Produced by Matti Järvinen





Väkinäinen naiminen.

Ilveilys yhdessä näytöksessä.


Molièren tekemä.


Ranskan kielestä suomennettu.


Alun perin julkaissut
G. V. Edlund 1902.




Henkilöt:

_Sganarelle_, rakastunut Dorimenaan.
_Jeronymus_, Sganarellen ystävä.
_Dorimena_, Alkantor'in tytär.
_Alkantor_, Dorimenan isä.
_Alsidas_, Dorimenan veli.
_Lykastes_, rakastunut Dorimenaan.
_Pankrasius_, aristotelilainen tohtori.
_Marphurius_, pyrrholainen tohtori.
_Kaksi mustalais-naista_.

Tapaus kaupungin kadulla.




Ensimmäinen kohtaus.

_Sganarelle_ (puhuen ovelta koti-väellensä). Minä palaan tuossa paikassa
takaisin. Katsokaa taloa tarkasti sill'aikaa ja toimittakaa visusti
kaikki työnne. Jos poissa ollessani kuka tuopi rahaa minulle, niin
tulkaa siitä heti ilmoittamaan herra Jeronymon luo; vaan jos kuka tulee
rahaa pyytämään, niin sanokaa, että isäntä on kaupungilla, eikä taida
koko päivänä kotia palata.


Toinen kohtaus.

_Sganarelle_, _Jeronymus_.

_Jeronymus_ (joka on kuullut Sganarellen viimeiset sanat). Kas sepä oli
viisas neuvo!

_Sganarelle_. Kah, herra Jeronymus! teidät tapaan aivan odottamattani;
olin juuri tulemassa teitä tervehtimään.

_Jeronymus_. Ja mitä varten, jos kysä saan?

_Sganarelle_. Ilmoittaakseni teille jotakin joka minulla nyt on
mielessä, ja kysyäkseni teiltä siihen neuvoa.

_Jeronymus_. Hyvin kernaasti. Tämä kohtaus on minulle hyvin mieleinen,
ja voimmehan puhuakin asian tässä yksinämme ja vapaina kuulijoista.

_Sganarelle_. No, niin kuulkaapa sitten. Asia, jota mainitsin ja joka
minua suuresti liikuttaa, on hyvin tärkeä; ja se on hyvä, ett'ei ihminen
tee mitään keskustelematta ystäviensä kanssa.

_Jeronymus_. Se on minulle erittäin mieluinen, että minut juuri olette
valinneet täksi keskustelijaksi. Ei muuta kuin sanokaa vaan, mikä se
asia on.

_Sganarelle_. Vaan edeltäkäsin ja ennen kaikkea pyydän, älkää ollenkaan
imarrelko, älkääkä säälikö minua; vaan sanokaa ajatuksenne suoraan,
koristelematta.

_Jeronymus_. Sen teen koska niin tahdotte.

_Sganarelle_. Ei ole mikään niin ikävätä kuin se, että ystävä ei puhu
totuutta.

_Jeronymus_. Se on tosi.

_Sganarelle_. Ja meidän aikoina ovat rehelliset ystävät harvassa.

_Jeronymus_. Oikein sekin on.

_Sganarelle_. Luvatkaa siis, herra Jeronymus, että puhutte minulle
ajatuksenne aivan suoraan.

_Jeronymus_. Sen lupaan mielelläni.

_Sganarelle_. Vannokaa se!

_Jeronymus_. Sen lupaan: lempo vieköön! Sanokaa vaan asianne.

_Sganarelle_. Asia on se: tahtoisin teiltä kysyä, tokko se käy laatuun,
että ottaisin puolison?

_Jeronymus_. Kuka? Tekö?

_Sganarelle_. Minä, minä, kukas muu! Mitä ajattelette tästä asiasta?

_Jeronymus_. Ensin tahtoisin tietää, sanokaa, kuinka vanha olette?

_Sganarelle_. Minäkö?

