aquell indret, ha convençut
l'endevinaire de dir que les víctimes no són favorables a la
partença. Llavors Xenofont fa cridar per un herald, que l'endemà pot
assistir als sacrificis qui vulgui; i havent manat que si hi ha cap
endevinaire, assisteixi també per observar les entranyes, sacrifica
davant d'una nombrosa assemblea. Immola fins a tres víctimes, sense
que les entranyes surtin propícies a la partença: els soldats se
n'afligeixen, perquè ja es van acabant les vitualles que havien dut,
i no hi ha cap mercat.

L'assemblea es reuneix, i Xenofont els adreça encara aquestes
paraules:

-Soldats, quant al viatge, ja ho veieu; les víctimes no són fins ara
propícies; per altra banda, veig que us manca el necessari. Em
sembla, doncs, urgent de sacrificar sobre aquesta altra qüestió.

S'aixeca un, i diu:

-I és natural que les entranyes no ens siguin propícies; perquè per
un d'un vaixell que ahir va arribar, per atzar, he sabut que
Cleandre, harmosta de Bizanci, està per arribar amb bastiments de
transports i trirrems.

Aleshores tothom és del parer d'esperar; ara, que és essencial de
sortir per queviures. En vista d'això es tornen a immolar fins a
tres víctimes: i les entranyes no surten favorables. Ja els soldats
van cap a la tenda de Xenofont, dient que no tenen per menjar. Però
ell respon que no els farà sortir mentre les víctimes no siguin
propícies.

L'endemà, recomença el sacrifici: gairebé tot l'exèrcit per
l'interès que hi té tothom, fa rotllo al voltant de l'altar. Però
les víctimes manquen. Els generals persisteixen a no voler sortir:
convoquen l'assemblea. Xenofont parla:

-Sens dubte els enemics s'han reunit i caldrà combatre. Si, doncs,
abandonant els bagatges en aquest lloc fort marxéssim com preparats
a la batalla, potser ens reeixirien les víctimes.

Però en sentir això, els soldats exclamen que no hi ha necessitat de
dur res en aquell lloc, sinó de sacrificar com més de pressa. Ja no
hi havia més bestiar menut: compren bous de carro i els sacrifiquen.
Xenofont prega Cleànor d'Arcadia que es cuidi del sacrifici, per si
depenia d'això; però ni així és favorable.

Neó, que era general en el lloc de Quirísof, veient els homes com
patien de necessitat, i volent ser-los agradable, s'aprofita d'un
heracleota que troba, que assegura conèixer prop d'allí caserius on
es poden pendre vitualles, i fa cridar per l'herald que qui vulgui
anar als queviures, el guiarà l'heracleota.

Surten amb piques, bots, sacs i altres utensilis fins a dos mil
homes. Però així que són als llogarrets i s'escampen a fer botí, els
cau damunt la cavalleria de Farnabazos. El qual havia vingut a
socórrer els bitinis, amb la intenció d'unir-se amb ells i evitar,
si era possible, que els grecs entressin a Frígia. Aquesta
cavalleria occeix almenys cinc cents grecs i els que queden fugen a
la muntanya.

Un que s'ha pogut escapar porta la notícia al campament. Com que
aquell mateix dia les víctimes no havien estat favorables, Xenofont
pren un bou de carro -perquè no hi havia altres víctimes- el
degolla, i corre en ajut dels grecs amb tots els soldats que no
arribaven als trenta anys. Recullen les restes de la tropa, i tornen
al campament. El sol ja era a la posta i els grecs, tots
descoratjats, sopaven; quan d'improvís, a través d'uns espessoralls,
alguns bitinis ataquen les avançades, maten uns quants soldats i
empaiten els altres fins al campament. Hi ha una cridòria: tots els
grecs corren a les armes; però sembla perillós de perseguir l'enemic
i moure de nit el campament, perquè el país era tot boscat; així
passen la nit sobre les armes, custodiats per guàrdies suficients.



CAPÍTOL V

PARTENÇA DE CALPE: VICTÒRIA SOBRE ELS TRACIS

Així pasen aquella nit. L'endemà a punta de dia, els generals
condueixen l'exèrcit al lloc fortificat: els soldats segueixen
portant-se'n armes i bagatges. Abans, de l'hora de dinar, atrinxeren
per medi d'una fossa el costat que dóna accés a la posició, i en
guarneixen amb estacats el talús, deixant-hi només tres portes.
D'Heraclea arriba un bastiment carregat de farina, bestiar i vi.

Llevat de bon'hora, Xenofont sacrifica per saber si ha d'intentar
una sortida: les entranyes són favorables des de la primera víctima.
A la fi del sacrifici, l'endevinaire Arexió de Parràsia veu una
àguila de bon averany, i recomana a Xenofont de conduir fora
l'exèrcit. Travessen el fossat, posen les armes i fan cridar per
l'herald que després de dinar els soldats surtin amb les armes, però
que deixin darrera l'atrinxerament la turba i els captius.

Dels altres surt tothom, llevat de Neó: perquè sembla més aventatjós
de deixar-lo a la custòdia dels qui resten al campament. Però quan
els capitans i els soldats el van haver deixat, els soldats de Neó,
avergonyits de no seguir quan els altres sortien, no deixen al
campament sinó els homes que passen dels quaranta-cinc anys: aquests
resten, i els altres es posen en marxa.

No havien fet quinze estadis, que ja troben morts: fan avançar la
saga de la columna fins als primers cadàvers apareguts, i llavors
enterren tots els que agafa la línia. Enterrats els primers, la
marxa continua, la saga avança de nou fins als primers que tornen a
trobar per enterrar, i enterren cadascun en el seu lloc; tots els
que abraça l'exèrcit. Però en arribar el camí que ve dels llogarrets,
n'hi jeien tants, que els donen la sepultura junts.

Ja era més de migdia, quan l'exèrcit avançà fora dels llogarrets,
prenent tots els queviures que veien darrera la falanx. De repent,
obiren els enemics que havien tramuntat uns turons en front mateix
dels grecs. Anaven arrenglerats en falanx, amb molta cavalleria i
infanteria: perquè Spitrídates i Ratines havien estat enviats per
Farnabazos amb un destacament. En ser que els enemics atalaiaren
els grecs, s'aturen a la distància d'uns quinze estadis.

Tot seguit Arexió, l'endeví dels grecs, degolla, i les entranyes són
favorables des de la primera víctima. Llavors Xenofont diu:

-Jo sóc del parer, oh generals, d'arrenglerar darrera la falanx
algunes companyies en cos de reserva, a fi que si cal hi hagi qui la
sostingui, i els enemics en desordre topin amb tropes formades i
fresques.

A tots els sembla bé.

-Vosaltres per tant- diu -feu avençar l'exèrcit contra els que teniu
en front: no ens aturem, que l'enemic ens ha vist i nosaltres el
veiem a ell. Jo vindré quan hauré disposat les companyies
darrerenes, tal com haveu decidit.

Després d'això, els uns fan avançar l'exèrcit a pleret; i Xenofont,
destacades les tres últimes files, que eren d'uns dos cents homes
cada una, n'envia una cap a la dreta, per seguir a la distància d'un
pletre. Sàmolas d'Acaia anava al cap d'aquest batalló; un altre té
orde de seguir darrera els centres: Pírrias arcadià en té el
comandament; el tercer escamot es posa a l'esquerra, i és confiat a
Fràsias d'Atenes.

Avançant així, els que van al front havent arribat en una vall gran
i difícil de passar, s'aturen, perquè ignoren si la vall és
franquejable, i criden els generals i els capitans al cap de la
línia. Xenofont, no comprenent què pot entrebancar la marxa, així
que sent l'orde hi acut a galop desfet. En ser tothom reunit,
Sofènet, que era el més vell dels generals, diu que no valia la pena
de discutir per saber si s'havia de passar una vall com aquella.
Llavors Xenofont, interrompent-lo amb una certa embranzida:

-Companys, bé sabeu -diu -que mai us he induït a cap perill de bon
grat: veig, en efecte, que necessiteu no reputació de valentia, sinó
salvament. Ara la nostra, posició és aquesta: no podem sortir d'aquí
sense combatre. Si no marxem nosaltres contra els enemics, ells ens
seguiran quan ens retirarem i ens cauran damunt. Examineu si val més
anar contra aquests homes amb les armes endavant, o bé amb les armes
a l'esquena veure els enemics que marxen darrera nostre. Ho sabeu,
retirar-se davant l'enemic no s'assembla a res d'honorable, però
perseguir-lo inspira valor als més covards. Jo, doncs, m'estimaria
més perseguir amb la meitat de l'exèrcit, que retirarme amb el
doble. Jo sé, per altra banda, que els enemics, atacant-los
nosaltres, no us afigureu pas que ens esperaran: en canvi, si girem
l'esquena, tots sabem que gosaran perseguir-nos. I després,
¿l'ocasió de travessar i deixar-nos a l'esquena una vall difícil,
quan esteu per combatre, no val la pena d'aferrar-la? El que és jo,
voldria per als enemics que tots els camins els apareguessin oberts
a la retirada: però a nosaltres, el terreny mateix ha d'ensenyar-nos
que no tenim salvació sinó en la victòria. M'admira, doncs, que
ningú consideri aquesta vall més temible que els altres llocs que
hem travessat. Perquè, ¿com és posible travessar aquest pla mateix,
si no vencem la cavalleria? ¿Com passarem aquestes muntanyes, si
tants de peltastes ens persegueixen? I si arribem bons i sans al
mar, ¿quina vall no és el Pontus? Allí no trobarem ni bastiments
per transportar-nos, ni blat per subsistir si restem, i si de pressa
hi arribarem, de pressa haurem de tonar-ne a sortir per cercar
queviures. Per això val més combatre ara havent dinat, que no pas
demà en dejú. Companys, les víctimes ens són favorables, els auguris
propicis, les entranyes bellíssimes. Marxem contra aqueixa gent: no
és cosa que després d'haver-nos vist de totes maneres, sopin a pler
i plantin les tendes on els vingui de gust.

Els capitans l'exhorten llavors de posar-se al cap, i ningú no li
diu res. Ell es posa al cap, ordenant que cadascú travessi la vall
marxant dret davant seu; li semblava que així en columnes compactes
l'exèrcit seria més aviat a l'altra banda que no pas desfilant pel
pont que travessava la vall. En haver travessat, Xenofont, recorrent
el llarg de la línia:

-Companys- diu -recordeu-vos de quantes batalles heu guanyat amb
l'ajuda dels déus marxant vosaltres a l'atac, i quins patiments
esperen els qui fugen de l'enemic: penseu també que som a les portes
de Grècia. Doncs, seguiu Hèrcules Conductor i exhorteu-vos els uns
als altres pel nom. És dolç, quan es diu i es fa una cosa bella i
baronívola, retreure en els que un estima la memòria d'un.

Així parla Xenofont, galopant al llarg de la falanx, que condueix al
mateix temps; i havent col·locat els peltastes a les dues ales,
avencen contra els enemics. Fa circular l'orde de portar la pica a
l'espatlla dreta, fins que doni la senyal amb la trompa: llavors
abaixar-la en rest, seguir lentament l'enemic i que ningú envesteixi
corrents. El mot d'ordre és, Zeus Salvador, Hèrcules Conductor.

Els enemics, creient la posició bona, sostenen ferms. En ser prop,
els peltastes grecs criden _alalà_ i arremeten l'enemic abans
d'haver-ne rebut l'ordre. Els enemics es llancen a l'encontre, la
cavalleria i la infanteria dels bitinis, i posen els peltastes en
fuga; però aviat la falanx dels hoplites avança a pas ràpid: la
trompeta sona, els soldats canten el pean, criden _alalà_ i abaixen
les piques; llavors els enemics no els esperen i fugen. Timasió els
persegueix amb la cavalleria, i maten tots els que poden matar
essent tan pocs. L'ala esquerra dels enemics, col·locada en front de
la cavalleria grega, tot d'una és dispersada: la dreta, que no és
perseguida tan vivament, s'atura al cim d'un pujol. Els grecs,
veient-la sostenir, els sembla més fàcil i menys perillós
carregar-los tot d'una. Canten el pean i es llancen: l'enemic no té
ferm; llavors el peltastes l'empaiten fins que la dreta també és
dispersada. Però en maten pocs, perquè la cavalleria enemiga, essent
molta, fa por.

Els grecs, veient que la cavalleria de Farnabazos encara està unida,
i que la dels bitinis se li ajunta i miren del cim estant d'un pujol
el que passa, creuen que, baldament fatigats, han d'arremetre contra
aquelles tropes com puguin, a fi que amb el repòs no es refacin. Es
formen i avancen. La cavalleria enemiga fuig per un rost avall igual
que si una cavalleria els empaités: perquè havien de travessar una
vall boscada, cosa que els grecs no sabien; però aquests ja havien
desdit de la persecució, vist que era tard. Tornats al lloc del
primer encontre, hi erigeixen un trofeu i davallen al mar cap a la
posta del sol: tenien uns seixanta estadis fins al campament.



CAPÍTOL VI

ARRIBADA DE CLEANDRE : AFER DE DEXIP

Els enemics s'ocupen aleshores d'allò que els pertany i s'enduen tan
lluny com poden les famílies i els béns. Els grecs esperen Cleandre,
que ha d'arribar amb trirrems i bastiments de transport.
Mentrestant, cada dia surten amb les atzembles i els captius, i
porten tranquil·lament blat, ordi, vi, llegums, mill, figues: aquell
país llevava de tot meys oli d'oliva. Sempre que l'exèrcit restava
al campament per descansar, era permès als soldats d'anar a la
rapinya: sortien i cadascú feia presa per ell. Però quan sortia tot
l'exèrcit, el que cadascú prenia a part separant-se dels altres, es
decretà que fos del comú. Ja hi havia molta abundància de tot: de
totes bandes arribaven productes de les ciutats gregues, i els
bastiments que vorejaven la costa atracaven de bon grat, per haver
sentit dir que allí es fundava una ciutat i que també hi havia port.
Els enemics mateixos dels encontorns, envien emissaris a Xenofont,
en tenir notícia que ell és el fundador de la colònia, i li
pregunten què han de fer per a ser els seus amics. Ell els presenta
als soldats.

Entretant, arriba Cleandre amb dues trirrems, i cap bastiment de
transport. En ell arribar, l'exèrcit s'esqueia a ser fora: alguns
havien partit a la presa cap a la muntanya i havien agafat molt de
bestiar menut; però tement que no els fos confiscat, ho diuen a
Dexip, el mateix que s'havia escapat de Trapezunt amb un vaixell de
cinquanta rems i li demanen de salvar-los aquell bestiar, prenent-ne
una part i tornant-los la resta. De seguida ell rebutja els soldats
que volten aquesta presa dient que ha de ser del comú; va a trobar
Cleandre i li diu que pretenen d'arrabassar-li el bestiar. Cleandre
mana que duguin davant seu el lladre. Dexip aferra un home i li'l
duu. Agàsias, que s'escau a passar per allí, li'l pren: perquè era
de la seva companyia. Els altres soldats presents llavors comencen a
apedregar Dexip, dient-li traïdor. Molts dels trirrems agafen por i
fugen cap al mar. Cleandre també fuig.

Xenofont i els altres generals contenen els soldats i diuen a
Cleandre que allò no és res, que el decret de l'exèrcit té la culpa
de tot. Però Cleandre, atiat per Dexip i picat ell mateix d'haver
tingut por, respon que es farà a la mar amb les naus, i publicarà
que cap ciutat no els aculli, com a enemics.

Llavors els lacedemonis comandaven a tots els grecs. La cosa es
presenta greu als ulls de tothom, i el supliquen que no ho faci. Ell
respon que no desistirà si no li remeten el primer que ha tirat
pedres i el que ha arrabassat el soldat pres. El que així reclamava
era Agàsias, amic de Xenofont de tota la vida: motiu pel qual Dexip
l'acusava. En aquesta situació sense sortida, els comandants
reuneixen l'exèrcit: alguns d'ells no donaven importància a
Cleandre; però Xenofont, no semblant-li que es tractés de cap
brollerila, s'aixeca i diu:

-Soldats, jo no veig que sigui cosa de no res, si Cleandre se'n va
en una disposició envers nosaltres com diu. Les ciutats gregues ja
són prop de nosaltres i els lacedemonis són amos de Grècia, de
manera que un sol d'entre ells a les ciutats pot fer el que bé li
sembla. Si, doncs, aquest home ens tanca de primer les portes de
Bizanci, i després adverteix als altres harmostes de no acollir-nos
a les ciutats, com a infidels als lacedemonis i contraventors de les
lleis, aquesta anomenada nostra arribarà a orelles d'Anaxibi,
comandant de l'estol. Llavors ens serà difícil de restar i de
navegar, ja que avui dia els lacedemonis comanden per terra i per
mar. No convé, doncs, que per un sol home o dos els alres siguem
rebutjats de Grècia, és cosa d'obeir al que ens manin: també les
ciutats d'on som els obeeixen. Per la meva part, com sento que Dexip
assegura a Cleandre que Agàsias no hauria fet res d'això sense orde
meva, jo us absolc d'aquesta culpa, a vosaltres i a Agàsias, si
Agàsias mateix afirma que jo sóc l'autor de res d'això: i jo mateix
em condemno, si he començat a fer tirar pedres o a cometre qualsevol
altra violència, com a digne de l'última pena, i em sotmeto a la
pena. Només afegeixo, que si en algú més recau culpa, ha de
remetre's al jutjament de Cleandre: perquè així vosaltres sereu
absolts de la culpa. En el present estat de coses, seria trist que,
esperant obtenir a Grècia honor i glòria, en comptes d'això no hi
fóssim tractats com els altres, ans exclosos de les ciutats gregues.

Agàsias s'aixeca i diu:

-Jo, companys, poso els déus i les dees per testimonis, que ni
Xenofont m'ha donat ordre de sotstreure aquell home, ni ningú més de
vosaltres. Sinó que veient un dels homes valents de la meva
companyia endut per un Dexip que tots ho sabeu, us ha traït, la cosa
m'ha semblat massa forta: i li l'he arrabassat, ho confesso. Però no
em remeteu: jo mateix, com diu Xenofont, em presentaré al jutjament
de Cleandre, perquè faci de mi el què vulgui. Per això no us poseu
en guerra amb els lacedemonis, salveu-vos en tota seguretat, on
cadascú de vosaltres desitgi. Solament elegiu alguns de vosaltres
que vinguin amb mi davant de Cleandre, i que, en cas d'omissió meva,
parlin i obrin per mi.

Llavors l'exèrcit li permet d'elegir amb qui prefereix d'anar: ell
elegeix els generals. Després d'això Agàsias i els generals van a
trobar Cleandre amb l'home que Agàsias havia arrabassat; i els
generals parlen així:

-L'exèrcit ens envia a tu, oh Cleandre, i et prega, que si acuses
tot l'exèrcit, tu mateix judiquis i en facis el que vulguis: si
acuses només un home, o dos, o uns quants que siguin, l'exèrcit creu
just que ells mateixos es presentin al teu jutjament. En
conseqüència, si acuses alguns de nosaltres, aquí ens tens, si és
algú altre, digues-ho: perquè no se t'escaparà ningú que vulgui
obeir-nos.

Llavors Agàsias, fent-se endavant:

-Sóc jo,- diu -Cleandre, qui ha arrabassat a Dexip l'home que duia,
qui ha excitat a colpir Dexip. Jo coneixia aquest soldat per un
valent; i de Dexip sabia que, elegit per l'exèrcit per comandar la
galera de cinquanta rems demanada al trapezuntins, i per reunir
bastiments a fi de salvar-nos, aquest Dexip va fugir, traïnt els
soldats amb els quals s'havia salvat fins aleshores. Ha robat la
galera als trapezuntins, nosaltres hem semblat uns belitres per ell,
i en quant depenia d'ell ens hauria perdut a tots. Perquè havia
sentit a dir, tant com nosaltres, que era impossible de tornar per
terra, de travessar els rius i d'arribar bons i sans a Grècia.
Aquest és l'home a qui he pres el meu soldat. Si te l'haguessis
endut tu o algú altre dels teus, i no un dels nostres desertors, ten
per segur que no hauria fet res d'això. Considera ara, que, si
m'occeixes, per un home covard i vil ne fas morir un de bé.

Això sentit, Cleandre respon que no aprova Dexip, si tals coses ha
fetes; solament afegeix que, baldament Dexip hagués estat vilíssim,
no creia que per això hagués de sofrir cap violència:

-Calia judicar-lo, com avui vosaltres mateixos trobeu just, i
provocar el seu càstig. Ara, doncs, retireu-vos, i deixeu-me aquest
home: quan us cridaré, veniu al judici. Jo ja no acuso ni l'exèrcit,
ni ningú, ja que ell mateix confessa d'haver arrabassat el soldat.

Llavors aquest soldat diu:

-Jo, Cleandre, encara que tu creguis que em duen a tu com a reu
d'alguna injustícia, no he pegat a ningú, ni he tirat pedres, només
he dit que el bestiar pertanyia al comú; perquè havia estat decretat
per l'exèrcit, que si algú, quan l'exèrcit sortia, feia alguna presa
pel seu propi compte el botí era pel comú. Això he dit jo: i per
això Dexip m'ha agafat i se m'enduia a fi que ningú enraonés, i que,
ell, amb això de la presa, pogués quedar-se'n ell una part i deixar
la resta als apresadors contràriament al decret.