_Jeronymus_. Niin, juuri te.

_Sganarelle_. Kukapa sitä tiesi! Mutta terveyteni on luja.

_Jeronymus_. Kuinka? Ettekö arvioltakaan tietäisi, kauanko olette
maa-ilmassa eläneet?

_Sganarelle_. Kuka semmoisia joutavia ajattelee?

_Jeronymus_. No, mutta sanokaa minulle, kuinka vanha te olitte silloin,
kuin me tutustuimme?

_Sganarelle_. Totta toden perään, silloin en ollut kuin kahden-kymmenen
vuoden iässä,

_Jeronymus_. Kauanko olimme Roomassa yhtenä?

_Sganarelle_. Kahdeksan vuotta.

_Jeronymus_. Montako vuotta asuitte sitten Englannissa?

_Sganarelle_. Seitsemän vuotta.

_Jeronymus_. Entäs Hollannissa, jossa sen jälkeen olitte?

_Sganarelle_. Puoli kuudetta vuotta.

_Jeronymus_. Minä palasin vuonna neljä-kymmentä kahdeksan.
Neljä-kymmentä kahdeksan kuudesta kymmenestä tekee kaksi-toista. Viisi
vuotta Hollannissa, se tekee seitsemän-toista; seitsemän vuotta
Englannissa, tekee neljä-kolmatta, ja kahdeksan vuotta Roomassa, se
tekee kolme-kymmentä kaksi vuotta, ja kaksi-kymmentä siihen lisää, joka
oli teidän ikänne silloin kuin ensi kerran näimme toinen toisemme, se
tekee ummellensa viisi-kymmentä kaksi vuotta. Näin muodoin olette te,
herra Sganarelle, oman tunnustuksenne jälkeen, noin kahden- eli
kolmen-kuudetta vuoden vanha mies.

_Sganarelle_. Kuka? Minäkö? Se ei ole mahdollista.

_Jeronymus_. Miksikä ei? Ja paitsi sitä, sen sanon teille vapaasti,
koska itse vaaditte minulta lupausta puhuani teille kaikki suoraan, että
naiminen ei sovi teidän miehellenne. Naiminen on semmoinen, jota nuorten
pitää tarkasti ajatella, ennenkuin siihen rupeavat; vaan teidän-ikäisten
miesten ei pidä sitä asiata ollenkaan ajatella. Ja jos se on tosi, minkä
moni viisas mies on sanonut, että koko naiminen on suurin hulluus, jonka
ihminen voi tehdä, niin en tiedä, mitään surkeampaa, kuin että tämä
hulluus tehdään siinä iässä, jossa ihmisen pitäisi olla viisaimmillaan.
Sanalla sanoen: minä rehellisesti puhun teille ajatukseni tässä asiassa:
te älkää unissakaan houriko naimista: ja hyvin naurun-alainen olisitte
minun silmissäni, jos näin kauan oltuanne vapaana nyt läksisitte
ottamaan niskoillenne tätä kaikkein raskaampaa kuormaa maa-ilmassa.

_Sganarelle_. Mutta minä, minä olen lujasti päättänyt ottaa puolison; en
ollenkaan voi tulla naurun-alaiseksi ottaessani vaimokseni sitä tyttöä,
jota nyt omakseni pyydän.

_Jeronymus_. Ahaa, no se on eri asia; ette ole tästä minulle virkkaneet
mitään.

_Sganarelle_. Se on semmoinen tyttö, joka on aivan mieleiseni, ja jota
minä rakastan kaikesta sydämestäni.

_Jeronymus_. Rakastatteko häntä kaikesta sydämestänne?

_Sganarelle_. Rakastan kyllä; ja isältänsäkin jo olen häntä vaimokseni
pyytänyt.

_Jeronymus_. Oletteko jo pyytäneet häntä isältänsäkin?

_Sganarelle_. Olen. Tämä naimis-kauppa tulee päätettäväksi jo tänä
iltana, minä olen sen luvannut.

_Jeronymus_. No, niin tehkää hyvin, minä en virka tähän sanaakaan.

_Sganarelle_. Pitäisikö minun luopua päätöksestäni? Mistä te, herra
Jeronymus, olette sen luulon saaneet, ettei minun pitäisi ajatella
avioliittoa? Iästäni vähät! Katsotaan itse asioita, millä kannalla ne
ovat. Löytyykö sitä kolmen-kymmenen vuoden vanhaa miestä, joka näyttäisi
verevämmältä ja vahvemmalta kuin minä? Eikö jokainen jäseneni ole niin
notkea, ja liiku niin keveästi kuin liikkua taitaa, tahi näytänkö
semmoiselta, joka matkalla tarvitsee vaunuja ja rattaita, eikä jalkaisin
pääsisi perille? Eivätkö kaikki hampaani ole vielä ihan terveet?
(näyttää hampaitansa). Enkö minä syö neljä veroa päivässä, ja kellä
voipi olla terveempi kuin minulla? (Rykii) Äh, häh, äh, hää. Mitäs
siihen sanotte?

_Jeronymus_. Te olette oikeassa, minä olen erehtynyt. Siinä teette
hyvin, että menette avioliittoon.

_Sganarelle_. Ennen en olisi sitä tehnyt, vaan nyt minulla on siihen
painavat syyt. Paitse iloa, joka minulla on kauniin, minua hyväilevän
vaimon omistamisesta ja joka minua hieroo väsyksissä ollessani, paitsi
tätä iloa, sanon minä, on minulla toinenkin syy, jonka tähden minun
pitää ruveta avioliittoon. Jos muka kuolisin tämmöisenä naimattomana
kuin nyt olen, sammuisi Sganarellein suku kokonansa maailmasta. Mutta
kuin nain, niin pääsee mainio sukuni kasvavissa uusissa vesoissa
elämään. Mikä ilo eikö ole minulla katsoa noita pieniä olentoja, jotka
olisivat minun omiani, jotka olisivat minun näköisiäni, niinkuin yksi
vesi-pisara on toisensa näköinen, jotka leikkisivät alin-omaa minun
talossani, jotka, kaupungilta palatessani, huutaisivat minulle pappa,
pappa, ja rupattaisivat kaikenlaista lapsenpiipatusta. Uskokaa, minä
näen niitä jonkun puoli kymmentä ympärilläni.

_Jeronymus_. Ei mikään ole niin hupaista kuin tämmöinen elämä; ja minä
annan teille sen neuvon, menkää avioliittoon, niin pian kuin suinkin
voitte.

_Sganarelle_. Oikeinko todella? Kehoitatteko minua siihen?

_Jeronymus_. Epäilemättä. Paremmin ette voisi tehdä.

_Sganarelle_. Totta toden edestä, oikein olen hyvilläni, että niinkuin
rehellinen ystävä, annoitte minulle tämän neuvon.

_Jeronymus_. No, mutta sanokaa nyt, kuka on se tyttö, jonka aiotte
puolisoksenne ottaa?

_Sganarelle_. Dorimena.

_Jeronymus_. Tuoko nuori sukkela Dorimena, joka aina on niin sievästi
puetettu?

_Sganarelle_. Se.

_Jeronymus_. Herra Alkantor'in tytär?

_Sganarelle_. Juuri se.

_Jeronymus_. Ja sisar eräälle Alsidakselle, joka on ymmärtävinänsä
miekan käyttämistä?

_Sganarelle_. Aivan niin.

_Jeronymus_. No nyt on lempo!

_Sganarelle_. Mitä sanotte siitä?

_Jeronymus_. Hyvin sopiva morsian! Toivotan onnea!

_Sganarelle_. Enkös tehnyt oikein, että valitsin juuri tämän tytön
elämänseuralaiseksi?

_Jeronymus_. Aivan oikein. Voi kuinka te tulnette onnelliseksi!
Kiiruhtakaa vaan!