Lavors Cleandre:

-Ja que tu ets l'home en qüestió -diu- roman, per deliberar sobre
tu.

Cleandre i els seus aleshores dinen. Xenofont convoca l'exèrcit i li
aconsella d'enviar a demanar a Cleandre la gràcia dels presoners.
S'acorda d'enviar els generals, els capitans, Draconti d'Esparta, i
tots aquells que semblen més en estat de decidir Cleandre a posar en
llibertat els dos homes. Xenofont hi va igualment i diu:

-Tens, oh Cleandre, aqueixos homes; l'exèrcit t'ha donat llibertat
per fer el que vulguis d'ells i de tots els altres. Ara et prega i
et suplica de donar-li aquests dos homes i de no fer-los morir.
Moltes fatigues han sofert per l'exèrcit. Si aquest obté de tu
aquesta gràcia, et promet en canvi que, si vols ésser el seu
comandant i els déus hi són propicis, et mostrarà uns soldats
disciplinats i capaços, per llur submissió, de no témer, amb l'ajuda
dels déus, cap enemic. Et supliquen, un cop seràs el nostre cap, de
posar-los a prova a ells, a Dexip i a tots els altres, perquè vegis
cadascú com és i assignis a cadascú segons el seu mèrit.

En sentir aquests mots, Cleandre:

-Per Càstòr i Pòllux- exclama -us respondré tot d'una. Us dono
aquests dos homes,i jo mateix em faig dels vostres; i si els déus ho
atorguen, us conduiré a Grècia. Aqueixos discursos són molt
diferents del que algú m'havia dit de vosaltres, que cercàveu de
rebel·lar l'exèrcit contra els lacedemonis.

Aplaudeixen a aquestes paraules, i es retiren enduent-se'n els dos
homes. Cleandre, per la seva banda, sacrifica sobre la partença, fa
amistat amb Xenofont i contreuen vincles d'hospitalitat. En veure
les tropes executar els comandaments amb aquell bon ordre, desitja
encara més d'ésser-ne el cap. Amb tot, després de tres dies de
sacrificis les víctimes no havent-li estat favorables, convoca els
generals i diu:

-Les entranyes no em consenten de posar-me al vostre cap; per això
no us descoratgeu: a vosaltres, pel que sembla, pertoca de conduir
els vostres soldats a terme. Aneu, doncs; quan sereu allà baix,
nosaltres us hi rebrem tan bé com podrem.

En acabat d'això, els soldats acorden d'oferir-li tot el bestiar
menut del comú. Ell l'accepta, els el torna i es fa a la mar.

Els soldats, després de vendre el blat que havien replegat, i
l'altre botí pres, es posen en marxa a través de la Bitínia. Però
com no troben res seguint el camí dret, i volen entrar en país amic
amb les mans plenes, acorden de tornar enrera un dia i una nit. Ho
fan així, i prenen qui sap els captius i el bestiar menut. Al cap de
sis dies arriben a Crisòpolis de Calcedònia; hi romanen set dies
venent el botí.




LLIBRE VII

[Tot allò que feren els grecs durant l'expedició a les terres altes
amb Cirus, fins a la batalla, i després de mort Cirus, durant la
marxa fins l'arribada al Pontus; tot el que feren sortint del Pontus
per terra i per mar fins a haver passat l'estret i fer cap a
Crisòpolis d'Àsia, ha estat exposat en els llibres precedents.]



CAPÍTOL PRIMER

ELS GRECS A BIZANCI

En aquest moment Farnabazos, tement que l'exèrcit no porti la
guerra cap al seu domini, envia emissaris a Anaxibi, almirall de
l'estol que aleshores era a Bizanci, pregan-lo de transportar
aquelles tropes fora d'Àsia, i li promet, en canvi, de fer per ell
tot que li demani. Anaxibi aleshores crida a Bizanci els generals i
els capitans, i ofereix una paga als soldats si volen travessar
l'estret.

EIs altres diuen que deliberaran i enviaran la resposta; però
Xenofont diu que vol des d'ara separar-se de l'exèrcit i
embarcar-se. Sinó que Anaxibi l'exhorta a passar amb l'exèrcit i
després separar-se'n. Xenofont hi consent.

Seutes el Traci envia Medòsades i prega Xenofont que es captingui de
fer passar l'exèrcit, i li diu que si se'n capté no se'n penedirà.
Xenofont respon:

-L'exèrcit passarà sens dubte; que Seutes no em pagui res per això,
ni a mi ni a ningú; quan haurà passat, jo em retiraré: que s'adreci
aleshores als qui restaran i estaran en situació de tractar amb ell
com a ell li sembli.

Després d'això, tots els soldats passen a Bizanci. Anaxibi no els
dóna  cap paga, però fa cridar per un herald, que prenguin armes i
bagatges i surtin, com per acomiadar-los després d'haver-los passat
en revista. D'això els soldats s'afligien, perquè no tenien diners
per comprar queviures durant la marxa: i feien els preparatius amb
lentitud.

Xenofont, esdevingut hoste de l'harmosta Cleandre, va a trobar-lo i
l'abraça com si ja s'anés a embarcar. Cleandre li diu:

-No ho facis; sinó- diu -et faràs acusar: ara mateix ja alguns
t'acusen que l'exèrcit s'arrossegui amb aquesta calma.

Xenofont respon:

-Però la culpa no és pas meva, els soldats necessiten queviures i no
en tenen: per això estan desanimats de partir.

-Amb tot- replica Cleandre -jo t'aconsello de sortir d'aquí com per
marxar amb ells: després, quan l'exèrcit serà fora, llavors
separa-te'n.

-Anem, doncs, a trobar Anaxibi- diu Xenofont -i tractem-ne amb ell.

Hi van, i li expliquen la cosa. Anaxibi els ordena de fer com havien
dit, que com més aviat facin sortir les tropes amb els bagatges, i
els diguin, a més a més, que qui no es presenti a la revista i al
recompte, ell se'n tindrà la culpa. Els generals surten els primers
i després els altres. Ja tots eren fora, llevat d'uns quants, i ja
Eteònic s'estava a les portes a fi de tancar-les quan tothom sigués
fora, i passar-hi la barra.

Anaxibi, convocant els generals i els capitans, els parla:

-De queviures- diu -preneu-ne en els llogarrets de Tràcia: hi ha
ordi i blat i vitualles a dojo. Quan ne tindreu, entreu al
Quersonès, on Cinisc us donarà la soldada.

Alguns soldats ho sentiren, potser algun dels capitans i tot ho
escampa a l'exèrcit. Els generals prenien clarícies sobre Seutes, si
era enemic o amic, si calia travessar la Muntanya Sagrada (1) o bé
fer-hi un tomb per mig de la Tràcia.

Estant en aquestes converses, els soldats s'arrenquen de les armes
i corren furients cap a les portes, a fi de tornar a entrar dins els
murs. Però Eteònic i els que eren amb ell, en veure els hoplites
corrent en aquella direcció, tanquen les portes i hi passen la
barra. Els soldats truquen a les portes i diuen que és la injustícia
més gran del món de tirar-los així a la mercè dels enemics; i
amenacen d'esbotzar les portes, si no els les obren de bon grat.
D'altres corren cap al mar i es fiquen a la ciutat per l'escullera
de la muralla, mentre els soldats que encara eren dins, en veure el
que passa a les portes, tallen les barres a cops de destral i obren
els batents: l'exèrcit es precipita dins la ciutat.

Xenofont, quan veu el que s'esdevé, tement que l'exèrcit no es
decantés a la rapinya i no en resultin mals irreparables per a la
ciutat, per a ell mateix i per als soldats, corre, i es precipita
dins les portes amb la multitud.

Els Bizantins, quan veuen l'exèrcit irrompre a viva força, fugen de
la plaça, els uns als vaixells, els altres a les cases: els que
eren a casa en surten, d'altres avaren les trirrems per salvar-se:
tothom es considerava perdut, com en una ciutat presa. Eteònic es
refugia cap al promontori; Anaxibi corre cap al mar, fa el tomb de
la ciutat en una barca de pesca, puja a la ciutadella, i envia de
seguida a cercar la guarnició de Calcedònia: perquè no creia que els
homes que hi havia a la ciutadella bastessin per contenir el
tumulte.

Els soldats, en veure Xenofont, es precipiten cap a ell en gran
nombre i li diuen:

-Ara és l'hora, Xenofont, de ser home. Tens una ciutat, tens
trirrems, tens diners, tens tantes de tropes. Ara, si vols, pots
fer-nos bé a nosaltres, i nosaltres et farem gran a tu.

Xenofont respon:

-Dieu bé, i ho faré així. Ja que tal és el vostre desig, poseu les
armes en formació de seguida.

Volia apaivagar-los amb aquesta orde; i exhorta els altres a donar
la mateixa orde i fer posar les armes. Els soldats, formant-se per
ells mateixos, en poc temps els hoplites es disposen a vuit de fons,
i els peltastes corren a les dues ales. El lloc era dels més còmodes
per desplegar-hi un exèrcit: en diuen la Plaça de Tràcia, és sense
cases i pla. Les armes deixades en terra, i els ànims més tranquils,
Xenofont convoca l'exèrcit i parla en aquests termes:

-Que us indigneu, soldats, i cregueu que us han enganyat
ignominiosament, no m'admira. Però si ens abandonem al nostre
ressentiment, si castiguem per aquesta canallada els lacedemonis que
són aquí, i barregem una ciutat que no en té cap culpa, reflexioneu
quines seran les conseqüències. Serem declarats enemics dels
lacedemonis i de llurs aliats, i la guerra que en sortirà és fàcil
de preveure-la, considerant i recordant el que no fa gaire s'ha
esdevingut. Nosaltres, els atenesos, entràrem en guerra amb els
lacedemonis quan teníem trirrems, les unes al mar, les altres a
les drassanes, no pas menys de tres centes, les riqueses abundaven a
la ciutat, les rendes anuals del país i de les contrades més enllà
de les fronteres, pujaven més de mil talents: érem amos de totes les
illes, posseïem moltes ciutats a l'Asia i moltes altres a Europa,
entre elles aquesta mateixa Bizanci on ara som: malgrat d'això hem
estat derrotats, com tots vosaltres sabeu. ¿Què creieu que ens
passaria, avui que els lacedemonis tenen no sols llurs antics
aliats, sinó també els atenesos i tots els pobles que aleshores eren
aliats d'aquests; quan vosaltres mateixos teniu per enemics
Tissafernes i tots els bàrbars de la costa, i més enemic que ningú
el Rei de les terres altes, al qual vam anar a llevar-li el regne i
la vida si haguéssim pogut? ¿Amb tanta gent unida contra nosaltres,
hi ha ningú tan ximple per creure que serem vencedors? En nom dels
déus, no siguem boigs, no ens perdem vergonyosament fent la guerra a
la nostra pàtria, als nostres amics, als nostres parents. Perquè
tots són a les ciutats que s'armaran contra vosaltres: i serà just.
No hem volgut retenir una sola ciutat bàrbara, tot i essent
vencedors, i en la primera ciutat grega on entrem la devastem. Jo
per tant una sola cosa desitjo, és que abans de veure tals coses de
vosaltres, sigui a deu mil braces sota terra. I us dono aquest
consell, que obeïnt com a grecs a les autoritats gregues, procureu
obtenir el que sigui just, i si això no és possible, cal que,
injuriats i tot, almenys. no ens fem bandejar de Grècia. De moment,
sóc del parer d'enviar a dir a Anaxibi, que no hem entrat a la
ciutat per cometre cap violència: ans per obtenir, si podem, algun
aventatge de vosaltres; si no, almenys per manifestar-vos que no ens
en anem de Bizanci enganyats, sinó obedients.

Així s'acorda, i envien Hierònim d'Elea per portar la paraula, amb
Euríloc d'Arcàdia i Filesi aqueu. Parteixen per dir el que tenen
encarregat.

Els soldats seien encara, quan els escomet Ceràtadas de Tebes, el
qual anava d'ací i d'allà no com a exilat de Grècia, sinó per
obtenir comandaments, i s'oferia a la ciutat o a la nació que
necessités general. Ve a trobar els grecs i diu que està disposat a
conduir-los a l'indret anomenat el Delta de Tràcia, on farien molt
de botí: fins que hi hauran arribat, diu que els fornirà menjar i
beure en abundància.

Els soldats sentiren aquesta proposta al mateix temps que els
portaven la resposta d'Anaxibi; diu que no es penediran d'haver
obeït, ja que en donarà compte als magistrats de la pàtria; i ell
mateix mirarà què podrà fer-los de bé. Llavors els soldats accepten
Ceràtadas per general i surten fora murs. Ceràtadas convé amb ells
de trobar-se l'endemà al camp amb víctimes, un endevinaire, menjar i
beure per a l'exèrcit. En ser aquest fora les portes, Anaxibi les fa
tancar i fa fer una crida, que tot soldat que sigui atrapat dins
serà venut. L'endemà Ceràtadas ve amb les víctimes i l'endevinaire;
el segueixen vint homes carregats de farina d'ordi, altres vint
carregats de vi, tres amb olives, un amb una càrrega d'all tan
feixuga com podia portar, i un altre amb cebes. Ceràtadas fa
deixar-ho en terra, com per repartir-ho, i comença el sacrifici.

Mentrestant Xenofont envia a cercar Cleandre, i li prega
d'obtenir-li permís per entrar dins els murs, a fi d'embarcar-se al
port de Bizanci. Cleandre arriba, i diu que amb prou feines l'ha
pogut obtenir; que Anaxibi diu, que no és convenient que l'exèrcit
estigui vora les muralles i Xenofont dins; que els Bizantins estan
dividits en faccions i es són hostils els uns als altres.

-Amb tot- diu -et demana que hi vagis, a condició que t'embarquis
amb ell.

Xenofont pren comiat dels soldats, i entra a Bizanci amb Cleandre.

Ceràtadas el primer dia, no obtenint averanys favorables, no
distribueix res als soldats. L'endemà les víctimes estaven vora
l'altar i Ceràtadas coronat, a punt de sacrificar, quan Timasió de
Dardània, Neó d'Asine i Cleanor d'Orcomen se li acosten i li diuen
que no sacrifiqui, que no comandarà l'exèrcit si no dóna les
vitualles. Ell ordena la distribució, però com se li'n faltava molt
perquè cada soldat rebés menjar ni per un dia, agafa les víctimes i
se'n va renunciant al comandament.

(1) En la costa de la Propòntida, o Mar de Màrmara.



CAPÍTOL II

ELS GRECS ES LLOGUEN A SEUTES

Neó d'Asine, Frinisc d'Acaia, Xanticles d'Acaia i Timasió de
Dardània, havien restat amb l'exèrcit: el condueixen fins als
llogarrets tracis dels encontorns de Bizanci, i l'hi atenden. Els
generals no estaven d'acord: Cleanor i Frinisc volien conduir les
tropes a Seutes, que se'ls havia fet seus donant-los a l'un un
cavall i a l'altre una dona; i Neó de Quersonès, persuadit que, quan
estiguessin en territori lacedemoni, tindria el comandament de tot
l'exèrcit.

Però Timasió desitjava passar de bell nou a l'Àsia, esperant de
tornar al seu país: i això volien també els soldats.

Així s'engrunava el temps. Molts soldats es venen les armes per
aquelles regions i s'embarquen com poden; d'altres es mesclen amb la
població de les ciutats. Anaxibi està content de saber la dissolució
de l'exèrcit: conveçut que això seria una grandíssima alegria per a
Farnabazos.

Partit de Bizanci en un vaixell, Anaxibi es troba a Ciric amb
Aristarc, successor de Cleandre com a harmosta de Bizanci: es deia
també que Polos, designat com a successor en el comandament de
l'estol, estava per arribar a l'Hel·lespont. Anaxibi encarrega
llavors Aristarc de vendre tots els soldats de Cirus que per ventura
atrapés a Bizanci perquè Cleandre no n'havia venut cap, ans per un
sentiment de compassió havia curat els malalts i havia obligat els
ciutadans a acollir-los a casa d'ells. Aristarc, així que arriba, en
fa vendre més de quatre cents. Anaxibi, en tant, fa a la vela cap a
Pàrion, i envia a Farnabazos segons el pacte. Però aquest, havent
sentit que a Bizanci venia Aristarc com harmosta, i que Anaxibi ja
no era almirall de l'estol, no es preocupa més d'Anaxibi, i concerta
amb Aristarc, respecte a l'exèrcit de Cirus, el mateix que havia
tractat amb ell.

Llavors Anaxibi crida Xenofont i li mana de posar en obra tots el
medis, tots els ressorts per embarcar-se i fer cap a l'exèrcit el
més de pressa possible, de reunir-lo, de concentrar totes les tropes
dispersades que pugui i de dur-lo a Perint per passar al Àsia com
més de pressa millor. Li dóna un vaixell de trenta rems i una carta,
i envia amb ell un home per ordenar als perintins de fornir
immediatament cavalls a Xenofont perquè faci cap a l'exèrcit.
Xenofont fa la travessia i arriba a l'exèrcit. Els soldats l'acullen
amb alegria, i cuiten a seguir-lo de grat, amb l'esperança de passar
de Tràcia a l'Àsia.

Ara, Seutes, havent sentit que Xenofont tornava, li envia per mar
Medòsades, pregant-lo que li dugui l'exèrcit i prometent-li tot allò
que, al seu entendre, pot seduir-lo. Però ell respon que res d'allò
era possible d'efectuar. Medòsades ho sent i se'n torna. Així que
els grecs arriben a Perint, Neó es separa i s'atenda a part, amb uns
vuit cents homes. Tot l'altre exèrcit resta en un mateix lloc, sota
els murs de Perint.

Mentrestant Xenofont negocia bastiments per passar com més aviat a
Àsia. En això Aristarc, harmosta de Bizanci, arriba amb dues
trirrems, i, convençut per Farnabazos, prohibeix als patrons de
transportar qui sigui; va a l'exèrcit, i prohibeix igualment als
soldats de passar al Àsia. Xenofont aleshores respon que ho ha manat
Anaxibi:

-I per això- diu -m'ha enviat aquí.

Aristarc replica:

-Anaxibi ja no és almirall de l'estol, i jo sóc l'harmosta d'aquest
país: i a qui de vosaltres atrapi per mar, l'enfonso.

Això dit, se'n entra dins els murs.

L'endemà, envia a cercar els generals i els capitans. Ja eren vora
el mar, quan algú adverteix a Xenofont que, si entra, serà pres i
sotmès al suplici o fet a mans de Farnabazos. En sentir això,
Xenofont deixa que els altres hi vagin, i ell diu que té un cert
sacrifici a fer. Se'n torna, doncs, i sacrifica per si els déus li
permeten que intenti de dur l'exèrcit a Seutes; perquè veia que ni
la travessia era segura, tenint Aristarc trirrems per impedir-la, ni
volia anar a tancar-se dins el Quersonès, on l'exèrcit patiria gran
escassedat de tot, on seria necessari obeir a l'harmosta del país
sense per això tenir res de vitualles.

Tals eren les seves preocupacions.. Els generals i els capitans
venint de casa d'Aristarc, reporten que, per aleshores, els ha
despedit, amb orde de tornar a la tarda: amb la qual cosa es feia
encara més evident la insídia. Però Xenofont, semblant-li que els
sacrificis eren de bon auguri per a ell i per a l'exèrcit, de poder
anar-se'n en seguretat amb Seutes, pren Polícratesi atenès, capità,
prega a cadascun dels generals, llevat de Neó, que li doni l'home en
qui té més confiança, i a la nit parteix cap a l'exèrcit de Seutes,
que era a seixanta estadis.

Però quan hi són prop, troba fogueres abandonades. De primer creu
que Seutes ha canviat de lloc. Sinó que havent sentit fressa i els
advertiments recíprocs dels soldats de Seutes, coneix que aquest ha
degut fer encendre fogueres endavant de les guàrdies nocturnes, a fi
que en la foscor no es pugui veure les sentinelles quantes són ni el
lloc on són, i en canvi no es pugui acostar ningú d'amagat, que la
resplandor no el delati. Això reparat, envia l'intèrpret que se
n'havia endut, amb orde de dir a Seutes que hi ha allí Xenofont
desitjós de conferenciar amb ell. La guàrdia pregunta si és l'atenès
de l'exèrcit. Ell respon que sí. Els soldats salten a cavall i
cuiten a portar l'embaixada. Poca estona després, arriben uns dos
cents peltastes, que duen Xenofont i el seu seguici a la presèncía
de Seutes. Aquest s'estava en una torre ben guardada, i voltada de
cavalls embridats: per la por d'una sorpresa, de dia els feia
pasturar, i de nits els feia fer la guàrdia embridats i a punt.
Perquè es deia que en altre temps Teres, avi de Seutes, en el mateix
país i amb un nombrós, exèrcit, havia tingut molta gent occida pels
habitants, que li havien arrabassat els bagatges. Aquests pobles són
els tinis, que tenen fama de ser els més experts a combatre,
sobretot de nit.

Quan són prop, Seutes ordena que entri Xenofont amb els dos que ell
triï. En ser dins, comencen per saludar-se i seguint la costum de
Tràcia, beuen plegats uns quants corns de vi. Amb Seutes hi havia
també Medòsades, que era per tot arreu el seu embaixador. Llavors
Xenofont prenent la paraula:

-Seutes,- diu -de primer m'has enviat a Calcedònia aquest Medòsades
aquí present, per pregar-me que jo, conforme al teu desig, fes
passar d'Àsia aquí l'exèrcit, prometent-me, si efectuava això, de
recompensar-m'ho. Vet aquí el que va dir-me Medòsades aqui present.

Dient aquests mots, pregunta a Medòsades si és veritat. Ell diu que
sí.

-El mateix Medòsades, quan ja vaig haver fet novament la travessia
de Pàrion a l'exèrcit, va tornar, prometent-me, que si et duia
l'exèrcit, podria valer-me de tu com d'un amic i d'un germà en tot i
per tot, i que em cediries les places que posseeixes al llarg de la
costa.

Pregunta novament a Medòsades si havia dit això. Medòsades hi convé.

-Doncs ara- continua -repeteix a Seutes el que vaig respondre't a
Calcedònia.

-De primer vas respondre que l'exèrcit anava a passar a Bizanci, i
que per això no calia pagar res ni a tu ni a ningú; que si tu
travessaves, te n'aniries; i així va ser, tal com havies dit.

-¿I què et vaig dir- torna Xenofont -quan vingueres a Selíbria?

-Digueres que era impossible, però que us n'anàveu a Perint per
tornar a l'Àsia.

-Doncs ara- replica Xenofont -vet-em aquí amb Frinisc, un dels
generals, i Polícrates, un dels capitans; i fora hi ha els homes en
qui cadascun dels generals, llevat de Neó de Lacònia, té més
confiança. Si vols, doncs, que el nostre pacte resulti més autèntic,
crida'ls, també. Tu, Polícrates, ves a trobar-los, digues-los que jo
els mano de deixar les armes, i tu mateix deixa l'espasa abans
d'entrar.

A aquells mots, Seutes diu que no es malfia de cap atenès: sap que
li són parents, i diu que els té per amics benèvols. Després d'això,
introduïts els altres que cal, Xenofont comença per preguntar a
Seutes en què pensava esmerçar l'exèrcit. Seutes respòn:

-Mèsades era el meu pare, i eren domini seu els melandites, els
tinis i els tranipses. Expulsat d'aquesta terra, quan les coses dels
odrises van començar a anar de mal borràs, el meu pare mor de
malaltia, i jo, orfe, era educat per Mèdoc, el que ara és rei. Quan
vaig ser un jove fet, jo no podia viure d'ulls a una taula forastera;
segut en una cadira al seu costat, li suplicava que em donés totes
les tropes que fos possible, per fer tot el mal que pogués als qui
ens havien expulsat, i no viure amb els ulls fits a la seva taula
com un gos. Llavors em dóna els homes i els cavalls que veureu quan
serà de dia. I ara visc amb ells, barrejant la terra meva pairal. Si
us ajunteu a mi, jo espero, ajudant els déus, reconquerir fàcilment
la senyoria. Això és el que necessito de vosaltres.

-Doncs bé- replica Xenofont -si venim, ¿què pots donar a l'exèrcit,
als capitans i als generals? Digues-ho, a fi que aquests ho
anunciïn.

Seutes promet un cizicè als soldats, el doble als capitans, el
quàdruple als generals, de terra tanta com ne vulguin, cobles de
bous, i una plaça fortificada vora el mar.

-Però- diu Xenofont-¿si escometeu l'empresa i no poguéssim
realitzar-la per alguna por dels lacedemonis, acolliràs en el teu
país a qui volgués refugiar-se prop de tu?

Seutes respon:

-Sí, i els consideraré germans meus, seuran a la mateixa taula que
jo, i compartirem tot el que poguem conquerir. I a tu, Xenofont, et
donaré la meva filla; i si tens cap filla la compraré seguint el
costum de Tràcia, i us donaré per habitació Bisante, que és la
ciutat més bella que tinc vora el mar.



CAPÍTOL III

FESTÍ DE SEUTES; COMENÇA L'EXPEDICIÓ DE TRÀCIA

Després d'haver sentit aquestes coses, i de donar-se recíprocament
la mà dreta, es retiren. Abans del dia, arriben al campament, i
cada u dóna compte de la missió a qui l'ha enviat. En ser de dia,
Aristarc crida de nou els, generals i els capitans: però aquests
acorden, en comptes d'anar a trobar Aristarc, convocar l'exèrcit.
Tothom concorre, llevat dels soldats de Neó, que són uns deu estadis
lluny. En ser reunits, Xenofont s'aixeca, i enraona en aquests
termes:

-Companys, anar per mar on voldríem, Aristarc ens ho impedeix amb
les seves trirrems: talment que no és segur d'embarcar-se. Ell mana
que entrem al Quersonès, travessant per la força la Muntanya
Sagrada. Si després d'haver vençut aquest pas, hi arribem, diu que
ni us vendrà més com a Bizanci, ni us enganyarà més, sinó que rebreu
una soldada, i hom no es descuidarà més, com ara, de fornir-vos les
vitualles que us manquen. Vet aquí el que diu aquest. Ara, Seutes
diu, que si aneu a ell, us farà bé. Ara, doncs, vosaltres examineu
si voleu escatir-ho aquí mateix, o quan haureu fet cap on hi ha
queviures. Quant a mi, el meu parer és que, no tenint diners aquí
per comprar en mercat, i sense diners no deixant-nos pendre res, ens
en tornem als caserius on els habitants, inferiors a nosaltres, ens
deixaran pendre, i allí, tenint queviures, escoltem el que demanen
de nosaltres, a fi de triar el partit que ens semblarà millor. I a
qui -diu- li sembli com a mi, que aixequi la mà.

L'aixequen tots.

-Doncs- afegeix -aneu a plegar bagatge, i quan rebreu l'orde, seguiu
el vostre cap.

Després d'això, Xenofont pren la guia, i els soldats segueixen. Neó
i d'altres emissaris d'Aristarc volen persuadir-los de tornar-se'n:
però ells no se'ls escolten. Quan han fet una trentena d'estadis,
els ve a l'encontre Seutes. Xenofont, en veure'l, el prega
d'acostar-se, a fi que el major nombre possible sentís el que s'ha
de tractar en interès de tots. S'adelanta, i Xenofont diu:

-Fem via, on l'exèrcit pugui trobar de què menjar; allí,
t'escoltarem a tu i als emissaris dels lacedemonis, i triarem el
partit que ens semblarà més profitós. Si ens menes on hi ha
abundància de queviures, ens considerarem hostatjats per tu.

Seutes respon:

-Però jo conec tot de caserius tocant-se l'un amb l'altre, que tenen
tota mena de provisions, i no hi ha, des d'on som nosaltres, sinó la
caminada necessària per dinar de gust.

-Guia'ns-hi doncs- replica Xenofont.

Hi arriben a la tarda. Els soldats es reuneixen i Seutes parla en
aquests termes:

-Soldats, demano que vosaltres feu la guerra amb mi, i us prometo de
donar-vos als soldats un cizicè, i als capitans i als generals el
que és costum. Fora d'això, honoraré qui s'ho mereixi. El menjar i
el beure, el traureu, com avui, del país. Però el botí, reclamo que
sigui meu, a fi que jo el pugui vendre per procurar-vos la soldada.
Tot allò que fugi i s'escapi, estareu en condicions de perseguir-ho
i de trobar-ne la petja: i si algú ens resisteix, amb vosaltres
assajarem de posar-li les mans a sobre.

Llavors Xenofont pregunta:

-¿A quina distància del mar pretens que t'ha de seguir l'exèrcit?

Seures respon:

-Mai a més de set jornades; i sovint a menys.

Després d'això, s'autoritza per parlar a qui vulgui. Molts diuen que
Seutes ha fet proposicions acceptables: són a l'hivern; ni es
possible que ningú, volent-ho, faci la travessia a la pàtria, ni és
possible tampoc de passar-lo en país amic, si calia pagar-se la
vida; i acantonar-se i mantenir-se en país enemic seria més segur
amb Seutes que no pas sols. Sobretot, amb tantes comoditats, cobrar
encara una paga, els sembla una troballa. Sobre això, Xenofont diu:

-Si algú té cap objecció a fer, que parli; si no, posem-ho a vots.

Com que ningú contradiu, es posa a vots, i s'acorda. Tot seguit
anuncia a  Seutes que l'exèrcit és al seu servei.

Després d'això, els soldats s'atenden per divisions. Els generals i
els capitans són invitats a sopar a casa de Seutes, que ocupava un
poble veí. Quan són a les portes per assistir al sopar, hi havia un
tal Heraclides de Maronea. Aquest home, escometia a tothom que li
semblava tenir alguna cosa per donar a Seutes, començant per uns
habitants de Pàrion que venien a negociar una aliança amb Mèdoc, rei
dels odrises i duien presents per a ell i per a la reina. Els diu
que Mèdoc és terra amunt, a dotze jornades del mar, i que Seutes,
amb l'exèrcit que acabava de pendre al seu servei, aviat serà amo
del litoral.

-Esdevingut veí vostre, tindrà tots els medis possibles per fer-vos
bé i per fer-vos mal. Si sou gent de seny, doncs, li donareu el que
porteu, i ho esmerçareu millor que no pas si ho donàveu a Mèdoc, que
habita tan lluny.

Amb aquest discurs, els convenç. Escomet de seguida Timasió de
Dardània, perquè ha sentit dir que té copes i tapissos bàrbars. Li
assegura que és costum, quan Seutes convida a sopar, que els
convidats li facin un present:

-Quan ell tindrà un gran poder aquí, estarà en condicions de
reintegrar-te a la pàtria, o de fer-te ric aquí mateix.

Així sol·licitava a tothom a qui s'acostés. Escomet també Xenofont i
li diu:

-Tu ets d'una ciutat grandíssima, i prop de Seutes grandíssima és
la teva anomenada. Potser mereixeràs de posseir en aquest país, com
d'altres dels vostres n'han posseït, castells i terres. Es just,
doncs, que rendeixis homenatges magnífics a Seutes. T'ho aconsello
per bona voluntat que et tinc: estic segur que com més donaràs, més
benifets obtindràs de Seutes.

En sentir això, Xenofont es troba en un mal pas: perquè havia passat
de Pàrion sense res més que un esclavet i els diners necessaris per
al camí.

Entraren per sopar els principals caps dels tracis, els generals i
els capitans grecs, i tots els embaixadors de ciutats que hi havia
a la cort. S'asseuen en cercle; llavors porten trespeus per a
tothom, cosa d'una vintena, curulls de carn tallada, amb uns grans
pans fermentats, units per medi d'astos als talls de carn. Les
taules són sempre col·locades de preferència davant els forasters:
és costum. Seutes el primer fa això: agafa els pans servits davant
d'ell, els trenca a bocins i els tira qui millor li sembla, i igual
fa amb la carn, de la qual no es reserva sinó el just per tastar-la.
Els altres, davant de qui havien estat col·locades taules, fan el
mateix. Un arcadià, Aristas per nom, menjador terrible, enviant a
passeig això de tirar bocins als altres, empunya un pa que feia ben
bé tres quènics (1) es posa la carn sobre els genolls, i sopa.

Serveixen a la ronda corns de vi, i tothom els accepta. Aristas,
quan el coper amb el corn arriba a ell, diu, veient Xenofont que ja
no menjava:

-Dona'l a aquell- fa -que ell ja està en vaga i jo encara no.

Seutes, que el sent parlar, pregunta al coper què diu; i el coper li
ho diu, perquè sabia el grec. I llavors tothom vinga riure.

Mentre continuava el beure, entra un traci duent un cavall blanc.
Agafa un corn ple, i diu:

-Bec a la teva salut, oh Seutes, i et regalo aquest cavall, muntat
en el qual podràs perseguir i aferrar a qui vulguis, o retirant-te
no temeràs l'enemic.

Un altre duu un esclavet i el regala així mateix bevent a la salut
de Seutes; i un altre vestits per a la seva dona. Timasió, bevent a
la salut, li ofereix una fiola d'argent i un tapís que valia deu
mines. Un tal Gnesip, atenès, s'aixeca i diu que era un bellíssim
costum antic que els qui tenen regalin al rei per fer-li honor, però
que per la seva banda el rei dóna als qui no tenen res.

-Així- diu -jo tindré per donar-te i fer-te homenatge.

Xenofont no sabia què fer. Per honor, s'esqueia a seure en la cadira
més pròxima a Seutes; i ja Heraclides havia manat al coper que li
presentés el corn.

Xenofont, que ja havia begut una mica, s'aixeca, pren ardidament el
corn, i diu :

-Jo, oh Seutes, te'm dono a mi mateix, amb aquests companys meus,
per ésser els teus amics fidels: i ni un de mala gana, sinó tots
encara més desitjosos que jo de ser teus amics. I ara vet-els-aquí
que no et demanen res més, només desitgen consagrar-se a passar
fatigues i perills per tu. Amb ells, si els déus volen, recuperaràs
l'ample país teu pairal, i n'hi afegiràs més, i conquistaràs molts
de cavalls, i molts d'homes i dones belles; que no et caldrà
rapinyar-los, sinó que la gent mateixa te'ls vindrà a dur en
present.

Seutes s'aixeca, amb Xenofont, i escampa tot seguit damunt seu el vi
que restava en el corn.

Després d'això, entra una gent que sonava uns corns semblants als
que l'exèrcit fa servir per als tocs, i unes trompetes de cuiro cru
amb les quals marcava la mesura com qui sona una màgadis. Seutes
mateix s'aixeca, llança un crit de guerra, i salta com si esquivés
una javalina, d'allò més lleugerament. Llavors entren albardans.

El sol anava cap a la posta. Els grecs s'aixequen i diuen que és
hora d'establir les guàrdies nocturnes i de donar el mot d'ordre.
Preguen a Seutes d'ordenar que no entri de nit cap traci al
campament grec:

-Perquè els nostres enemics són tracis com vosaltres que sou amics
nostres.

Surten, i s'aixeca també Seutes, sense que tingui en res l'aire d'un
embriac. En sortir, crida de banda els generals i els diu:

-Companys, els nostres enemics fins ara no saben res de la nostra
aliança. Si marxàvem contra ells abans que no s'hagin posat en
guàrdia contra una sorpresa, o no s'hagin preparat per rebutjar-nos,
farem un enorme botí de riqueses i de presoners.

Els generals aproven aquest parer, i li demanen que els guiï; però
ell afegeix:

-Prepareu-vos i espereu, que jo, quan serà el temps oportú, vindré a
vosaltres, pendré els peltastes i a vosaltres mateixos, i us
conduiré amb la cavalleria.

Xenofont aleshores diu:

-Considera, doncs, si hem de marxar de nit, si el costum grec no val
més; perquè de dia, en les marxes va al cap l'arma que convé més
cada vegada a la natura del terreny: hoplites, peltastes o
cavalleria; però, de nits, el costum grec és que vagin al cap les
tropes més pesades. Així és com els exèrcits s'esbarrien menys, i
com els soldats s'allunyen menys els uns dels altres sense que hom
no se n'adoni. Sovint, tropes esbarriades d'aquesta manera corren
les unes sobre les altres, i, no coneixent-se, es fan mal
recíprocament.

Seutes diu:

-Teniu raó, i jo m'atindré al vostre costum. Us daré per guies,
alguns dels vells més coneixents del terreny, i jo mateix seguiré a
la cua amb els cavalls: així, quan calgui, podré ser tot d'una a les
primeres files.

Prenen per mot d'ordre _Atenea_ a causa del parentiu; i acabada la
conversa, se'n van a reposar.

Cap a mitja nit, Seutes compareix amb la cavalleria acuirassada i
els peltastes en armes. Quan ha donat els guies, els hoplites obren
la marxa, els peltastes segueixen, la cavalleria forma la
reraguarda. En ser de dia, Seutes cavalca cap al davant de la
columna, i lloa el costum grec.

-Sovint- diu -de nits m'ha passat, marxant amb un petit exèrcit, que
m'he separat dels peons amb la cavalleria. Ara, a punta de dia, ens
retrobem com cal, tots junts: Però vosaltres espereu-me aquí i
descanseu; jo tornaré en haver reconegut el país.

Dient això, es llença per un camí a través de la muntanya. Arribat
en un indret ple de neu, examina si hi havia petjades d'homes anant
cap endavant o venint cap a ell. Veient que el camí no és fressat,
torna enrera tot d'una i diu:

-Tot anirà bé, companys, si Déu vol. Caurem sobre la nostra gent de
sorpresa. Jo vaig a posar-me al cap de la cavalleria, a fi que si
veiem algú, no fugi i adverteixi els enemics. Vosaltres, seguireu:
si us endarreriu, seguiu les petjades dels cavalls. En havent passat
les muntanyes, arribareu a poblets nombrosos i rics.

Al migdia ja eren als cims, i veient baix els poblets, Seutes ve al
galop cap als hoplites i els diu:

-Ara faré davallar corrents la cavalleria a la plana, i els
peltastes cap als poblets. Vosaltres seguiu tan de pressa com
pogueu, a fi de sostenir si hi ha resistència.

En sentir aquests mots, Xenofont desmunta de cavall. Seutes demana:

-Per què desmuntes quan és hora de cuitar?

-Jo sé,- respon Xenofont -que no em necessites pas a mi sol: els
hoplites correran més de pressa i més a pler, si jo els condueixo a
peu, com van ells.

Sobre això, Seutes s'allunya, i amb ell Timasió seguit d'una
quarantena de cavalls grecs. Xenofont per la seva banda ordena als
soldats lleugers fins a trenta anys que surtin de les companyies i
amb ells es llança a pas de càrrega. Cleanor duu els altres grecs.
En ser als poblets, Seutes amb una trentena de cavalls els corre a
l'encontre i diu:

-Ha passat, Xenofont, el que deies. Aquesta gent és nostra: però els
cavallers m'han plantat i se m'han posat tots sols a perseguir per
ci per llà. Tinc por que els enemics no tornin a ajuntar-se en
alguna banda i no els facin mal. I després, cal que alguns de
nosaltres es quedin als poblets, perquè són plens d'habitants.

-Doncs jo- diu Xenofont -amb la gent que tinc, ocuparé les altures.
Tu mana a Cleanor que s'estengui en falanx per la plana al llarg
dels caserius.

Fet això, recullen ben bé mil esclaus, dos mil bous i deu mil caps
de bestiar menut: i fan nit al ras, allí mateix.

(1) Es a dir, fet de tres quènics de farina, o siguin uns tres
litres i mig.



CAPÍTOL IV

EL FRED. SUBMISSIÓ DELS ODRISES

L'endemà Seutes incendia damunt davall els poblets sense deixar-hi
ni una casa, a fi d'inspirar als altres el terror del que els toca
patir, si no es sotmeten. En acabat parteix, i envia Heraclides a
Perint amb el botí a fer-ne diners per a la paga dels soldats; ell
mateix, amb els grecs, estableix el campament en el pla dels tins,
els quals ho abandonen tot i fugen cap a la muntanya.

Hi havia tanta de neu i feia tant de fred que l'aigua que portaven
per dinar es glaçava, fins el vi dins les gerres. A molts de grecs
se'ls gelaven el nas i les orelles. Llavors van veure ben clar per
quin motiu els tracis porten pell de guineu sobre el cap i sobre les
orelles, i túniques que no sols els emboliquen el pit, sinó també
les cuixes, i per què a cavall, porten unes capes fins als peus, i
no clàmides.

Seutes amolla uns quants presoners, els envia a la muntanya i diu
que si els habitants no davallen a llurs estatges i es sotmeten,
incendiarà els caserius i el blat, i moriran de fam. Llavors les
dones, les criatures i els vells davallen: però els joves s'acampen
en els caserius al peu de la serra. Seutes, en assabentar-se'n, dóna
orde a Xenofont de pendre els hoplites més joves i de seguir-lo.
S'aixequen durant la nit, i a punta de dia ja són als llogarrets. La
majoria dels habitants fuig: perquè la muntanya era prop; però tots
els que agafen, Seutes els fa morir sense pietat a cops de fletxa.

Hi havia a l'exèrcit un tal Epístenes d'Olint, pederasta, el qual
veient un jovenet bonic, a penes púber, ja armat de pelta i
condemnat a mort, corre a Xenofont i el conjura d'intercedir per
aquella criatura avinent. Xenofont va a trobar Seutes i el suplica
de no fer matar aquell minyó, explicant-li al mateix temps els
gustos d'Epístenes, que en formar en altre temps la companyia no
havia mirat res més sinó que els soldats fossin bells; a part
d'això, era un home valent. Seutes li pregunta :

-¿Consentiries per ventura, Epístenes, a morir en el seu lloc?

I l'altre, estenent el coll:

-Fereix- diu -si ho mana aquest minyó i si ha de saber-li grat.

Seutes pregunta al minyó si vol que colpeixi l'altre en comptes
d'ell. El minyó no ho permet, i el suplica de no matar ni a l'un ni
a l'altre. Llavors Epístenes abraçant el minyó, exclama:

-Ara, Seutes, hauràs de combatre't amb mi per haver-lo: perquè no el
deixaré anar.

Seutes esclafint a riure, no se'n preocupa més.

És del parer d'acampar-se en aquell lloc, a fi que els que s'han
refugiats a la muntanya no puguin mantenir-se dels caserius. Baixa
ell mateix al pla i s'hi atenda. Xenofont, amb la seva tropa
escollida s'acantona en el poblet més alt, al peu de la serra; els
altres grecs paren les tendes a poca distància, entre els tracis
anomenats muntanyencs.