_Sganarelle_. Näin puhuessanne te enennätte iloani. Kiitän teitä
neuvostanne ja pyydän teitä tänä iltana saapumaan häihini.

_Jeronymus_. Välttämättömästi tulen ja paremmin kunnioittaakseni
haitanne panen naamarin kasvoilleni.

_Sganarelle_. Hyvästi!

_Jeronymus_ (syrjässä). Herra Alkantor'in tytär, nuori Dorimena
viiden-kymmenen kolmen vanhan herra Sganarellen morsian! Sepä oiva
avio-liitto! Voipa oivaa sopivaa avio-liittoa! (pois).


Kolmas kohtaus.

_Sganarelle_ (yksinänsä). Tämäpä avioliitto on hyvin onnellinen, koskapa
se antaa ilon-aihetta kaikille ihmisille; kelle vaan siitä puhun, se
sille heti nauraa. Olenpa nyt kaikkein onnellisin ihminen maailmassa!


Neljäs kohtaus.

_Dorimena_, _Sganarelle_.

_Dorimena_ (perällä, pienelle, häntä seuraavalle palvelijalle).
Lähdetään pois, poikaseni; pitele hyvästi lievettäni, äläkä tee mitään
ilveitä.

_Sganarelle_ (sivulla huomaten Dorimenan). Kah, morsiamenihan se on,
joka tuolta tulee. Ah, kuinka hän on kaunis! Kuinka punakka ja kuinka
hoikka! Voipiko olla semmoista miestä, jota tätä nähdessään, ei
haluttaisi avioliittoon? (Dorimenalle). Minne matka, ihana kaunotar,
tuleva rakkaan puolisonne rakas puoliso?

_Dorimena_. Menen pienille ostoksille.

_Sganarelle_. No, kultaseni, tänä päivänä pääsemme omistamaan toinen
toisemme. Sitte ei teillä enään ole oikeutta kieltää minulta mitään, ja
minä voin tehdä kanssanne mitä vaan haluan, eikä siinä kellään ole
mitään sanomista. Te tulette olemaan minun päästänne aina kanta-päihin
asti, ja minä tulen olemaan herra ja isäntä teidän vilkkaille
silmillenne, teidän hohtaville huulosillenne, teidän pienille
pyöryläisille korvillenne, teidän sievälle leuallenne, teidän
ympyriäisille pienoisille hm! hm! teidän -- -- --. Sanalla sanoen, koko
teidän ihmisenne joutuu minun valtaani, ja minä voin hyväillä teitä
milloin vaan tahdon. Ettekö tekin, lintuseni, ole hyvillänne, tästä
meidän avio-liitostamme?

_Dorimena_. Hyvin hyvilläni, oikein iloinen olenkin, sillä isäni kovuus
on minua tähän päivään asti pitänyt ilkeimmässä orjuudessa. Se vähäinen
vapaus, jonka hän toisinaan on minulle suonut, saattaa minut raivoon, ja
satoja kertoja olen toivottanut, että hän antaisi minut miehelle,
päästäkseni siitä pakosta, joka minulla on hänen luonansa, ja saadakseni
tehdä, mitä tahdon. Jumalalle kiitos, te tulitte nyt onneksi minua
päästämään, ja minä valmistelenkin nyt jo nauttimaan iloa ja
kelvollisesti ottamaan takaisin sitä aikaa, jonka olen tähän asti
vankina menettänyt. Koska te olette rikas mies ja tiedätte kuinka pitää
elää, niin arvattavasti meille kahden tulee olemaan hyvin iloinen elämä,
ja te ette suinkaan liene noita häjyjä avio-miehiä, jotka tahtovat, että
vaimon, niinkuin suden-korennon, pitäisi tulla toimeen tyhjällä.
Tunnustan teille, että en suostuisi tämmöiseen kauppaan, ja että
yksinäisyys vimmastuttaa minut. Minä rakastan leikkiä, vieraspitoja,
tanssia, kestiä, kävelyä ja ajelemista, sanalla sanoen, kaikkea
huvitusta, ja te varmaan ihastutte, että saatte niin iloisen puolison,
kuin minä olen. Meillä ei tule koskaan keskenämme olemaan
eri-puraisuutta, enkä minä koskaan ahdista teitä toimissanne ja
liikkeissänne; samalla toivon, ett'ette tekään puoleltanne minua ahdista
toimissani; sillä, minun nähdäkseni, pitää nöyryyden olla
molemman-puolisen, eikä kukaan mene naimiseen saattaaksensa
tois-puoleistansa raivoon. Lyhykäisesti sanoen, naimisessa tulemme me
elämään niinkuin ne, jotka tuntevat maa-ilmansa. Eikä luuleminen saa
koskaan tulla sekoittamaan meidän elämätämme; ja siinä on kyllin, että
lupaan olla teille uskollinen, niinkuin tiedän, että tekin tulette
minulle olemaan uskollinen. Mutta mikä teidän on? Kasvonne muuttuvat
kokonansa.