Després d'això no passaren gaires dies, i els tracis de la muntanya
davallen a Seutes a tractar d'ostatges i de treves. Xenofont ve així
mateix a Seutes i li diu que s'ha acantonat en un mal indret; que
els enemics són prop: que més a pler s'acamparia en un lloc
fortificat naturalment, que no pas en aquelles cofurnes, on corria
perill de ser desfet. Seutes l'invita a estar animat, i li ensenya
els ostatges que li han remès. Uns quants homes davallats de la
muntanya preguen també a Xenofont de negociar una treva. Ell hi
consent, els exhorta a animar-se, i assegura que no patiran cap mal
si obeeixen a Seutes. Però aquesta gent no ho havien dit sinó per
poder espiar.

Vet aquí el què va passar de dia. La nit següent, els tins vénen de
la muntanya a atacar el poble. L'amo de cada casa feia de guia:
perquè per als altres hauria estat difícil, sent fosc, d'encertar
les cases en els poblets: totes tenien un estacat a l'entorn, amb
uns gran pals per amor del bestiar. Quan són a la porta de cada
casa, els uns llancen javalines, els altres colpeixen amb les maces
que porten, diuen, per rompre les puntes de les llances: alguns hi
calen foc; després, cridant Xenofont pel nom, l'intimen a sortir
fora a morir: si no, el cremaran allà dins.

Ja la flama sortia pel sostre: Xenofont i la seva tropa s'estaven
dins coberts de la lloriga amb escuts, sabres i cascos. Llavors
Silanos de Macist, minyó de divuit anys, dóna un toc de trompeta:
tot d'una s'arrenquen dels glavis i salten fora, al mateix temps,
que els de les altres cases. El tracis fugen, seguint llur costum,
tirant-se l'escut a l'esquena. Alguns són agafats en voler saltar
les estaques, per haver-se'ls enganxat l'escut als pals i haver
quedat penjats; d'altres moren per haver errat la sortida. Els grecs
els empaiten fora del poble.

Mentrestant, alguns dels tracis tornen enrera en l'obscuritat, i
emparant-se en la tenebra, llancen les javalines a la llum contra
uns grecs que corren al voltant d'una casa abrandada: fereixen
Hierònim, Evòdias, capità, i Teògenes Locri, també capità. Però no
va morir ningú: només es va cremar algun vestit i algun bagatge.

Seutes arriba en auxili amb set genets, els primers que troba, i un
trompeta traci; i en adonar-se del que passa, ordena que, durant
tota l'estona que duri l'ajut, no pari de sonar el corn vora d'ell,
i d'esfereir així els enemics. A la seva arribada, allarga la mà als
grecs, i diu que havia cregut trobar-ne molts de morts.

Després d'això, Xenofont li prega de remetre-li els ostatges, i de
marxar amb ell a la muntanya si vol; i si no, de deixar-l'hi anar a
ell. L'endemà, Seutes remet els ostatges, homes ja vells i els més
considerables, pel que es deia, entre els muntanyencs: i ell mateix
arriba amb el seu exèrcit.

Ja Seutes tenia el triple de forces que abans. Molts odrises, en
sentir el que Seutes havia fet, havien davallat a posar-se al seu
servei.

Ara, els tins, quan veuen de la muntanya estant tants d'hoplites,
tants de peltastes, tants de cavalls, baixen i imploren la pau.
S'avenen a fer-ho tot, i demanen que acceptin llurs penyores. Seutes
crida Xenofont i li comunica aquestes propostes, afegint que no es
compromet a res, si Xenofont vol pendre revenja d'aquell atac.
Xenofont respon:

-Jo, per mi, considero avui una satisfacció suficient si de lliures
esdevenen esclaus.

Amb tot, aconsella a Seutes de pendre en endavant per ostatges els
qui estan en condicions de fer mal, i deixar els vells a casa
d'ells. Tots els habitants del país consenten en aquest tractat.



CAPÍTOL V

XENOFONT ESDEVÉ SOSPITÓS A SEUTES

Pasen després cap als tracis de sobre Bizanci, en el país anomenat
Delta. Aquest ja no era senyoria de Mesades, sinó de Teres, antic
rei dels odrises. Heraclides era allí amb els diners de la venda del
botí. Seutes fa dur tres cobles de mules, perquè no n'hi havia més,
alguns altres de bous; envia a cridar Xenofont i l'invita a pendre
per ell el que vulgui i a distribuir la resta entre els generals i
capitans. Xenofont respon:

-Jo m'acontento de tenir la meva part una altra vegada; ofereix-los
a aquests generals i capitans que t'han acompanyat amb mi.

Dels cobles de mules, ne pren un Timasió de Dardània, un Cleanor
d'Orcomen i un Frinisc Aqueu: els de bous són repartits entre els
capitans. De la soldada, baldament havia transcorregut ja un mes,
Seutes no en paga més que vint dies. Heraclides sosté que no ha
pogut treure més de la venda. Xenofont, irritat, li diu, amb un
jurament:

-Em fas l'efecte, Heraclides, que no basqueges pas com cal per
Seutes; perquè si basquegessis per ell, hauries tornat amb la paga
sencera, o prenent a manlleu, si d'altra manera no podies, o
venent-te els teus propis vesits.

Heraclides s'hi va picar; i tement perdre la bona amistat de Seutes,
a partir d'aquell dia es posa a calumniar Xenofont tant com pot vora
Seutes. Els soldats, per altra banda, retreuen a Xenofont de no
tenir la paga; i Seutes s'enutja amb ell perquè li reclama amb
fermesa la paga dels soldats. Fins aleshores sempre li havia repetit
que, quan arribessin al mar, li donaria Bisante, Ganos i Neon
Tichos; però a partir d'aquest moment no li torna a esmentar res
d'això; perquè Heraclides, per fer-li mal, havia dit que no era
segur de confiar fortaleses a un home que tenia un exèrcit.

En conseqüència, Xenofont comença a rumiar què havia de fer, d'això
de continuar l'expedició país amunt; però Heraclides presenta els
altres generals a Seutes, i els invita a assegurar que ells
conduiran l'exèrcit tan bé com Xenofont; els promet que dintre pocs
dies rebran la paga de dos mesos sencers, i els exhorta a marxar
endavant.

Timasió respon:

-El que és jo no, ni que fos una paga de cinc mesos no marxaria
sense Xenofont.

Frinisc i Cleandre convenen amb Timasió.

Seutes llavors fa retret a Heraclides de no haver fet venir
Xenofont: en vista d'això, el criden tot sol. Xenofont, adonant-se
de la trapelleria d'Heraclides, que volia posar-lo malament amb els
altres generals, es presenta acompanyat de tots els generals i
capitans. Seutes els convenç a tots: emprenen l'expedició, i tenint
a la dreta el Pontus, travessen el país dels tracis anomenats
menjadors de mill, i arriben al Salmidès. Molts de bastiments que
entren al Pontus s'hi embarranquen i són llençats a la costa: perquè
tot el mar és ple de bancs de sorra i de seques. Els tracis que
habiten aquells paratges, els han afitat amb columnes, i cadascú
rapinya el que naufraga en el seu tros. Diuen que abans de posar
aquestes fites, molts d'aquests rapissers es mataven entre ells.
Allí per tant s'hi troben molts llits, moltes arques, molts llibres,
i altres coses que els patrons duen en caixes de fusta.

Sotmès aquest país, tornen enrera. Seutes tenia ja un exèrcit més
nombrós que el dels grecs: perquè havien baixat molts més odrises
que mai, i els que anava reduint es posaven també al seu servei.
S'acampen en un pla, més amunt de Selíbria, a una trentena d'estadis
del mar.

De paga no se'n veien cap. Els soldats estaven furiosos contra
Xenofont, i Seutes ja no el tractava amb la privadesa d'abans. Cada
vegada que Xenofont venia per tenir una assentada amb ell, li
sortien qui sap les ocupacions.



CAPÍTOL VI

RUPTURA ENTRE ELS GRECS l SEUTES

Mentrestant, al cap d'uns dos mesos, arriben Carminos de Lacedemònia
i Polínic de part de Tibró, i anuncien que els lacedemonis han
acordat de fer la guerra a Tissafernes; que Tibró s'ha embarcat per
començar les hostilitats, i que tenint necessitat d'aquell exèrcit
ofereix a cada soldat un daric per mes, als capitans el doble i als
generals el quàdruple.

Tot d'una d'haver arribat aquells lacedemonis, Heraclides, informat
que vénen per l'exèrcit, diu a Seutes que allò és una ocasió
magnífica per a ell:

-Els lacedemonis necessiten l'exèrcit, i tu ja no: cedint-los-el,
els seràs agradable, i els soldats no et reclamaran més la paga, ans
sortiran del país.

En haver sentit aquests mots, Seutes fa conduir els enviats a la
seva presència. Diuen que vénen per l'exèrcit; ell respon, que els
el cedeix, que vol ésser amic i aliat d'ells. Els invita a un àpat
d'hospitalitat, i els tracta esplèndidament. No invita Xenofont ni
cap dels altres generals. Els lacedemonis pregunten quina mena
d'home és Xenofont: ell respon que altrament no és un mal home, però
és massa amic dels soldats: i això li fa mal. Els enviats diuen:

-Es popular, doncs, entre la seva gent?

I Heraclides:

-I tant- diu.

-Llavors- tornen ells -¿no s'oposarà pas que ens enduguem l'exèrcit?

-Vosaltres- respon Heraclides -convoqueu els soldats i prometeu la
paga: poc cabal faran d'ell, aleshores, i correran amb vosaltres.

-Però ¿com els convencerem, nosaltres?- repliquen.

-Demà de matí- diu Heraclides -us presentareu a ells; i estic segur-
afegeix -que quan us veuran, correran amb vosaltres de bon grat.

Així acabà aquell dia.

L'endemà, Seutes i Heraclides condueixen els lacedemonis al
campament, i l'exèrcit es reuneix. Els dos lacedemonis prenen la
paraula:

-Els lacedemonis han decidit de fer la guerra a Tissafernes, el qual
també us ha ofès a vosaltres. Si veniu amb nosaltres, doncs, us
revenjareu d'un enemic i cadascú de vosaltres guanyarà un daric per
mes, cada capità el doble, i cada general el quàdruple.

Els soldats els escolten amb alegria. Immediatament un dels
arcadians s'aixeca per dir mal de Xenofont:

Seutes era present: volia saber què en sortiria, i estava a tret de
la veu, amb un intèrpret, a més a més que ell entenia gairebé tot el
que es deia en grec. L'arcadià comença així:

-Doncs nosaltres, oh lacedemonis, ja faria temps que estaríem amb
vosaltres, si Xenofont no ens hagués convençut de dur-nos ací on
hem passat un hivern terrible, en campanya de nit i de dia, sense
descansar; però ell es gaudeix de les nostres fatigues; i Seutes que
l'ha enriquit particularment, ens nega a nosaltres la paga. Per mi,
ja que parlo el primer, si el veia apedregat i castigat pels mals a
què ens ha arrossegat, em faria l'efecte que ja tinc la meva paga, i
no em recaria el que he sofert.

Després d'aquest se n'aixeca un altre, en el mateix to, i un altre.
Llavors Xenofont s'expressa així:

-Sí, un home ha d'esperar-ho tot, quan jo ara em veig acusat per
vosaltres del que jo considero, dins meu, com la prova més gran del
méu zel per vosaltres. Jo estava en camí de la pàtria, i si he
tornat enrera, per Zeus! no ha estat pas per haver sabut que éreu
feliços, sinó per haver sentit a dir que estàveu en un mal pas, i
per ésser-vos útil si pogués. Arribo, i Seutes aquí present m'envia
nombrosos emissaris, prometent-me qui-sap-lo si us convencia d'anar
amb ell; però jo ni provo de fer-ho, com vosaltres mateixos sabeu.
Us condueixo al port des d'on jo m'afiguro que passareu més de
pressa al l'Asia: perquè això era el que jo creia millor per
vosaltres, i sabia que vosaltres ho volíeu. Llavors arriba Aristarc
amb les seves trirrems i ens impedeix de travessar: tot seguit jo us
convoco, com era ben natural, a fi que delibereu sobre el què cal
fer.

»Vosaltres escolteu Aristarc que us mana de fer cap al Quersonès;
escolteu Seutes que us invita a empendre la campanya amb ell: i tots
dieu que us n'aneu amb Seutes, tots voteu per aquest projecte. ¿Quin
tort us he fet jo, aleshores, conduint-vos on tots heu decidit
d'anar? D'ençà que Seutes ha començat a enganyar-vos en la qüestió
del sou, si jo ho hagués aprovat, tindrieu raó d'acusar-me i
d'avorrir-me. Però si jo que he estat el millor amic d'ell, ara li
sóc el més odiós, ¿com pot ser just que després de preferir-vos a
Seutes m'acuseu per les mateixes coses que han estat causa de la
vostra ruptura? Però direu per ventura que bé puc fingir, després
d'haver rebut de Seutes allò que és vostre. Però ¿no és evident que
si Seutes m'ha pagat alguna cosa, no m'ho ha pagat pas per perdre el
que em donés i restar devent-vos encara? Penso jo, que si m'ha donat
res, ho ha donat amb la intenció que, donant-me a mi menys, pogués
estar-se de donar-ne a vosaltres més. Si creieu que és així, podeu
ara mateix desfer tot aquest complot ordit entre nosaltres dos,
demanant-li els vostres diners. Es clar que Seutes, si jo he rebut
res d'ell, m'ho reclamará, i m'ho reclamarà amb justícia, si jo
falto al pacte segons el qual ho he rebut.

»Però bon tros se'n falta, em fa l'efecte, que jo tingui res del que
és vostre. Us juro per tots els déus i deesses, que ni tan sols tinc
el que Seutes m'havia promès en particular: i ell és aquí que
m'escolta, i sap bé si perjuro. Per admirar-vos més juro encara que
ni he rebut el que han rebut els altres generals, i fins alguns dels
capitans. Per què ho he fet? Jo creia, soldats, que com més
compartiria amb ell la seva pobresa, més amic me'l faria per quan
fos poderós. Però avui que el veig prosperar, conec la seva ànima.

»I si algú digués: ¿no se'n dóna vergonya que l'hagin enganyat tan
estúpidament? sí, per Zeus, jo m'avergonyiria si em vegés enganyat
per un enemic: però entre amics, em sembla més vergonyós d'enganyar
que d'ésser enganyat. Fora d'això si amb els amics també cal pendre
precaucions, jo sé que les heu preses totes, sense deixar-li cap
pretext just de no donar-vos el que us té promés: perquè no li hem
fet cap tort, ni per negligència amb les seves coses, ni per
covardia davant cap empresa a què ens invités.

»Però, direu per ventura, calia exigir seguretat, perquè aleshores
ni volent-ho no hauria pogut enganyar-nos. Quant a això, escolteu el
que jo no hauria dit mai en presència de Seutes, si ara no em
demostressiu la vostra absoluta irreflexió o la vostra excessiva
ingratitud. Recordeu en quines circumstàncies us trobàveu, quan jo
us vaig treure per dur-vos a Seutes. ¿No és veritat que si us
dirigíeu a la ciutat de Perint, Aristarc de Lacedemònia, havia
tancat les portes per impedir-vos d'entrar-hi? Vau acampar-vos fora,
al ras; era el cor de l'hivern; havíeu de recórrer al mercat per
viure, veient per una banda escassedat de coses venedores, per altra
banda tenint pocs diners per comprar-ne. Havíeu de romandre per
força a la Tràcia: les trirrems a la fonda ens impedien la
travessia; i romanent allà, érem en país enemic, amb tot de
cavalleria i de peltastes contra nosaltres. Teníem hoplites, sí, per
assaltar en massa els llogarrets i poder pendre potser forment, i no
pas en abundància: però no per posar-nos a perseguir i arrabassar
bestiar o presoners, això no; perquè no vaig trobar entre vosaltres
ni cavalleria, ni un cos de peltastes organitzat.

»Si, doncs, quan estàveu en aquesta necessitat, jo us hagués, sense
exigir cap sou, procurat per aliat Seutes, que tenia la cavalleria i
els peltastes que us mancaven, ¿creieu que jo hauria servit malament
els vostres interessos? Units amb ells, heu trobat forment en més
abundor als caserius, per la necessitat en què s'han vist els tracis
de fugir més de pressa: heu tingut la vostra part de bestiar i
d'esclaus. Ni hem vist cap més enemic, així que la cavalleria se'ns
ha ajuntat, mentre que fins aleshores els enemics ens perseguien
ardidament amb llur cavalleria i llurs peltastes, impedint-nos
absolutament de dispersar-nos en petits escamots i procurar-nos
queviures més abundants. Si aquest que us ha subministrat aquesta
seguretat, no us ha pagat, a més d'aquesta seguretat, un sou del tot
esplèndid, ¿es això una desgràcia tan dura, i creieu que per això
cal llevar-me la vida?

»Avui, ¿com us retireu? ¿o teniu com excedent, després de l'hivern
que heu passat amb abundor de queviures, el que hàgiu rebut de
Seutes? Heu viscut a despeses de l'enemic; i en aquest temps no heu
vist un sol home dels vostres mort ni agafat viu. Després, si alguna
cosa de bell heu fet contra els bàrbars d'Asia, ¿no us en veieu ara
la glòria, i no n'hi afegiu una de nova, la d'haver vençut a Europa
els tracis contra els quals heu fet la guerra?

»Jo us ho dic amb raó, d'aquestes coses que us irriten contra mi
hauríeu de donar-ne gràcies als déus, com de benifets.

»Tal és la vostra situació actual. Ara, en nom dels déus, considereu
la meva. Quan la primera vegada feia vela cap al meu país, me
n'anava cobert dels vostres elogis: i per vosaltres els altres grecs
em feien una bona fama: tenia la confiança dels lacedemonis, que si
no, no m'haurien enviat altre cop amb vosaltres. Avui, me'n vaig
calumniat per vosaltres als lacedemonis, avorrit, gràcies a
vosaltres, de Seutes, vora qui jo esperava, havent-li fet servei en
companyia vostra, aparellar-me un refugi feliç per a mi i per als
meus fills, si en tenia. I vosaltres, per amor de qui m'he fet tants
enemics, molt més poderosos que jo, i ni fins ara desisteixo
d'ocupar-me a fer-vos el bé que pugui, vet aquí l'opinió que de mi
teniu. Però em teniu en el vostre poder: no m'heu agafat ni fugint
ni intentant d'escapar-me; però si feu el que diuen, sapigueu que
matareu un home que ha vetllat molt per vosaltres, que ha passat amb
vosaltres molts de treballs i molts de perills, quan li tocava i
quan no li tocava; que essent-li els déus propicis, ha plantat molts
de trofeus en terra de bàrbars; que per impedir-vos d'esdevenir
enemics de cap grec, m'he combatut sovint amb vosaltres amb totes
les meves forces. Ara podeu, sense retret, anar on bé vos sembli,
per terra o per mar. ¿Però quan se us mostra una gran ventura, quan
aneu a embarcar-vos cap al país a què tant de temps aspireu, quan el
poble més poderós us sol·licita, quan us ofereixen un sou, quan els
lacedemonis, que són considerats els més forts, vénen a fer-vos de
guies, ara trobeu que és l'avinentesa per fer-me morir tot d'una? No
era pas això quan estàvem en aquelles angúnies, oh prodigis de
memòria! ans em dèieu vostre pare, i prometieu de recordar-vos
sempre de mi, com del vostre benefactor. Però no son pas estúpids
aquests que venen a cercar-vos! No, jo en responc, no els semblareu
pas millors portant-vos d'aquesta manera amb mi.

Dit això, cessà de parlar. Carminos de Lacedemònia s'aixeca i diu:

-No, per Càstor i Pòlux; no crec que tingueu raó d'enfellonir-vos
amb aquest home. Jo puc ser testimoni per ell. Seutes, quan jo i
Polínic li hem preguntat quin home era Xenofont, no ha tingut altra
cosa a retreure-li sinó que diu que era massa parcial dels soldats:
i amb això ell hi perdia, tant per part de nosaltres els
lacedemonis, com per part d'ell mateix.

S'aixeca aleshores Euríloc de Lusos, arcadià, i diu:

-Em sembla, lacedemonis, que heu de començar a ser generals nostres
exigint a Seutes la nostra soldada, de grat o per força, i no
endur-nos fins que hagi pagat.

Polícrates d'Atenes s'aixeca i parla alliçonat per Xenofont:

-Veig aquí present, oh soldats- diu -Heraclides: el qual ha rebut el
botí guanyat amb les nostres fatigues, l'ha venut, i ni a Seutes ni
a nosaltres ha dat el que n'ha tret. Ho ha fet córrer i ara se'n
gaudeix ell. Si tenim gens de senderi, l'hem d'agafar; perquè-
afegeix -aqueix home no és traci, sinó grec que malmena grecs.

En sentir aquestes paraules, Heraclides s'esfereix tot. S'acosta a
Seutes i li diu:

-Si volem tenir seny, anem-nos-en d'aquí, on aqueixa gent són els
amos.

I saltant sobre els cavalls, parteixen al galop cap a llur
campament.

D'allà, Seutes envia a Xenofont Abrozelmes, el seu intèrpret, i
l'exhorta a romandre al seu servei amb mil hoplites, comprometent-se
a donar-li les places de la costa i el restant que li havia promès.
I fent-ne un secret, afegeix que ha sabut per Polínic, que si mai
cau en mans dels lacedemonis, Tibró el farà evidentment morir.

Moltes altres persones li envien així mateix a dir, que és
calumniat, i que es guardi. En sentir aquests mots, Xenofont pren
dues víctimes i sacrifica a Zeus Rei, per saber si serà per ell
millor i preferible de restar amb Seutes, sota les condicions que
Seutes diu, o d'anar-se'n amb l'exèrcit. El déu li respon
d'anar-se'n.



CAPÍTOL VII

ELS GRECS PARTEIXEN DESPRÉS D'HAVER REBUT LA SOLDADA

Des d'aleshores, Seutes va a acampar-se més endavant; els grecs
s'acantonen en els poblets d'on, un cop ben aprovisionats havien de
baixar cap al mar. Aquests poblets havien estat donats per Seutes a
Medòsades. Veient, doncs Medòsades que els grecs consumien tot el
que hi havia d'ell als poblets, li recava. Pren amb ell l'home més
considerable entre els odrises que havien baixat de la muntanya, i
una trentena de cavalls, va i crida Xenofont que surti del campament
grec. Xenofont, prenent amb ell uns quants capitans i altres homes
de confiança, s'acosta a Medòsades. Llavors aquest diu:

-Feu mal fet, Xenofont, de barrejar els nostres pobles. Us intimem,
doncs, jo de part de Seutes, i aquest home de part de Mèdoc, rei del
país de dalt, que buideu aquest territori; si no, no us ho
comportarem: i si malmeteu la nostra terra, us rebutjarem com a
enemics.

Xenofont, havent sentit aquestes paraules, diu:

-Mentre parlis d'aquesta manera, és difícil respondre; amb tot ho
faré, per aquest jovenet, a fi que sàpiga qui sou vosaltres i qui
som nosaltres. Nosaltres- diu -abans de fer-nos amics vostres,
travessàvem aquest país com volíem: si ens abellia rampinyàvem,
incendiàvem, i tu mateix, quan ens vingueres d'embaixador, feres nit
entre nosaltres al ras sense por d'enemics. Vosaltres no hi veníeu
en aquest país, o si mai hi entràveu, hi acampàveu com en país de
més forts, amd els cavalls embridats. Ara que sou amics nostres, i
que gràcies a nosaltres i a l'ajuda dels déus domineu aquest país,
ara ens traieu d'aquest país, el qual heu rebut de nosaltres que
l'hem conquerit per la força. Perquè tu mateix bé saps, que els
enemics no són capaços de treure'ns-en. I no és pas que creguis just
d'acomiadar-nos amb presents i beneficis pels beneficis que de
nosaltres has rebut; sinó que quan partim no permets, en quant depèn
de tu, ni que ens acantonem. Parlant així, ni t'enrojoles davant
dels déus, ni davant d'aquest home que ara et veu ric, tu que abans
de ser amic nostre vivies del lladruny, com tu mateix has confessat.
Però, per què em dius, això?- afegeix.-No sóc jo, ja, que mano aquí,
sinó els lacedemonís, als quals vosaltres heu lliurat l'exèrcit
perquè se l'enduguessin sense ni tan sols consultar-me, oh gent
admirabilíssima; com que els he indignat duent-vos l'exèrcit, temíeu
que no me'ls congraciés tornant-los-el, ara.

Quan l'odrisa sentí aquestes coses:

-Jo- diu, -oh Medòsades, voldria estar colgat sota terra, de
vergonya que em fa sentir aquest discurs. Si ho hagués sabut, no
t'hauria acompanyat: me'n vaig. El rei Mèdoc no m'aplaudiria, si jo
tragués fora els vostres benefactors.

Dit això, salta a cavall i parteix al galop, i amb ell els altres
genets, llevat de quatre o cinc.

Medòsades, afligit de veure el seu territori devastat, prega a
Xenofont de cridar els dos lacedemonis. Xenofont pren amb ell els
homes més capaços, se'n va a trobar Carminos i Polínic, i els diu
que Medòsades els envia a cercar per dir-los com a ell, de
retirar-se del país.

-Jo penso- diu -que obtindreu per a l'exèrcit la paga deguda, si
dieu que l'exèrcit us ha demanat que treballéssiu amb ell per
haver-la, de grat o per força, de Seutes; que obtingut això, consent
a seguir-vos de bona gana; que la seva pretensió us sembla justa: i
que us heu compromès, a no fer-lo partir fins que s'haurà fet
aquesta justícia als soldats.

Els lacedemonis, en haver sentit aquestes raons, prometen de fer-les
valer i d'afegir-n'hi d'altres, les més eficaces que puguin. Després
d'això, parteixen, seguits de tothom que convenia que hi fos. Quan
han arribat, Carminos pren la paraula:

-Si tens res a dir-nos, Medòsades, digues-ho; si no, nosaltres sí
que tenim.

Medòsades, en un to tot sumís:

-Jo per mi dic- respon -i Seutes també, que us preguem de no
malmenar aquells que han esdevingut amics nostres; tot el que els
feu de mal a ells, ens ho fareu a nosaltres: perquè són nostres
sotmesos.

-Doncs bé- diuen els lacedemonis -nosaltres ens allunyarem quan
hauran rebut la paga aquells que us han, ajudat en aquesta empresa;
si no, començarem des d'ara a prestar-los ajuda, i castigarem els
homes que els han fet tort, contra la fe dels juraments. Si sou
d'aqueixos, començarem per vosaltres a pendre'ns justícia.

Xenofont afegeix:

-¿Voleu, Medòsades, ja que dieu que la gent del país on som són
vostres sotmesos, fer-los votar la qüestió de saber si sou vosaltres
o som nosaltres que hem de sortir del país?

Medòsades diu que no; però aconsella abans que tot als dos
lacedemonis o d'anar a trobar Seutes sobre la qüestió de la paga, i
creure que Seutes ne restaria convençut; o almenys enviar amb ell
Xenofont, prometent de cooperar. En tant, suplica de no cremar els
pobles.

Envien, doncs, Xenofont, i amb ell els qui semblaven més adaptats a
l'afer. I ell, arribat a presència de Seutes, diu:

-Poc per demanarte res, oh Seutes, sóc ací, sinó per demostrar-te,
si puc, que no has tingut raó d'enutjar-te contra mi, quan et
reclamava vivament, en nom dels soldats, el que tu els vas prometre.
Jo creia que no t'interessava menys a tu de donar-ho, que a ells de
rebre-ho. Primerament, sé que després dels déus, ells t'han posat en
evidència, fent-te rei d'un gran país i d'un poble nombrós: de
manera que no pot passar d'amagat res del que facis, ni bo ni
dolent. Essent tu qui ets, em sembla molt important que evitis la
opinió d'haver despedit sense recompensa uns homes que t'han servit
bé, molt important, que obtinguis els elogis de sis mil homes, i més
important encara, que no quedis com un mentider en res del que has
dit. Jo veig, en efeçte, que la paraula esgarriadissa de la gent
sense fe, és vana, sense força i sense valor; en canvi la paraula
dels que són coneguts com a professionals de la veritat, si una cosa
pretenen, no els ajuda pas menys a obtenir-la que la  violència
dels altres. Si volen fer tornar algú a la raó, observo que llurs
amenaces no són pas menys convincents que els càstigs precipitats
dels altres; i quan aquests homes permeten alguna cosa, no
compleixen pas pitjor que d'altres que ho donen tot d'una.

»Recorda ara què ens vas donar a la bestreta, en pendre'ns per
aliats: bé saps que no res. Creguts que era veritat el que deies,
te'n vas endur tants d'homes a combatre al teu servei i a sotmetre't
un imperi que val, no trenta talents, la suma que aquests ara com
ara calculen que se'ls deu, sinó infinitament més. Doncs bé, aquesta
confiança que se t'ha tingut, i que t'ha valgut un reialme, ara te
la vens per aquesta suma. Anem, recorda quina importància donaves
aleshores a la conquista d'això que ara tens sotmès! Jo sé bé que
més t'hauries estimat realitzar el que ara ja és fet, que no pas
adquirir una suma molt més considerable. Doncs em sembla que seria
per a tu un dany i una vergonya pitjor que no pas no haver-ho
adquirit aleshores, com seria més dur esdevenir pobre després
d'haver estat ric, que no pas no haver estat ric des del començ; com
és més dolorós haver-se de mostrar un simple particular després
d'haver estat rei, que no pas no haver regnat mai.

»Tu saps que aquests homes esdevinguts súbdits teus, s'han avingut a
ser governats per tu no pas per la teva bona cara, sinó per la
força; i que provarien de ser lliures un altre cop, si alguna por no
els retingués.

»I ara, ¿com et sembla a tu que aquests homes et temerien més i se't
posarien més en raó: si veien els soldats en humor de quedar-se ara
vora teu, si tu els ho manaves, o de tornar de seguida, si calia,
després d'altres, pel molt de bé que han sentit dir a aquests de tu,
disposats a acudir quan volguessis; o bé si presumien que els altres
no vindrien a tu, per la desconfiança nascuda del que ha passat, i
que els soldats mateixos estan ja més ben disposats envers ells que
no pas envers tu?

»Per altra banda, no t'han pas cedit perquè en fossin inferiors en
nombre, sinó per manca de caps. Així ara hi ha el perill que no
prenguin per capitostos alguns dels que ara es creuen agraviats per
tu, o bé els lacedemonis, que són més poderosos encara: sobretot si
els soldats prometen de servir amb més delit a qui els ajudi a
arrencar-te la paga; i si els lacedemonis, per necessitat que tenen
d'un exèrcit, consenten en tot això.

»Que els tracis avui sotmesos a tu, de molt més bona gana anirien
contra tu que no pas amb tu, no és pas dubtós: perquè si tu ets
vencedor, els espera la servitud; vençut, la llibertat.

»Si cal també pensar una mica en aquest país com a cosa teva, ¿com
et penses tu que patirà menys de mals: si aquests soldats, després
d'haver rebut el que reclamen, es retiren deixant-hi la pau; o si
s'hi queden com en país enemic i tu has de provar de combatre'ls amb
un altre exèrcit superior en nombre, i que necessitarà vitualles? I
respecte als diners, ¿què et penses que et costarà més: pagar a
aquests el que els deus, o continuar devent-els-ho, havent-ne de
llogar d'altres de més nombrosos?

»Però Heraclides, pel que m'ha declarat, troba que són massa diners.
Sí, però t'és molt més fàcil avui llevar aquests diners i pagar-los,
que no pas abans de venir nosaltres a tu, la dezena part. Perquè no
és el nombre que determina el molt i el poc, sinó els medis de qui
paga i de qui rep; i ara la teva renda anual supera tot el fons que
abans posseïes.

»Quan a mi, Seutes, t'he enraonat d'aquestes coses com a amic que et
sóc, a fi que et mostris digne dels béns que els déus t'han donat, i
també per no caure en descrèdit vora l'exèrcit. Perquè, sàpigues-ho
bé, si jo volia en aquest moment fer mal a un enemic, no podria amb
aquests soldats, i si volia tornar-te a ajudar a tu, tampoc no en
seria capaç: tal és la disposició de l'exèrcit envers mi. Amb tot,
et prenc per testimoni a tu i als déus que ho saben tot, que no he
rebut de tu res per haver-te dut els soldats, i que no tan sols no
he demanat mai per mi el que era d'ells, sinó que ni he reclamat el
que m'havies promès. Et juro encara, que no acceptaria el que tu em
donaries, si els soldats no havien de rebre al mateix temps el que
se'ls deu. Seria una vergonya de fer reeixir els meus negocis i de
mirar amb indiferència els d'ells, quan van malament, sobretot
essent-ne jo honorat. Que Heraclides pensi que tot són futeses, i
que cal fer diners com sigui; però jo, Seutes, crec que per a un
home i sobretot per a un príncep no hi ha riquesa més bella i més
esplèndida que la virtut, la justícia i la generositat: qui les
posseeix és ric d'amics i ric d'altres que desitgen ser-ne. Si
prospera, té qui s'alegra amb ell; si ensopega en alguna cosa, no
manca qui l'ajudi. Si pels meus actes no t'has convençut que jo
t'era amic de l'ànima, si per les meves paraules no has pogut
conèixer-ho, fixa't almenys en els discursos dels soldats. Tu hi
eres, tu has sentit què deien els que volien blasmar-me. M'acusaven
als lacedemonis d'estar més per tu que pels lacedemonis; em retreien
de preocupar-me més dels teus interessos que dels d'ells; deien que
jo havia rebut presents de tu. ¿Aquests presents, et sembla que
m'haurien acusat d'haver-los rebut, si haguessin vist en mi una mala
disposició envers tu, o més aviat perquè van observar en mi un gran
zel per tu? Tots els homes creuen, jo penso, que qui rep presents
d'algú ha de posar-li afecte. Tu, al contrari, abans que jo t'hagués
prestat cap servei, em feies un acolliment graciós, amb els ulls, i
amb la veu, i amb presents d'hospitalitat, i no et cansaves de
fer-me promeses. Ara que has aconseguit el que volies, i que has
esdevingut tan gran com jo t'he pogut fer, ¿tens cor per veure'm
deshonrat entre els soldats, i no donar-se-te'n res? Amb tot, confio
que el temps, serà el teu mestre i que et decidirà de pagar-los; que
no podràs sofrir de veure't acusat pels que t'han servit a la
bestreta. Et demano que, en pagar-los, procuris de fer-me veure als
soldats tal com jo era quan me vas pendre al teu servei.»

En sentir aquestes paraules, Seutes maleí el culpable que el sou no
hagués estat pagat feia temps; i tothom sospità que era Heraclides:

-Perquè jo- afegí -no he tingut mai intenció d'estafar la paga:
pagaré.

Llavors Xenofont respongué:

-Ja que t'avéns a pagar, ara et prego que ho facis per mediació
meva, i que no permetis que per amor de tu jo ara estigui amb
l'exèrcit en condicions diferents de quan vam venir.

Seutes digué:

-La consideració dels soldats no la perdràs per amor de mi; i si et
quedes vora meu amb mil hoplites que siguin, et donaré les places i
tot allò altre que t'he promès.

Xenofont replicà:

-Això ja no és possible: dóna'ns comiat.

-Amb tot- digué Seutes -sé que és més segur de quedar-se amb mi que
d'anar-se'n.

Xenofont respongué:

-Elogio la teva sol·licitud: però no puc quedar-me. Perquè on tindré
consideració, estigues convençut que serà en bé teu.

Llavors Seutes digué:

-De diners no en tinc, més ben dit ne tinc pocs, i te'ls dono, un
talent; i a més a més, sis cents bous, cosa de quatre mil xais i
cent vint esclaus:. Pren-ho, amb els ostatges dels que us han
atacat, i ves-te'n.

Xenofont es posa a riure:

-¿I si tot això no arriba per a la paga, per a qui diré que és
aquest talent? Ja que hi ha perill per a mi, ¿no val més que, estant
per anar-me'n, em guardi dels cops de pedra? Ja has sentit les
amenaces.

I resta allí tot aquell dia.

L'endemà, Seutes consigna als emissaris el que havia promès, i
envia gent per conduir el bestiar. Els soldats ja deien que si
Xenofont se n'havia anat a trobar Seutes per quedar-se amb ell i
obtenir el que li havia promès. En veure'l, se n'alegren i li corren
a l'encontre. Per la seva banda Xenofont, així que veu Carminos i
Polínic:

-Vet aquí- diu -el que gràcies a vosaltres s'ha salvat per a
l'exèrcit; Jo us ho remeto: veneu-ho, i distribuïu-ne el producte
als soldats.

Ells reben els efectes, estableixen oficials venedors i fan la
venda: però tot van ser queixes. Xenofont no hi va intervenir, ans
feia ostensiblement els seus preparatius per tornar a la pàtria:
perquè a Atenes encara no s'havia votat contra ell el decret
d'exili. Llavors els principals del campament vénen a ell per a
pregar-lo que no partís abans d'haver tret l'exèrcit d'allí i
d'haver-lo remès a Tibró.



CAPÍTOL VIII

ELS GRECS ARRIBEN A PÈRGAM. XENOFONT DEIXA L'EXÈRCIT

D'allí s'embarquen i passen a Làmpsac. Davant de Xenofont es
presenta Euclides, endeví de Fliunte, fill de Cleàgoras, que ha
pintat els frescos del Liceu. Felicita Xenofont d'haver-se salvat, i
li pregunta quant d'or té. Xenofont li jura que no en tindria ni per
pagar-se el retorn a la pàtria, si no es vengués el cavall i el que
portava a sobre. Euclides no el vol creure. Però quan després els
lampsaquesos envien presents d'hospitalitat a Xenofont, i ell
sacrifica a Apol·ló posant-se al costat seu Euclides: en veure
Euclides les entranyes, diu que ara si que creu que no ha fet
fortuna.

-Però veig- afegeix -que encara que te n'hagués de venir, sortiria
algun entrebanc, si no d'altra banda, de tu mateix.

Xenofont hi convé; Euclides continua:

-L'obstacle ve de Zeus Miliqui (1).

Després li pregunta si no ha sacrificat mai:

-Com a la pàtria- diu -jo tenia costum de sacrificar per vosaltres,
i oferir holocaustos.

Xenofont respon que d'ençà que és, fora del seu país no ha
sacrificat mai a aquell déu. Euclides li aconsella, doncs, de
sacrificar-hi com tenia costum, i afegeix que això seria pel seu més
gran bé.

L'endemà Xenofont se'n va a Ofrínion, sacrifica, i crema porcs
sencers segons el rite pairal: les entranyes són favorables.

Aquell mateix dia arriben Bió i Nausiclides amb diners per a
l'exèrcit; lliguen hospitalitat amb Xenofont; i com s'havia desfet
del seu cavall a Làmpsac per cinquanta darics, sospitant que se
l'havia venut per necessitat, ja que havien sentit dir que
s'estimava molt aquest cavall, el rescaten i li'l tornen, sense
voler acceptar-ne el preu.

D'allí, travessen la Tròada; passen l'Ida i arriben de primer a
Antandros: després, marxant al llarg de la costa de Lídia, a la
plana de Tebes. D'alli, per Adramítion i Citònion vora d'Atarneu,
entren al pla del Caïc i ocupen Pèrgam de Mísia.

Xenofont hi és rebut en hospitalitat per Hel·las, dona de Gòngil
d'Erètria i mare de Gorgió i de Gòngil. Aquesta li conta que
Asídates, senyor persa, és al pla: li diu que si va aquella nit amb
tres cents homes, l'agafarà a ell, la seva dona, els seus fills i
els seus tresors: que n'hi ha molts. I per guiar-lo envia amb ell el
seu cosí i Dafnàgoras, que ella estimava molt.

Xenofont ofereix amb ells un sacrifici. Bàsias d'Èlida, endevinaire,
que hi assisteix, diu que les entranyes li són favorabilíssimes, i
que el persa serà agafat. En havent sopat, doncs, Xenofont es posa
en marxa, prenent amb ell els capitans més amics i fidels de tots, a
fi de fer-los un bon servei. Se li ajunten també, vulgues no
vulgues, una sis-centena més d'homes: però els capitans prenen la
davantera, a cavall, per no haver de dividir una presa que semblava
segura.

Arriben cap a mitja nit. Deixen escapar els esclaus que eren pels
voltants de la torre i moltíssimes riqueses, a fi de poder agafar
Asídates i les seves coses. Donen l'escalada: però com no podien
pendre la torre, que era alta, gran, guarnida de defenses, i amb
molts homes aguerrits, proven de desmuronar-la. La gruixària del mur
era de vuit maons. En fer-se de dia ja el tenien minat. Però així
que l'esvoranc clareja, un dels de dins travessa amb un ast de bous
la cuixa del que s'havia adelantat més. Per altra banda, les fletxes
no deixaven acostar-se ningú a la segura. Als crits, i a les
alimares dels assitiats, Itàmenes arriba amb la seva tropa per
socórrer-los; de la Comània vénen també hoplites assirians,
cavallers hircanians, també a sou del Rei, en nombre d'una
vuitantena, i cosa de vuitcents peltastes: en fi n'acuden d'altres
de Partènion, d'Apollònia i de les places veïnes, peons i genets.

Es hora de mirar com es farà la retirada. Prenen tots els bous i
xais, que hi ha, i se'ls enduen amb els esclaus, formant un quadre:
no pas perquè tinguessin el cap pel botí, sinó perquè la retirada no
fos una fuga, si se n'anaven abandonant allí les riqueses: la qual
cosa hauria enardit els enemics i acovardit els soldats. Així en
canvi es retiren com a gent que combat pels seus béns.

Mentrestant Gòngil, veient que els grecs són pocs, i molts els qui
els estrenyen, surt amb la seva tropa, malgrat la mare, per pendre
part en l'acció. Procles, descendent de Damarat, duu també reforços
d'Halisarna i de Teutrània. Llavors la gent de Xenofont, encalçats
ja pels arquers i els foners, marxen en cercle per oposar els escuts
a les fletxes, i amb penes i fatigues passen el riu Caïc: gairebé la
meitat són ferits. Allí rep una ferida Agàsias d'Estimfal, capità,
que tot el temps s'havia batut contra els enemics. A l'últim els
grecs són fora de perill amb cosa de dos cents esclaus i el bestiar
menut suficient per a oferir víctimes.