_Sganarelle_. Ei se ole mitään; yskä vaan nousi päähäni.

_Dorimena_. Kumma, kuin se tauti tähän aikaan paljon vaivaa ihmisiä;
vaan avio-miehenä pääsette kaikista taudeista. Hyvästi! Minä oikein
ikävöin kunnollisia vaatteita, päästäkseni näistä repaleista.
Arvattavasti ostatte te minulle kaikkea; heti lähetän kauppiaita
luoksenne.


Viides kohtaus.

_Jeronymus_, _Sganarelle_.

_Jeronymus_. Oikeinpa hyvästi sattui, herra Sganarelle, että vielä
teidät täältä tapasin. Minä tapasin kulta-sepän, joka oli kuullut
mainittavan, että te etsitte kaunista sormus-kiveä lahjoittaaksenne
puolisollenne, ja pyysi minua puhuttelemaan teitä puolestansa sekä
sanomaan että hänellä on kaupan semmoinen maailman parain kivi.

_Sganarelle_. Herranen aika! Eihän sillä niin kiirettä ole!

_Jeronymus_. Kuinka? Mitä tämä tahtoo sanoa? Mihinkä se naima-into on
joutunut, kun teissä vast'ikään paloi?

_Sganarelle_. Olen saanut pieniä epäilyksiä päähäni ja nyt alkaa koko
tuo naiminen arveluttaa minua. Ennenkuin tässä asiassa etemmäksi astun,
pitää minun se tarkasti tutkia ja pyydän teidän selittämään alinomaa
mieleheni johtuvan unen, jonka näin viime yönä. Tiedättehän että unet
ovat niinkuin peilit, joissa ihminen silloin tällöin saa katsoa
tulevaisuuttansa. Minä olin olevinani laivalla, hyvin myrskyisellä
merellä ja -- --

_Jeronymus_. Herra Sganarelle, minulla on vähän asiaa toimitettavaa,
ett'en jouda untanne kuuntelemaan. Minä en ensinkään ymmärrä selittää
unia. Vaan mitä naimis-kysymyksenne selittämiseen tulee, niin on teillä
naapurinanne kaksi tieto-viisasta, jotka voivat teille selittää kaikki,
mitä tästä asiasta tahdotte tietää. Ja kuin nämä tieto-viisaat vielä
ovat eri lahko-kuntaa, eri oppi-lahkoa, niin voitte heidän eri-laisista
ajatuksistansa valita kumpaisen haluatte. Minä puolestani pysyn siinä,
mitä jo ennen olen teille sanonut, ja nyt, nöyrin palvelijanne!

_Sganarelle_ (yksinänsä). Hän on oikeassa. Tässä epävakaisuudessani,
johon naima-tuumani suhteen olen joutunut, pitää minun kysyä neuvoa
näiltä oppineilta miehiltä.