L'endemà Xenofont, després d'haver fet un sacrifici, fa marxar de
nit tot l'exèrcit tan endins com pot de la Lídia, a fi que l'enemic
no temi més la seva proximitat, i es descuidi. Ara, Asídates, havent
sentit dir que Xenofont ha tornat a fer sacrificis, i que va a venir
amb l'exèrcit, va a acantonar-se en els caserius contigus a la
petita ciutat de Partènion. Allí ensopega amb les tropes de
Xenofont, que l'agafen a ell, la seva dona, els seus fills, els seus
cavalls i tot el que té. Així es compliren els primers averanys.

Després d'això tornen a Pèrgam; i allí Xenofont no pot queixar-se
del déu: perquè els lacedemonis, els capitans, els altres generals i
els soldats, de comú acord, volen que prengui el millor dels
cavalls, dels cobles i de la resta; de manera que es troba fins en
situació de poder fer bé a un altre.

En això arriba Timbró, que pren el comandament de l'exèrcit,
l'incorpora a les altres tropes gregues i es posa en campanya contra
Tissafernes i Farnabazos.

(1) El _reconciliador_, sobrenom de Zeus com a protector d'aquells
que en satistacció d'una culpa feien una ofrena.




CONCLUSIÓ

Vet aquí els noms dels governadors dels països del Rei que vam
travessar: de Lídia, Artimas; de Frígia, Artàcamas; de Licaònia i
Capadòcia, Mitrídates; de Cilícia, Siènesis ; de Fenícia i Aràbia,
Dernes; de Síria i Assíria, Bèlesis; de Babilònia, Ròparas; de
Mèdia, Arbacas; dels Fasians i dels Hesperites, Tiribazos; els
Carducs, el Càlibs, el Caldeus, els Macrons, el Colcs, els
Mossinecs, els Cets i els Tibarens, eren independents; de Bitínia,
Farnabazos; dels Tracis d'Europa, Seutes.

El total de camí fet a l'anada i a la tornada, és de dues centes
quinze etapes, mil cent cinquanta cinc pasasangues o trenta quatre
mil sis cents cinquanta estadis: la durada, anar i tornar, un any i
tres mesos.




VIDA D'ARTAXERXES, PER PLUTARC.

El primer rei de Pèrsia que portà el nom d'Artaxerxes (1) sobresortí
per la seva mansuetud i la seva magnanimitat; li tragueren el
sobrenom de Llargamà, perquè tenia la dreta més llarga que
l'esquerra. Era fill de Xerxes. El segon, del qual escrivim la
_Vida_, apel·lat Mnemon (2), era fill d'una filla d'aquell; perquè
Darius i Parisatis havien tingut quatre fills: el més gran,
Artaxerxes; després d'ell, Cirus, i els dos més joves, Ostanes i
Oxatres. Cirus portà el nom de Cirus l'Antic, el qual diuen que
l'havia pres del sol: perquè els perses, del sol ne diuen Cirus.
Artaxerxes, de primer es va dir Arsicas: amb tot, Dinó l'anomena
Oarses. Però encara que Ctèsias hagi omplert el seu llibre d'una
virolada barreja de faules increïbles i esgarriades, no és probable
que ignorés el nom d'un rei, a la cort del qual vivia, i del qual
era metge, així com de la seva dona, de la seva mare i dels seus
fills.

Cirus, des de la seva primera edat, va tenir un caràcter vehement i
impetuós, mentre que el seu germà, al contrari, es mostrava en totes
les seves coses més dolç, i més moderat per naturalesa en els seus
impulsos. Per orde dels seus pares, va pendre una dona bella i
virtuosa, la qual retingué, tot i ells impedir-li-ho. Després
d'haver fet morir el germà d'aquesta dona, Darius volia occir-la a
ella; però Arsicas es llançà als peus de la seva mare, i amb molts
de plors, i amb prou feines, la convencé de no fer-la morir i de no
separar-la d'ell.

La mare, però, preferia de molt Cirus, i volia que ell fos el rei.
Per això, quan el pare emmalaltí, enviat a cercar de les províncies
marítimes, pujà amatent cap a Pèrsia, amb l'esperança que la seva
mare hauria obtingut de fer-lo nomenar hereu de l'imperi. Parisatis
es valia d'un pretext especiós, que Xerxes l'Antic ja havia fet
servir, per consell de Demarat: que havia posat al món Arsicas quan
Darius era un simple particular, i Cirus quan ja era rei. Amb tot no
el convencé, i el gran fou designat rei sota el nom d'Artaxerxes; i
Cirus, sàtrapa de la Lídia i general de les províncies marítimes.

Poc després de la mort de Darius, Artaxerxes anà a Pasagades, per
fer-s'hi consagrar rei pels sacerdots de Pèrsia. Hi ha allí un
temple dedicat a una dea guerrera, la qual conjecturo que és la
mateixa Atena. Qui ha de ser consagrat, entra en aquest temple; es
lleva la seva túnica i es posa la que portava Cirus l'Antic abans de
ser rei; llavors menja una coca de figues, mastega fulles de
terebint i beu un beuratge de llet agra. Si després d'això es fa
alguna cosa més, és un secret pels altres.

Artaxerxes estava a punt per a aquestes cerimònies, quan arriba
Tissafernes, amb un sacerdot, que havia presidit l'educació de Cirus
en la seva infantesa; li havia, ensenyat la màgia; i a cap persa li
havia sabut tant de greu com a ell que Cirus no hagués estat elegit
rei. Per això li tingueren més fe quan va acusar Cirus; perquè
l'acusà de voler posar un parany en el temple, i quan el rei es
despullés de la túnica, tirar-se-li damunt i occir-lo. Alguns diuen
que Cirus va ser pres per aquesta delació; d'altres, que entrà en el
temple, s'hi amagà, i fou traït pel sacerdot. Al moment que ja
anaven a occir-lo, la mare el prengué en els seus braços,
l'entortolligà amb les seves trenes, i ajuntà estretament el seu
coll amb el d'ella, planyent-se i suplicant amb tanta vehemència,
que obtingué el seu perdó i el féu enviar de bell nou a les
províncies marítimes. Cirus, que no s'abellia d'aquell govern, que
es recordava més de la seva presó que del seu indult, amb la
rancúnia va estar més ple que abans del desig de ser rei.

N'hi ha que diuen que Cirus es revoltà perquè no en tenia prou amb
el que percebia per a la seva taula quotidiana; però això és una
ximplesa; perquè si més no, la seva mare bastava per procurar-li i
donar-li del seu tot allò que ell necessités, i hagués volgut
pendre. Una prova de la seva riquesa, per altra banda, són les
tropes mercenàries que mantenia en diversos llocs, per mediació
d'amics i hostes seus, com ha escrit Xenofont. Ja que a fi d'amagar
els seus preparatius, no reunia les seves tropes en un sol punt:
tenia aquí i allà recrutadors sota diversos pretextos; i la mare,
que vivia prop del Rei, allunyava les sospites, mentre Cirus mateix
escrivia tot servicial, les unes vegades demanant-li alguna cosa,
les altres vegades incriminant Tissafernes, com si tota la seva
gelosia i la seva lluita fossin contra aquest sàtrapa. A part que hi
havia en el caràcter del Rei una ronsagueria, que molts prenien per
mansuetud. Fins va voler, al començ del seu regnat, imitar la
benignitat del primer Artaxerxes, del qual portava el nom,
mostrant-se més afable a qui se li atansés, recompensant i agraint
més del que era just, llevant dels càstigs tot allò que pogués
haver-hi de supèrbia i de delectació, apareixent, en rebre presents,
no pas menys graciós i humà als qui els hi oferien que als qui en
rebien d'ell. Tota cosa que li presentessin, per petita que fos,
l'acollia de bon cor. Un dia que Omises li portà una magrana de
prodigiosa grandària:

-Per Mitres!- exclamà -aquest home d'una ciutat petita en faria de
seguida una d'immensa, si la hi confiaven.

Una altra vegada que anant de viatge l'un li oferia una cosa,
l'altre una altra; un treballador que no trobà res avinent, corre al
riu, agafa aigua amb totes dues mans i la hi porta. Artaxerxes,
encantat, li envià una copa d'or i mil darics.

Euclides de Lacedemònia havent parlat un dia insolentment contra
ell, li va fer respondre per un dels seus oficials:

-Tu pots dir el que vulguis contra el Rei, però jo puc dir i fer.

En una cacera, Tiribazos li ensenyà la seva túnica esquinçada.

-Què vols que hi faci?- preguntà el Rei.

-Que te'n possis una altra i em donis aqueixa teva- respongué
Tiribazos.

El Rei ho féu així, dient:
-Te la dono, Tiribazos, però et prohibeixo de portar-la.

Tiribazos no va fer-ne cabal: no que fos dolent, sinó que era
lleuger i eixelabrat; es posà de seguida aquella túnica i li afegí
encara ornaments d'or, propis de les reines. Tothom s'indignà perquè
no era lícit; però el Rei esclafí la rialla i digué:

-Et deixo portar els ornaments com a dona, i la túnica com a boig.

A la taula del Rei no hi tenia lloc ningú, llevat de la seva mare i
la seva dona legítima, seient aquesta més avall i la mare més amunt.
Artaxerxes va fer-hi menjar també els seus germans petits, Ostanes i
Oxatres. Però el que va plaure més als perses, va ser veure que la
seva muller Statira es feia portar sempre en una llitera amb les
cortines obertes, i es deixava escometre i acostar per les dones del
poble; per la qual cosa la reina era molt estimada de la multitud.

Amb tot, els esperits inquiets i amics de les novetats, anaven dient
que la situació exigia un home com Cirus, d'ànima esplèndida,
bel·licós en primer lloc, i amic dels dels seus amics; que la
grandària de l'imperi necessitava un rei que tingués el cor alt i
ambició de glòria. De manera que Cirus emprengué la guerra no pas
menys sota la confiança dels residents a la cort que dels qui eren
al seu voltant.

Començà per escriure als lacedemonis, exhortant-los a socórrer-lo i
a enviar-li gent, prometent de donar cavalls als que vinguessin a
peu, i als que vinguessin a cavall, carros, i als que tinguessin
terres, caserius, i als que tinguessin caserius, ciutats; el sou
dels que fessin la campanya amb ell, seria no segons compte, sinó
segons mesura. Parlava d'ell mateix amb aventatge, dient que tenia
el cor més gran que el seu germà, que era més filòsof que ell i que
entenia més de màgia, que bevia més vi i el suportava millor; que el
Rei, per covardia i mollesa, a la caça no gosava pujar en un cavall
i a la guerra en un carro. Els lacedemonis ordenaren a Clearc, per
una _scítala_ que obeís a Cirus en tot.

Cirus partí cap a les terres altes per a fer la guerra al Rei: duia
un gran exèrcit bàrbar i prop de tretze mil mercenaris grecs. Cada
dia trobava un nou pretext per a aquelles lleves de tropes. Però no
pogué dissimular gaire temps: Tissafernes anà en persona a prevenir
el Rei. Tot el palau es va remoure; ja que s'atribuïa a Parisatis la
major part de culpa de la guerra, i els seus amics eren objecte de
sospites i de delacions. Però el que sobretot enutjava a Parisatis,
era Statira, que tot era turmentar-se per aquella guerra i
cridar-li:

-On són aquelles fermances? ¿On són els precs amb què el vas
arrencar de la mort quan conspirava contra el germà, posant-nos així
en un embull de guerra i de mal?

Parisatis, que era naturalment violenta i bàrbara en les seves ires
i en les seves rancúnies, es posà des d'aleshores a odiar talment
Statira, que resolgué de fer-la morir. Dinó escriu que durant la
guerra mateixa executà la seva intenció; Ctèsias, al contrari, diu
que va ser després; i ni és creïble, que ell que era testimoni dels
fets, ignorés l'època, ni tenia motiu per canviar de temps un fet
que va contar tal com va passar; encara que sovint s'allunyi de la
veritat per escriure faules i tragèdies. Així anirà en el lloc que
Ctèsias li assigna.

Cirus avançava, quan li aribaren rumors i avisos que el Rei havia
decidit de no combatre tan aviat, i de no dur pressa a arribar a les
mans amb ells; que romandria a Pèrsia fins que hi tingués reunides
forces de tot arreu. En conseqüència Artaxerxes, que havia obert a
través del pla una trinxera ampla de deu braces per altres tantes de
fonda, en una extensió de quatre cents estadis, negligí que Cirus la
passés, i avancés fins a no gaire lluny de Babilònia. Tiribazos,
conten, fou el primer que gosà dir-li, que no calia fugir de la
batalla i abandonar la Mèdia, Babilònia, fins Suses per anar-se a
amagar al fons de la Pèrsia, quan el seu exèrcit era molt més
nombrós que el dels enemics, i els seus deu mil sàtrapes i generals
superiors a Cirus pel consell i per l'acció. Llavors Artaxerxes es
posà en camí per donar com més aviat millor la batalla. I així que
de cop i volta aparegué amb un exèrcit de nou cents mil homes
equipats èsplèndidament, esfereí i desconcertà els enemics, que
plens de confiança i de despreci marxaven en desordre i sense armes.
Cirus amb prou feines pogué formar-los en batalla, i no sense renou
i cridòria. El Rei féu avençar els seus amb un silenci i una calma,
que omplí els grecs d'admiració per aquell bon, ordre: ells que en
una multitud tan gran esperaven crits confusos, salts, un gran
desori i rompiment de files. Artaxerxes cobrí prudentment el front
de la seva falanx amb els més poderosos carros armats de falçs, i
els oposà als grecs, a fi que abans d'arribar a les mans ja
haguessen enfondrat els rengles amb la força de llur embranzida.

Diversos autors han descrit aquesta batalla; especialment Xenofont,
que ens la fa veure amb els ulls, amb les coses que semblen no
passades, sinó que estiguin passant, i apassiona el llegidor com si
es trobés en mig del perill, per la claredat i la vivesa del seu
estil. Seria no tenir seny, voler contar-la després d'ell, llevat
dels detalls que ell ha omès per ventura, i que valen la pena de ser
contats.

El lloc on es donà la batalla, es diu Cunaxa, i és a cinc cents
estadis de Babilònia. Abans de la batalla, Clearc exhortà Cirus, que
s'estigués darrera els combatents i no es posés en perill; conten
que Cirus exclamà:

-Què dius, Clearc? quan aspiro a la reialesa, vols que me'n mostri
indigne?

Cirus va cometre una gran falta, tirant-se en mig de la brega a
l'esbojarrada i sense guardar-se del perill; però Clearc faltà
igualment si no més, no volent oposar el seus grecs a Artaxerxes, i
recolzant la seva dreta en el riu per por de ser voltat. Si tan
absolutament perseguia la seva seguretat, si total la seva cura era
per no sofrir cap dany, el millor era quedar-se a casa. Però després
d'haver fet en armes desenes de milers d'estadis des del mar, sense
que ningú l'hi obligués, només per asseure Cirus sobre el tron
reial, cercar un indret de la batalla, no des d'on pogués salvar el
cabdill que el tenia a sou, sinó posat en el qual pogués combatre a
la segura i a pler, era sacrificar els interessos generals per por
del perill present, i deixar córrer el fi de l'empresa. Que dels
batallons que voltaven el Rei cap no hauria resistit l'escomesa
dels grecs, i un cop aquells empesos, i el Rei fugitiu o caigut,
Cirus hauria estat vencedor i Rei, la manera com va anar la batalla
ho demostra. Cal, doncs atribuir més a la circumspecció de Clearc
que no pas a la temeritat de Cirus la culpa de la pèrdua d'aquesta
batalla i de la mort de Cirus. Perquè si el Rei hagués estat amo de
col·locar els grecs en un terreny on poguessin ser-li més innocents,
no hauria pogut trobar-ne un altre de més a propòsit que aquell que
era el més allunyat d'ell i de les seves tropes i des del qual ni
Artaxerxes s'adonà de la seva derrota, i Cirus fou mort abans que
pogués aprofitar-se de la victòria de Clearc. La veritat és que
Cirus no ignorà el qué calia fer, perquè donà orde a Clearc de
col·locar-se el centre; i Clearc, després de respondre que tindria
cura que tot reeixís bé, ho espatllà tot.

En efecte, els grecs venceren els barbres com volgueren, i els
perseguiren molt lluny. Cirus muntat en un cavall de sang, però que
tenia mala boca i era rebec, que es deia Pasacas, -així ho conta
Ctèsias- va ser vist per Artagerses, governador dels Cadusis, el
qual llençà el cavall contra ell, cridant amb força:

-Oh el més injust i el més insensat dels homes, que deshonres el nom
més il·lustre que hi hagi a Pèrsia, el nom de Cirus, has dut
aqueixos maleïts grecs en una expedició ben desgraciada, amb
l'esperança de saquejar els béns dels perses i de matar el teu
senyor i germà, que té deu mil vegades més servidors que tu, i més
valents! I aviat ho provaràs: perquè hi hauràs perdut el teu cap
abans que hagis pogut veure la cara del Rei.

Dient aquestes paraules, li tirà la javalina; però la cuirassa de
Cirus l'aturà sòlidament: Cirus no va ser ferit; només vacil·là per
la violència del cop. Artagerses gira tot d'una el seu cavall: Cirus
li tira el seu dard, l'encerta, i li travessa el coll pel costat de
la clavícula.

Que Artagerses va ser mort per la mà de Cirus, gairebé tots els
historiadors hi convenen; ara, respecte de la fi de Cirus, com que
Xenofont ne diu pocs mots i de passada, com a qui no va ser-hi
present, res per ventura no priva que reportem separadament la
manera com la descriuen Dinò i Ctèsias.

Dinó conta, doncs, que Cirus, havent tombat Artagerses, llençà el
seu cavall furiosament contra el batalló que cobria el Rei, i li
ferí el cavall; Artaxerxes rossolà en terra; però Tiribazos el féu
muntar de pressa en un altre cavall, dient-li:

-Oh Rei, recorda't del dia d'avui: perquè no mereix que s'oblidi.

Cirus precipità un altre cop el seu cavall i tombà Artaxerxes. Però
a la tercera escomesa el Rei no podent-se contenir més digué als que
el voltaven «que més s'estimava perdre la vida» i llançà el seu
cavall contra Cirus, que amb el cap jup i sense cap precaució anava
a l'encontre dels trets. El Rei li tira la javalina, i la hi tiren
tots els que el voltaven. Cirus cau, uns diuen si ferit pel Rei, els
altres si colpit per un soldat de Cària, al qual en premi d'aquesta
feta el Rei concedí de portar en totes les batalles, davant del
primer rengle, un gall d'or al capdamunt d'una pica; perquè els
perses donen als carians, el nom de _galls_, a causa de les crestes
amb què es guarneixen els cascos.

La narració de Ctèsias, per reportar-la en poques paraules, és
aquesta. Després d'haver mort Artagerses, Cirus llançà el cavall de
dret contra el Rei, i el Rei contra ell, tots dos en silenci. Arieu,
l'amic de Cirus, tira el primer al Rei, i no el fereix. El Rei
engega la pica, i no encerta Cirus; però toca Satifernes, home fidel
a Cirus, i d'un gran valor, i el mata. Cirus llavors tira contra
ell, li travessa la cuirassa i el fereix al pit, enfonsant-li la
punta dos dits dins la carn. El Rei, d'aquest cop, cau de cavall;
les tropes que el volten s'esveren i fugen; però ell s'aixeca, i amb
uns quants, entre els quals també era Ctèsias, es retira en un
turonet prop d'allí, i reposa. Mentrestant el cavall de Cirus, que
era molt fogós, se l'emporta entre un embull d'enemics; ja era fosc
i ningú el va conèixer; els seus amics el cercaven. Exaltat per la
victòria, i ple d'embranzida i d'ardidesa travessava la munió
cridant:

-Aparteu-vos, desgraciats!

A aquests mots, que repetia en llengua persa, la majoria
s'apartaven, fent-li la reverència; però li cau del cap la tiara, i
un jove persa, per nom Mitrídates, que passà pel costat d'ell, el
ferí amb la javalina al pols, vora l'ull, sense conèixer qui era.
Traient molta sang per la ferida, Cirus va tenir un rodament i
caigué desmaiat. El seu cavall fugí, i anava errant pel pla; la
gualdrapa que el cobria se li escorregué de damunt, i un patge del
qui havia ferit Cirus la plegà tota xopa de sang. Cirus havent
tornat amb penes i fatigues del seu desmai, uns quants eunucs que
eren allí provaren de fer-lo pujar en un altre cavall, a fi de
salvar-lo; però no tenia forces per tenir-s'hi, i mirà d'anar a peu,
sostingut pels eunucs, que l'ajudaven a caminar. El cap li pesava, i
a cada pas s'entrebancava; amb tot creia haver guanyat la batalla,
en sentir els fugitius que cridaven: «Visca el Rei Cirus!» i el
pregaven d'apiadar-se d'ells. En això alguns caunians, gent pobra i
miserable que seguien l'exèrcit del Rei per fer-hi els serveis, més
baixos, s'ajuntaren per atzar amb els enemics de Cirus pensant-se
que eren amics. Però havent-se adonat, al capdavall, dels alcotons
vermells -tota la gent del Rei els portava blancs- van conèixer que
eren enemics. Un d'ells tingué la gosadia, sense conèixer-lo, de
ferir Cirus per darrera amb una caulina, i li tallà la vena del
garró. Cirus cau; en caure el pols ferit li pega contra una pedra, i
mor. Tal és el relat de Ctèsias, que sembla talment que li talli el
coll amb un ganivet esmussat, de tant com li costa fer-lo morir.

Mort ja Cirus, Artasiras, «l'ull del Rei», encertà a passar a cavall
per allí; havent conegut els eunucs que es lamentaven, preguntà al
més fidel d'entre ells:

-¿Qui és que plores, Pariscas, segut vora el seu cos?

Pariscas respongué:

-Oh Artasiras, no veus que es Cirus mort?

Artasiras, sorprès, aconsola l'eunuc, i li recomana de guardar el
cos de Cirus; i ell corre a galop estès cap a Artaxerxes, el qual
desesperava ja, aclaparat per la set i per la ferida. Ple d'alegria,
li fa saber que acaba de veure Cirus mort. El primer impuls del Rei
és d'anar-hi ell mateix, i ordena a Artasiras que el dugui al lloc;
però la veu que corria, que els grecs, vencedors, ho perseguien i
dominaven tot, li va fer por, i s'estimà més d'enviar-hi gent a
asegurar-se'n; i féu partir trenta homes amb antorxes. L'eunuc
Satibarzones mentrastant corria d'ací i d'allà cercant aigua pel
Rei, al qual faltava poc per morir de set: perquè al lloc on s'havia
retirat no tenia gens d'aigua, i el campament era molt lluny. A
l'últim ensopegà un d'aquells pobres caunians que portava en un mal
bot una mica d'aigua corrompuda, cosa de vuit còtiles: la prengué, i
portant-la al Rei la hi oferí. Un cop la va haver begut, li preguntà
si aquella beguda no li havia fet fàstig. El Rei jurà pels déus que
no havia begut mai amb tant de gust ni vi, ni l'aigua més lleugera i
neta. I afegí :

-I si jo no puc descobrir i recompensar l'home que te l'ha donada,
prego als déus que el facin feliç i ric.

En aquell momemt tornaren els trenta homes amb les antorxes, que
tots, amb cara alegre, li confirmaren la inesperada notícia; i
encoratjat per un gran nombre de gent de guerra, que havien acudit i
anaven formant-se al seu entorn, baixà del turó amb moltes antorxes
fent-li llum. Arribat vora el cadàver, li féu tallar la mà dreta i
el cap, seguint la llei dels perses; després manà que li portessin
el cap, i agafant-lo per la cabellera, que era llarga i espessa, la
mostra als que encara dubtaven i als fugitius. Esbalaïts, li fan la
reverència, i aviat s'ajunten al voltant seu setanta mil homes, amb
els quals torna al seu camp.

Artaxerxes, segons Ctèsias, havia anat en aquesta batalla amb quatre
cents mil homes. Però Dinó i Xenofont diuen que n'hi van combatre
molts més. Pel que fa al nombre dels morts, Ctèsias diu que en
reportaren a Artaxerxes nou mil; però a ell li semblà que no n'hi
havia pas menys de vint mil d'estesos. Aquest punt és discutible.
Però el que afegeix Ctèsias, que ell mateix fou enviat als grecs amb
Falinos de Zacint, ja és una manifesta mentida. Xenofont sabia
perfectament que Ctèsias estava adscrit a la persona del Rei, perquè
el menciona, i és evident que havia llegit els seus llibres. No és,
doncs, creïble que si hagués anat com a intèrpret del Rei per a
proposicions de tal importància, Xenofont hagués deixat
d'anomenar-lo, quan anomena Falinos de Zacint. Però Ctèsias, pel que
sembla, era un home extraordinàriament ambiciós, i parcial pels
lacedemonis, sobretot de Clearc, i en els seus escrits sempre s'ho
fa venir bé per parlar d'ell mateix amb honor, així com de Clearc i
de Lacedemònia.

Després de la batalla, Artaxerxes envià presents magnífics al fill
d'Artagerses, que havia caigut mort per Cirus, i recompensà Ctèsias
i els altres amb lliberalitat. Descobrí aquell caunià que li havia
donat el seu bot, i d'obscur i pobre el féu honorable i ric. Usà de
moderació en el càstig dels culpables. Arbares, un meda, havia fugit
durant la batalla a l'exèrcit de Cirus, i en sentir que aquest era
mort, s'havia tornat a passar al del Rei; atribuint-ho a covardia i
a mollesa, més que a perfídia ni a mala voluntat, el condemnà a
passejar-se tot un dia per la plaça pública, portant una cortisana
nua a coll-i-bè. A un altre que a més a més d'haver desertat
bravejava falsament d'haver mort dos enemics, li va fer foradar la
llengua amb tres cops d'alena. Convençut que era ell mateix, qui
havia mort Cirus, i volent que tothom ho pensés i ho digués així,
envià presents a Mitrídates, que l'havia ferit el primer, i manà als
qui li'ls portaven, de dir-li:

-El Rei t'honora amb aquests presents, perquè havent trobat la
gualdrapa del cavall de Cirus, la hi has portada.

El carià que havia fet caure Cirus tallant-li el garró, havent
demanat un present, Artaxerxes féu dir als qui li'l portaren:

-El Rei et fa aquest do, perquè has estat el segon d'anunciar-li la
bona nova: perquè Artasiras ha estat el primer, i tu el segon que li
heu fet saber la fi de Cirus.

Mitrídates es retirà en silenci, baldament afligit; però el
desgraciat carià es deixà endur per la seva bajaneria a una passió
molt comú als homes. Corromput sens dubte per la seva fortuna
present, i persuadit que podia aspirar de seguida a coses superiors
al seu estat, no volgué rebre els presents com una recompensa de la
bona notícia, ans començà a enfellonir-se, innovant els déus per
testimonis i escridassant-se, que ningú més que ell havia mort
Cirus, i que li'n prenien injustament la glòria. El Rei en saber-ho
s'irrità una cosa de no dir, i manà que li tallessin el cap; però la
reina mare, que era present:

-No castiguis així aquest miserable carià, oh Rei;- digué -deixa'm
fer a mi, que rebrà la digna paga d'haver parlat tan temeràriament.

I permetent-li-ho el Rei, Parisatis féu agafar l'home pels botxins i
manà que el turmentessin durant deu dies, després que li
arrenquessin els ulls i li aboquessin bronze fos dins les orelles,
fins que morís.

Poc temps després, Mitrídates finà miserablement per la mateixa
imprudència. Convidat a un sopar, al qual assistiren els eunucs del
Rei i els de la seva mare, hi anà guarnit amb la roba i l'or de què
el Rei li havia fet present. Quan van arribar a l'hora de beure, el
més considerable dels eunucs de Parisatis li diu:

-Quína roba més bella t'ha donat el Rei, oh Mitrídates; quins
collarets! quins braçalets! quina cimitarra tan rica! Tothom te
mira, tothom et té per feliç, gràcies a ell.

Mitrídates, que ja estava embriac:

-I què és això,- digué -oh Sparamizes? Aquell dia jo me'n vaig
merèixer de més grans i de més belles, als ulls del Rei.

I Sparamizes, somrient:

-No et duc enveja, oh Mitrídates;- replicà -però ja que en el vi hi
ha la veritat, com diuen els grecs, ¿una feta tan brillant o tan
gran és, amic meu, d'haver trobat la gualdrapa d'un cavall i
haver-la portat al Rei?

L'eunuc, tot i parlar així, no ignorava la veritat, però volia que
s'obrís davant dels presents, i provocava la lleugeresa d'un home
que amb el vi s'havia tornat xerraire i havia perdut tot domini.
Respongué, doncs, sense contenir-se:

-Vosaltres parleu tant com volgueu de gualdrapes i de falòrnies; jo
el que us dic de cert, és que Cirus ha estat occit per aquesta mà.
Perquè jo no vaig donar un cop en fals, com Artagerses, sinó que li
vaig errar de ben poc l'ull, que el vaig encertar en el pols, i li'l
vaig travessar, i el vaig tombar en terra i va morir de la ferida.

Els altres, veient ja la ruïna i la mort de Mitrídates, abaixaren
els ulls a terra; però el que donava el festí:

-Amic meu, Mitrídates- exclamà -beguem i mengem, ara com ara,
adorant la fortuna del Rei, i deixem-nos de paraules més altes del
què ens correspon.

En aixecar-se de taula, l'eunuc reporta a Parisatis les paraules de
Mitrídates, i ella n'informa el Rei; i el Rei s'indignà de veure's
desmentit, i despullat de la part més bella i més dolça de la
victòria; perquè volia que bàrbars i grecs fossin tots igualment
persuadits que en els atacs i en el fort de l'encontre, ell i el
germà s'havien ferit mútuament, però ell havia mort Cirus. Condemnà,
doncs, Mitrídates al suplici de les pasteres. El qual suplici és
d'aquesta manera. S'agafen dues pasteres de la mateixa grandària,
que ajusten l'una amb l'altra: en l'una, el condemnat és ajagut
d'esquena; llavors tapen amb l'altra i l'ajusten ben bé, de manera
que només tregui fora el cap, les mans i els peus, quedant la resta
del cos tancada. Donen de menjar a l'home, i si no en vol, l'hi
obliguen punxant-li els ulls. Quant ha menjat, li fan beure mel
amerada amb llet, abocant-la-hi dins la boca, i li n'escampen també
per la cara. Llavors el giren sempre amb els ulls de la banda del
sol, de manera que té la cara tota coberta d'un vol de mosques. Fent
dins la pastera totes les necessitats que l'home que beu i menja ha
de fer, la podridura i la fermentació d'aquests excrements engendren
cucs que se li fiquen al cos fins a les entranyes. Quan ja veuen que
l'home és mort, aixequen la pastera de sobre, i troben la carn
menjada, i eixams d'aquests cucs arrapats a les entranyes que encara
roseguen.

Restava a Parisatis un sol objecte a aconseguir: Masabates, l'eunuc
del Rei que havia tallat el cap i la mà de Cirus. Però com Masabates
no donava per on agafar-lo, ella li armà aquest parany. Parisatis
era dona de gran enginy, i habilíssima a jugar als daus; per això
abans de la guerra hi jugava sovint amb el Rei; i després de la
guerra, i reconciliada amb ell, no defugia aquestes relacions
d'amistat, sinó que jugaven junts i passava el temps amb ell, fins a
saber els secrets dels seus amors i ajudar-lo a fruir-ne. Sobretot
amb prou feines el deixava veure a Statira, perquè a part que la
odiava entre totes les persones del món, volia tenir la màxima
autoritat sobre el Rei. Un dia, doncs, que Artaxerxes, no tenint res
a fer, estava amb delit de distreure's, li proposà de jugar deu mil
darics: es deixa guanyar expresament, i paga l'or. Fingint-se picada
i amb ganes de fer la revenja, l'invita a tornar-hi, jugant-s'hi un
eunuc. El Rei acepta; fan un pacte, que cadascú exceptuarà els cinc
eunucs més fidels; que el que guanyi tindrà dret d'escollir-ne un
d'entre els altres, i el que perdi haurà de donar-lo. Juguen amb
aquesta condició. Apassionada en la cosa, i posant en el joc tota la
seva habilitat, per altra banda caient-li bé els daus, la reina
guanya la partida i escolleix Masabates: el qual no era dels
exceptuats. Abans que el Rei tingui cap sospita del seu propòsit, el
fa a mans dels botxins, i els ordena que el pelin viu, i després que
clavin el cos entravessat en tres creus, amb la pell estesa de
banda.

Fet això, el Rei se'n va afligir molt, i li manifestà la seva
indignació; però ella s'ho va pendre en burla, i digué, amb una
rialla:

-Ja ets ben feliç d'indignar-te per un pobre eunuc vell; jo he
perdut mil darics als daus, i callo i prenc paciència.

El Rei es penedí d'haver-se deixat enganyar d'aquesta manera, però
ho dugué amb calma. Ara, Statira, que en totes les altres coses li
era obertament contrària, no s'estava de dir, que era molt mal fet
de fer morir tan cruelment i tan iníquament, per amor de Cirus, els
eunucs de més confiança del Rei.

Quan Tissafernes va haver enganyat Clearc i els altres generals,
faltant a la fe jurada, i els va haver fet agafar i conduir al Rei
lligats de peus i mans, Ctèsias diu que Clearc li demanà que li
procurés una pinta; que havent-la obtinguda, trobà tant de gust a
pentinar-se, que li donà el seu anell, a fi que, si mai anava a
Lacedemònia, li servís de penyora d'amistat envers els seus parents
i amics: i a la pedra, hi havia gravada una dansa de Cariàtides.
Ctèsias diu també, que els altres soldats que eren presoners amb ell
li prenien la major part dels queviures que li enviaven, deixant-ne
a Clearc només una mica; i que ell va posar-hi remei, procurant que
n'enviessin més gran quantitat, i que els altres soldats fossin
servits de banda; la qual cosa la feia, diu, a gratcient i per
consell de la mateixa Parisatis; i que, com hi havia cada dia, amb
les provisions, un pernil, Clearc li insinuà que no havia de fer
sinó amagar-hi dins un punyalet i enviar-li, a fi que la seva vida
no estigués a discreció de la crueltat del Rei; però ell, temerós,
no va voler. Afegeix, que el Rei prometé i jurà a la seva mare, que
li ho pregava afectuosament, de no fer morir Clearc; però després, a
persuasió de Statira, els féu matar tots, llevat de Menó; i que, des
d'aleshores, Parisatis començà a posar paranys a Statira, i a
preparar-li la metzina. Però Ctèsias al·lega una raó absurda; perquè
no és verosímil que Parisatis gosés una acció tan terrible i tan
perillosa com matar la dona legítima del Rei, de la qual tenia fills
que un dia heretarien la corona, només per la bona cara de Clearc.
És evident que Ctèsias inventa tota aquesta tragèdia per honorar la
memòria de Clearc. Diu encara, que morts els generals, els cosos
dels  altres foren estripats pels gossos i pels ocells; però el cos
de Clearc, un remolí de vent hi apilotà tot de pols al sobre,
cobrint-lo; del damunt ne sortien unes quantes palmeres, i en poc
temps va crèixer-hi un bosc meravellós que ombrejava l'indret; de
manera que el Rei es penedí vivament d'haver fet morir Clearc, que
tan estimat era dels déus.

Parisatis, doncs, per l'odi i la gelosia que des del començament li
havia concebut, veient que la seva autoritat sobre el Rei procedia
només del respecte i de la veneració filials, i en canvi la de
Statira era segura i forta, com a fundada sobre l'amor i la
confiança, es posà a insidiar, convençuda que s'hi ho jugava tot.

Tenia al seu servei una dona fiada, de moltíssima influència sobre
ella, que es deia Gigis, la qual escriu Dinó que va ajudar-la en
l'emmetzinament; però Ctèsias afirma que només Gigis estigué en el
secret, i que fou contra la seva voluntat. Quant al qui donà les
metzines, Ctèsias l'anomena Belitaras, i Dinó, Melantas. Les dues
reines s'havien reconciliat de les sospites i enemistats d'abans, i
es visitaven i menjaven a la mateixa taula; però tenien por i es
guardaven, i no menjaven sinó de les mateixes viandes i dels
mateixos plats. Hi ha a Pèrsia un ocellet, que no té excrements,
sinó que és tot ple de greix per dins: de manera que la gent creu
que viu de vent i de rosada: en diuen _ rintaces _. Ctèsias conta
que Parisatis n'agafà un i el tallà pel mig amb un ganivetet untat
de metzina per una sola banda; es posà de seguida a la boca la part
neta, i oferí la infectada a Statira. Dinó, però, diu que no va ser
Parisatis, sinó Melantas qui tallà amb el ganivet, i posà davant de
Statira la vianda emmetzinada. Les dolors i les convulsions en mig
de les quals morí la dona, no li deixaren cap dubte sobre el seu
mal, i donaren al Rei sospites contra la seva mare, de qui coneixia
el carácter ferest i de mal endolcir. Per esbrinar-ho, féu agafar de
seguida els servidors i els oficials de taula de la seva mare, i
sotmetre'ls a la tortura. Gigis, amb tot, Parisatis la tingué molt
de temps tancada a la seva cambra amb ella, sense voler remetre-la
al Rei, que la demanava. Al capdavall però, ella mateixa demanà que
la deixés anar a la seva cambra, de nit. El Rei, que n'hagué esment,
li armà una emboscada, i arrabassant-la la condemnà a mort. Els
emmetzinadors a Pèrsia son castigats amb el següent suplici: hi ha
una pedra plana, sobre la qual els fan posar el cap, i amb una altra
pedra els el van picant i estrenyent, fins que els esclafen el cap i
la cara. Gigis fou executada així. Quant a Parisatis, Artaxerxes no
li va dir ni li va fer cap altre mal, sinó l'envià a Babilònia, lloc
que trià ella mateixa, dient-li que mentre ella hi seria, ell no
veuria Balbilònia. Tal era l'estat de les qüestions domèstiques.

El Rei no desitjava pas menys tenir en les seves mans les tropes
gregues que havien desitjat vèncer Cirus mateix i conservar la
corona; però no pogué sortir-se'n. Després d'haver perdut Cirus, que
els tenia a sou, i els altres generals, els grecs es salvaren poc
menys que de dins el palau d'Artaxerxes, demostrant per experiència,
que tota la grandesa de Pèrsia i del Rei consistia en molt d'or i
luxe i dones, i la resta no era més que fum i fanfarroneria. Així
tota Grècia agafà seguretat, i començà a tenir els bàrbars en un
gran menyspreu; sobretot els lacedemonis sentiren que si ara no
alliberaven de la servitud persa els grecs habitants d'Asia i no
posaven fi als vituperis que sofrien, seria una vergonya. Ja havien
portat la guerra a Àsia, de primer amb Timbró, després amb
Deríl·lides; però no havent fet res que valgui la pena de parlar-ne,
donaren la direcció de la guerra al Rei Agesilau. El qual passant a
Àsia amb vaixells, es posà de seguida a l'obra i adquirí una gran
nomenada: vencé Tissafernes en batalla campal, i aixecà contra ell
les ciutats.

Després d'aquests fets, Artaxerxes imaginà una nova manera de dur la
guerra contra els espartans; envià a Grècia Timòcrates Rodi, portant
sumes considerables d'or, amb orde de distribuir-les i corrompre els
que tenien més crédit a les ciutats, i promoure una guerra de tota
Grècia contra Lacedemònia. Timòcrates va fer-ho així; les ciutats
mes poderoses formaren una lliga i tot el Peloponès trontollà. Els
magistrats d'Esparta cridaren Agesilau d'Àsia: en partir, conten que
digué als seus amics que el Rei el llançava d'Àsia amb trenta-mil
arquers: perquè la moneda persa porta un arquer gravat.

Desbancà així mateix els lacedemonis del domini del mar, servint-se
de Conó, general dels atenesos, que s'ajuntà amb Farnabazos; perquè
després de la batalla naval d'Egos-Pòtamos, Conó s'havia quedat a
Xipre, més que per amor de la seva seguretat, per esperar un canvi
en la situació de Grècia, com qui espera un canvi de vent per fer-se
a la mar. Veient que els seus projectes demanaven un gran poder i el
poder del Rei un home capaç de dirigir-lo, enviá al Rei una carta
sobre el que tenia pensat; i encarrega sobretot al qui la portava,
que la presentés per conducte de Zenó cretés o de Polícrit de
Mendes; dels quals Zenó era el seu ballarí, i Polícrit el seu metge;
i si no hi eren, per conducte del metge Ctèsias. I es diu que
Ctèsias, en tenir la carta a les seves mans, afegí al que havia
escrit Canó, que li enviés Ctèsias, com a home molt útil en les
qüestions de marina. Però Ctèsias diu que el Rei li confià aquesta
missió pel seu propi impuls.

Però després que Artaxerxes per entremig de Farnabazos i de Conó va
haver guanyat la batalla naval de Cnido, i desposseït els
lacedemonis del domini del mar, atragué tot Grècia al seu partit,
talment que donà als grecs aquella pau cèlebre de la qual dictà les
condicions i que porta el nom de pau d'Antàlcidas. Antàlcidas era un
espartiata, fill de Leont; es prenia tan a cor els interessos del
Rei, que li féu cedir pels lacedemonis totes les ciutats gregues
d'Àsia, i les illes adjacents a la costa d'Àsia, perquè se'n gaudís
i els fes pagar tribut a voluntat seva. Tal va ser la pau conclosa
entre els grecs, si es pot anomenar pau un oprobi i una traïció de
tot Grècia, tan ignominiosa que cap guerra del món ha tingut una fi
tan infame per als vençuts.

Per això Artaxerxes, que sempre havia detestat els espartiates, i
els tenia, segons escriu Dinó, pels més imprudents de tots els
homes, donà a Antàlcidas, quan anà a Pèrsia, proves d'una estimació
singular. Un dia, estant a taula, prengué una corona de flors, la
submergí dins una esència de gran preu, i l'envià a Antàlcidas,
favor que meravellà a tothom. La veritat és que era l'home que calia
per viure en les delícies de Pèrsia, i per pendre aquella corona,
ell que en un ball havia estrafet davant dels perses Leònidas i
Cal·licràtidas. Sembla que en aquella ocasió algú digué a Agesilau:

-Pobra Grècia, on els lacedemonis meditzen.

-Digues més aviat- replicà Agesilau -que els medes laconitzen.

La subtilesa d'aquesta resposta no esborrà la vergonya de l'acció;
perquè al cap de poc temps els lacedemonis, a la desfeta de
Leuctres, perderen l'hegemonia, com abans havien perdut la glòria en
una pau com aquella.

Mentre Esparta ocupà el primer lloc, Artaxerxes donà a Antàlcidas el
nom d'hoste i amic; però quan vençuts a Leuctres i reduits a una
extrema feblesa, necessitaren diners i enviaren Agesilau a Egipte, i
Antàlcidas acudí a ell en demanda d'ajuda per als lacedemonis,
Artaxerxes va fer-ne tan poc cas, el va tractar amb tants pocs
miraments, traient-se'l per dir-ho així de davant, que Antàlcidas
se'n tornà a la seva pàtria, on esdevingut la riota dels seus
enemics, i temerós dels èfors, es deixà morir de fam.

Ismènias Tebà i Pelòpidas, que ja havía guanyat la batalla de
Leuctres, anaren també a la cort del Rei. Pelòpidas no va fer-hi res
de vergonyós; però Ismènias, en manar-se-li que fes la reverència al
Rei, deixà caure el seu anell als seus peus, i ajupint-se tot d'una,
el collí i aparegué en la positura d'un home que adora.

Timàgoras atenès envià un dia al Rei, per entremig del secretari
Beluris, un avís secret. Artaxerxes en agraïment li donà deu mil
darics; i com estant malalt tingués necessitat de llet de vaca, li
regalà vuitanta vaques, que el seguiren per tot, i de les quals
prenia la llet: a més a més envià un llit amb els seus matalassos i
els criats per a fer-li, dient que els grecs no hi entenien, i, en
fi, esclaus per portar la seva llitera fins al mar, a causa del seu
estat de decandiment. Mentre va ser a la cort, li féu servir una
taula magnífica; tant, que un dia Ostanes, germà del Rei, li digué:

-Timàgoras, recorda't d'aquesta taula; perquè no deu ser pas per poc
que te la guarneixen tan esplèndidament.

Aquestes paraules eren més aviat un retret de traïció que un record
de cap gràcia rebuda. Així els atenesos condemnaren Timàgoras a
mort, per haver acceptat diners del Rei.

Però Artaxerxes, en compensació de tot el mal que havia fet als
grecs, els donà una alegria, quan féu morir Tissafernes, l'enemic
més implacable que tenien. Parisatis contribuí a la seva mort,
agravant les acusacions que pesaven damunt d'ell. Perquè el Rei no
havia perseverat gaire temps en la seva rancúnia, sinó que s'havia
reconciliat amb la mare i l'havia tornada a cridar vora seu, veient
en ella l'enteniment i l'esperit que calien per governar; per altra
banda no hi havia ja cap motiu que els impedís de viure junts, i que
donés ocasió de sospites o de disgustos l'un de l'altre. Des
d'aleshores ella es posà a servir i a complaure en tot el Rei, i a
no trobar malament res del que ell feia; adquirint així un tal
ascendent sobre el Rei, que n'obtenia tot allò que volia.

S'adonà que estava desesperadament enamorat d'una de les seves
pròpies filles, Atossa; ell amagava i reprimia la seva passió,
sobretot per mirament d'ella; si bé diuen alguns, que ja havia
tingut amb Atossa un comerç secret. Així que Parisatis n'hagué
sospita, començà a fer més carícies que mai a la noia, i parlant a
Artaxerxes tot era fer-li elogis de la seva bellesa i del seu
caràcter, reial i ple de majestat. A la fi, el va convèncer de
casar-se amb la noia, i fer-ne la seva muller legítima, enviant a
rodar les opinions i els costums dels grecs, ja que Déu l'havia
donat als perses com a llei i com a jutge per definir el que era
viciós i el que era honest.

Alguns historiadors, entre ells Heraclides de Cime, diuen que
Artaxerxes no sols s'amullerà amb aquesta filla, sinó amb una altra,
Amestris, de la qual parlarem aviat. I estimà tant Atossa, després
de casada amb ell, que havent-se-li cobert el cos de llebrosia, ni
així li posà repugnància; anava contínuament al temple d'Hera, es
prosternava de mans en terra davant l'estàtua, i la implorava per la
salut de la reina. Per orde seva, els seus sàtrapes i els seus amics
enviaren a la deessa una quantitat tan prodigiosa d'ofrenes, que tot
el camí que hi havia des del seu palau fins al temple, que eren
setze estadis, rebotia d'or, d'argent, de robes de púrpura i de
cavalls.

Havent declarat la guerra als egipcis, hi envià de generals
Farnabazos i Ifícrates; però no en va treure res, per les
diferències que sorgiren entre ells. Després anà en persona a la
conquesta dels cadusis, amb tres-cents mil homes de peu i deu mil de
cavall. Entrà en llur país, que és aspre, difícil i sempre cobert de
boires, que no produeix cap fruit de llavor, i alimenta els seus
bel·licosos i ardits habitants amb peres, pomes i altres menes de
fruita. No se n'adonà, que va caure en la més espantosa manca de
queviures, i per tant en el més gran perill. No es trobava res per
menjar, i era impossible de fer venir queviures d'enlloc; els
soldats vivien de les atzembles que mataven, de manera que amb prou
feines si per seixanta dracmes es podia tenir un cap de ruc. Fins la
taula del rei mancà; i quedaven molt pocs cavalls, perquè els altres
ja havien estat menjats.

En aquesta ocasió Tiribazos, que per la seva valentia havia ocupat
moltes vegades el primer lloc, però sempre la seva lleugeresa el
n'havia fet caure, i aleshores no tenia ni crèdit ni consideració,
salvà el Rei i l'exèrcit. Hi havia en aquell país dels cadusis dos
reis, que acampaven per separat; Tiribazos, després d'haver parlat a
Artaxerxes i d'haver-li comunicat el que projectava de fer, anà ell
mateix a trobar l'un i envià el seu fill en secret a l'altre. Tots
dos enganyaren el rei que havien anat a trobar, dient-li que l'altre
havia enviat embaixadors a Artaxerxes, per tractar de la pau i fer
aliança amb ell sol:

-Per tant, si ets home de seny, cuita a passar-li davant, i tracta
amb Artaxerxes, que jo t'ajudaré en tot allò que pugui.

Tots dos s'ho van creure, i convençut cadascú que l'altre li tenia
enveja, enviaren embaixadors, l'un amb Tiribazos, l'altre amb el seu
fill. La duració d'aquest pas, començà a fer venir sospites a
Artaxerxes i corrien calúmnies sobre Tiribazos; el Rei ja estava amb
neguit i es penedia d'haver-li tingut confiança, i donava oïda a les
acusacions dels envejosos. Però a la fi arriba, ell per una banda,
el seu fill per l'altra, duent els embaixadors cadusis; s'acorden
les treves, i es fa la pau amb els dos reis. Tiribazos estigué en
una situaçió més elevada i brillant que mai, i partí amb el Rei.

Artaxerxes demostrà aleshores, que la covardia i la mollesa no són,
com pensen molts, filles del luxe i de les delícies, sinó d'una
naturalesa baixa i viciosa, que es deixa endur per mesquines
opinions. Ni l'or ni la púrpura ni totes les joies que el Rei
portava sempre sobre el cos, i que valien dotze mil talents, no
l'impediren del suportar el treball i les fatigues com els soldats
rasos. Baixava de cavall i caminava el primer a peu pels senderons
costaruts de muntanya, amb el buirac a l'espatlla i l'escut al braç:
de manera que els altres, veient la seva força i el seu coratge,
anaven tan lleugers que semblava que tinguessin ales: perquè feia
dos-cents estadis i més cada dia.

Arribaren a una de les seves residències reials, que tenia uns
jardins admirables, agençats esplèndidament en mig d'una plana sense
un sol arbre, pelada com la mà. Com que feia fred, Artaxerxes
permeté als soldats que tallessin els arbres del jardí, i en fessin
llenya, sense perdonar ni un pi ni un xiprer. Com els soldats
vacil·lessin, recant-los aquella grandària i bellesa dels arbres,
ell mateix agafà la destral i aclaparà el més gran i ufanós que hi
havia. Aleshores tots feren llenya, encengueren unes grans
foguerades, i passaren una nit còmoda.

Artarxerxes tornà a la capital havent perdut un bon nombre dels seus
soldats, i la majoria dels seus cavalls. I pensant que la mala
fortuna i la fallida d'aquesta expedició li atraurien el menyspreu
dels seus, començà a entrar en sospites i féu morir a molts, uns per
despit, d'altres per por. Perquè la por és la passió més sanguinària
dels tirans; en canvi la confiança els fa benignes, dolços i
inaccessibles a la sospita. Per això les bèsties tímides i porugues
són les més difícils d'amansir i de domesticar, i en canvi les
generoses, a les quals la valentia dóna confiança, no fugen de les
carícies dels homes.

Artaxerxes, ja essent vell, s'adonà que hi havia dissensió entre els
seus fills per la successió de l'imperi: i això tenia dividits els
seus amics i persones de qualitat. Els més raonables creien
convenient que deixés la corona a Darius, com ell mateix l'havia
rebuda per dret de primogenitura. Però el seu fill més petit, Ocos,
que era impetuós i violent, tenia també no pas pocs partidaris a la
cort, i esperava sobretot fer-se seu el pare per mediació d'Atossa:
li feia una cort assídua, i li havia promès d'esposar-la i fer-la
reina després de la mort del pare; i fins es murmurava que vivint
Artaxerxes, s'havia acostat a ella d'amagada. Però Artaxerxes no va
saber-ne mai res; i volent derrocar aviat les esperances d'Ocos, i
impedir que imitant l'audàcia de Cirus, no sobrevinguessin noves
discòrdies i guerres dins el reialme, declarà rei el seu fill
Darius, que tenia cinquanta anys (3), i li concedí de portar la
tiara dreta.

És costum a Pèrsia que qui acaba de ser declarat hereu de la corona,
demani una gràcia, i qui l'ha declarat la hi atorga, mentre sigui
una cosa possible. Darius demanà Aspàsia, que Cirus havia estimat
més que cap altra dona, i aleshores era concubina del Rei. Era
nascuda a Focea de Jònia, de pares lliures, i havia rebut una
educació honesta. Un vespre fou duta a Cirus que estava sopant, amb
altres dones, les quals s'assegueren al costat d'ell, sense fer-se
les estranyes, i acceptaren els seus jocs i les seves plasenteries.
Però Aspàsia es quedà dreta vora la taula, sense dir un mot; i quan
Cirus la cridà, no obeí. Els oficials volgueren dur-la per força.

-Se'n penedirà- digué ella -qui em posi les mans damunt.

Els convidats la tractaren de grollera i esquerpa. Però Cirus,
encantat, va riure, i digué al qui li havia dut aquelles dones:

-Ja veus que de totes les que m'has dut, aquesta és l'única lliure i
no corrompuda.

Des d'aquell dia Cirus començà a sentir-se atret per ella, l'estimà
més que cap altra, i li deia la plena de seny. Va ser presa quan
Cirus morí a la batalla i el seu campament fou saquejat.

Darius la demanà, doncs, al seu pare, el qual se n'afligí; perquè la
gelosia dels bàrbars pels objectes de llur amor és tan terrible, que
no solament qui escometés o toqués una concubina del Rei, sinó qui
per un camí s'atansés al carro que la porta, o li passés davant,
incorreria en la pena de mort. Tot i que Atossa, que havia esposat
per amor i contra la llei, vivia encara, mantenia a més a més tres
centes seixanta concubines d'una bellesa perfecta.

No obstant, quan Darius li demanà Aspàsia, va respondre que ella era
lliure; que la podia pendre si ella volia, però que no la obligués
per la violència. Enviada a cercar, Aspàsia, contra l'esperança del
Rei, preferí Darius. Artaxerxes la donà, per la força de la llei,
però aviat tornà a pendre-la-hi, i la consagrà sacerdotessa del
temple d'Artemis Anitis, a Ecbatana, perquè hi visqués en castedat
la resta dels seus dies. Creia amb això pendre del seu fill una
revenja no dura, sinó moderada, i fins mesclada de plasenteria; però
Darius no ho soportà amb resignació, ja fos que estimés
apassionadament Aspàsia, ja fos que es sentís burlat i ultratjat pel
seu pare.

Tiribazos, adonant-se del ressentiment de Darius, encara l'exasperà
més, reconeixent en la seva ofensa la que ell mateix havia rebut. I
fou així. Artaxerxes tenia vàries filles, i havia promès de donar
per esposa a Farnabazos, Apama; Rodogune, a Orontas, i a Tiribazos,
Amestris. Donà les dues als altres dos, però enganyà Tiribazos i
esposà ell mateix Amestris, prometent-li en comptes d'ella la més
petita Atossa; de la qual també s'enamorà i l'esposà com hem dit.
Tiribazos posà un odi terrible a Artaxerxes: no que fos un home de
mena inclinat a la revolta, sinó més aviat desigual i precipitadís.
Per això, tan aviat era tractat com els primers, com derrocat del
cim dels honors i menyspreat de tothom, sense portar-se com calia ni
en l'una ni en l'altra fortuna: perquè honorat, es feia odiós per la
seva insolència, i rebaixat, incapaç com era d'humiliar-se ni de
cedir, esdevenia més aspre i arrogant que mai.

Tiribazos, doncs, per les seves relacions amb el jove, no va fer més
que afegír llenya al foc: sempre li burxava l'orella, que no serveix
de res portar la tiara dreta damunt del cap, si no es mira de fer
anar dretes les coses que un té entre mans; que era un babau si,
mentre el seu germà s'insinuava per medi d'una dona, i el seu pare
era tan variable i xaruc, ell es creia asegurada la successió a la
corona. ¿Aquell que per una doneta grega havia faltat a la més
inviolable llei que existia a Pèrsia, havia de mantenir-se fidel a
les seves promeses en coses més importants? No era pas la mateixa
cosa, que Ocos no arribés a la reialesa, o que ell ne fos destituït.
Perquè a Ocos ningú li impedia de viure feliç com un particular; en
canvi ell, que ja havia estat declarat rei, havia per força de ser
rei o de morir.

És universalment veritat el que diu Sòfocles:

_La persuasió del mal camina amb passa ràpida._

perquè el camí que ens duu on volem és llis i pla; i la majoria
volen el mal, per inexperiència o per ignorància del bé. A més a més
d'això, la vastitud de l'imperi, i la por que Darius tenia a Ocos,
donaren força a les raons de Tiribazos; i la dea nascuda a Cipre hi
tingué no poca part de culpa, vull dir el rapte d'Aspàsia.

Darius s'abandonà, doncs, enterament a Tiribazos. Hi havia ja un
gran nombre de conjurats, quan un eunuc descobrí al Rei la
conspiració, i la manera com havia d'ésser executada; perquè sabia
exactament que es proposaven entrar de nit a la cambra d'Artaxerxes,
per matar-lo dormint. En sentir-ho, Artaxerxes cregué una
imprudència menysprear un tal perill no fent cas d'aquella denúncia,
però li semblà encara més imprudent creure-la sense cap prova.
Procedí, doncs, d'aquesta manera: demanà a l'eunuc que estigués amb
els conjurats i els seguís els passos; després féu obrir una porta a
la paret de la seva cambra, darrera mateix del llit, i la cobrí amb
un tapís.

Arribada l'hora que havia indicat l'eunuc els esperà al llit, i no
s'aixecà fins haver vist la cara i conegut ben clarament cadascú
dels que venien. Quan veié que es treien les espases i se li
llençaven damunt, aixecà ràpidament el tapís, es retirà a la cambra
interior i tancà la porta cridant auxili. Veient-se descoberts pel
Rei, i que el cop els havia fallit, els assassins emprengueren la
fuga i aconsellaren a Tiribazos de fugir també, perquè havien estat
coneguts. Els altres s'escaparen, l'un per ci, l'altre per lla; però
Tiribazos, sorprès per les guardes del Rei, n'occí molts i no
sucumbí fins que l'encertà una javalina tirada de lluny.

Darius va ésser fet presoner amb els seus fills; i el seu procés fou
instruït pels jutges del consell reial. Artaxerxes no assistí a la
causa; pero nomenà acusadors del seu fill, i ordenà als escrivents
que posessin per escrit la sentència de cadascun dels jutges, i la
hi portessin. Totes les sentències foren unànimes, i Darius
condemnat a mort. Els agutzils l'aferraren i el dugueren a la cambra
veïna, on el botxí fou cridat; vingué portant a la mà el raor de què
es servia per tallar el coll als criminals; però a la vista de
Darius s'esfereí i reculà cap a la porta, apartant els ulls, sense
poder posar les mans sobre una persona reial. Els jutges, que eren
fora la cambra, li ordenaren amb amenaces, d'executar la sentència;
torna a entrar, doncs, l'aferra amb una mà pels cabells, fent-li
ajupir el cap, i li talla el coll amb el seu raor.

Alguns diuen que el juí tingué lloc en presència del Rei i que
Darius, veient-se convençut per les proves, es tirà de cara contra
terra implorant i suplicant; però Artaxerxes es redreçà ple d'ira i
arrencant-se de la cimitarra li en ventà cops fins a deixar-lo al
seti. Després, entrant al palau, hi adorà el Sol i digué als seus
cortesans:

-Torneu a casa i alegreu-vos, oh perses, i digueu a tothom que el
gran Oromazes ha fet justicia d'aquells que havien maquinat contra
mi la més impia i criminal de les traïcions.

Tal va ser la fi d'aquesta conjura.

Ocos, sostingut per Atossa, pujà aleshores al cim de les seves
esperances; amb tot, temia encara Ariaspes, l'únic vivent del seus
germans legítims, i dels bastards Arsamas. No perquè Ariaspes fos
més gran que ell: sinó perquè essent dolç, senzill i humà els perses
el desitjaven per Rei; Arsamas, per altra banda, era home de seny i
Ocos no ignorava que el seu pare l'estimava tendrament. Armà, doncs,
paranys a l'un i a l'altre; i com era de mena arterós i sanguinari,
es valgué de la crueltat contra Arsamas i de la malícia i de
l'astúcia contra Ariaspes. Enviava per sota mà a Ariaspes eunucs i
amics del Rei, que li reportaven sempre amenaces, i frases
espantoses, dient-li que el seu pare havia decidit fer-lo morir
d'una mort ignominiosa i cruel. Aquestes coses, que cada dia li eren
reportades com si es tractés d'un gran secret, anunciant-li que el
Rei anava a fer això, que més tard faria això altre, li ficaren una
tal por al cos, una tal torbació i un tal desesper, que el pobre
home es preparà ell mateix una metzina i bevent-se-la s'alliberà de
la vida.

En saber el Rei la manera com havia mort Ariaspes, el plorà molt, i
en sospità la causa; però la seva extrema vellesa li impossibilità
d'investigar-la i de coneixer-ne els autors; però es posà a estimar
encara més Arsamas, i era evident que li tenia més confiança que a
ningú, i que li comunicava tots els seus secrets. Llavors Ocos no
diferí més la seva empresa: i havent-se fet seu Arpates, fill de
Tiribazos, li féu occir Arsamas.

Artaxerxes era aleshores ja tan vell, que la més petita emoció podia
endur-se'l; i en efecte, no resistí gaire temps el dolor que li
causà la mort d'Arsamas: morí de pena i d'abatiment, a l'edat de
noranta quatre anys, després d'haver-ne regnat seixanta dos.

Deixà la reputació d'un príncep dolç i que estimava els seus
vassalls; contribuint-hi no pas poc la comparació amb el seu fill
Ocos, que, en crueltat i en instints sanguinaris sobrepujà tots els
homes del món.

(1) Plutarc escriu sempre Artoxerxes.

(2) Qué té bona memòria.

(3) D'altres llegeixen aquí vint-i-cincs anys, cosa més verosímil i
més d'acord amb el context.




INDEX

ADVERTIMENT

LLIBRE V

CAPÍTOL PRIMER.-Partença de Quirísof. Discurs de Xenofont.
»   II.-Atac d'una fortalesa dels driles
»  III.-Arribada a Cerasunt. Repartiment del botí.
»   IV.-El país dels mossinecs.
»    V.-Arribada a Cotiora. Negociacions.
»   VI.-Projectes de Xenofont desbaratats.
»  VII.-Discurs justificatiu de Xenofont.
» VIII.-Els generals donen compte de llur actuació.

LLIBRE VI

CAPÍTOL PRIMER.-Aliança amb els paflagonis. Gran festí. Quirísof
        general en cap.
»   II.-Divisió de l'exèrcit en tres parts.
»  III.-Reunió dels tres cossos.
»   IV.-Els grecs aturats al port de Calpe.
»    V.-Partença de Calpe. Victòria sobre els tracis.
»   VI.-Arribada de Cleandre. Afer de Dexip.

LLIBRE VII

CAPÍTOL PRIMER.-Els grecs a Bizanci.
»   II.-Els grecs es lloguen a Seutes.
»  III.-Festí de Seutes. Comença l'expedició de Tràcia.
»   IV.-El fred. Submissió dels odrises.
»    V.-Xenofont esdevé sospitós a Seutes.
»   VI.-Ruptura entre els grecs i Seutes.
»  VII.-Els grecs parteixen després d'haber rebut la soldada.
» VIII.-Els grecs arriben a Pèrgam. Xenofont deixa l'exèrcit.

CONCLUSIÓ

VIDA D'ARTAXERXES, per PLUTARC.