Kuudes kohtaus.

_Pankrasius_, _Sganarelle_.

_Pankrasius_ (puhuu sinne-päin, josta on tullut sisään, näkemättä
Sganarellea). Menkää tiehenne, mokoma hävytöin, tieteissä te olette yhtä
äkkinäinen kuin vastasyntynyt lapsi.

_Sganarelle_. Kas tuossa minulla nyt onkin yksi tieto-viisas!

_Pankrasius_ (niinkuin edellä, näkemättä Sganarellea). Jaa, minä
vastustan sinua todistuksilla, ja minä todistan Aristotelen kautta, joka
on kaikkein viisasten viisas, että olet *ignorans* ja *ignorantissimus*,
pöllöytynyt, pöllistetty ja pöllistettävä, kaikki mahdolliset ja
mahdottomat taivutukset läpeensä.

_Sganarelle_ (syrjässä). Se on joutunut riitaan jonkun kanssa.
(Pankrasiukselle) Hyvä herra -- --

_Pankrasius_ (niinkuin edellä Sganarellea näkemättä). Sinä mokoma,
tahdot järjellisesti tutkia asioita, ja sinulla ei ole järkeä ensinkään.

_Sganarelle_ (syrjässä). Vihansa estää hänet minua näkemästä.
(Pankrasiukselle). Hyvä herra -- --

_Pankrasius_ (niinkuin edellä, näkemättä Sganarellea). Sinun päätöksesi
on kirottava kaikissa philosophin, kaikissa tieto-viisauden maissa.

_Sganarelle_ (syrjässä). Häntä mies-parkaa, on, kovin vihastutettu.
(Pankrasiukselle). Minä -- --

_Pankrasius_ (niinkuin edellä, näkemättä Sganarellea). *Tolo coclo, tota
via aberras.*

_Sganarelle_. Minä suutelen käsiänne, herra tohtori!

_Pankrasius_. Terve, terve!

_Sganarelle_. Tokko saisin -- --

_Pankrasius_ (kääntyen oveen päin josta on tullut sisään). Ymmärrätkö,
pöykiö, mitä olet tehnyt? Se on *syllogismus in tuhmelino*.

_Sganarelle_. Pyytäisin teitä -- --

_Pankrasius_ (niinkuin edellä). *Majór* on siinä kelvotoin, *minor*
hävytöin, ja itse päätös naurettava.

_Sganarelle_. Minä --

_Pankrasius_ (niinkuin edellä). Minä halkeisin ennenkuin kuunteleisin,
mitä sinä lörpöttelet; ja minä puolustan mietettäni niin kauan kuin
minulla on jälellä yksikään pisara kirjoitus-mustetta.

_Sganarelle_. Saisinko minä --

_Pankrasius_. Jaa, tätä mietettä tahdon puolustaa *pugnis et calcibus,
unguibus et rostro*.

_Sganarelle_. Herra Aristoteles, onko lupa kysyä, mikä teidät saattaa
tämmöiseen vihan vimmaan?

_Pankrasius_. Mitä oikein asia koko maailmassa.

_Sganarelle_. No, mikä se on?

_Pankrasius_. Muuan tietämätön tolvana tahtoo minua vastustaa puolustaen
väärää päätöstä, päätöstä, joka on ilkeä, hirmuinen, kauhea.

_Sganarelle_. Tohtisinko kysyä, mikä se oli?

_Pankrasius_. Ah, herra Sganarelle, koko maailma on tätä nykyä nurin
niskoin, ja ihmiset ovat yleisesti turmellut. Joka paikassa vallitsee
kauhistava vapaus; ja niiden virka-miesten, joita on pantu valvomaan
järjestystä tässä maassa, pitäisi kuolla häpeästä, että suosivat niin
hirmuisia asioita, kuin se, josta puhuin.

_Sganarelle_. No, mikä se sitten oli?

_Pankrasius_. Eikö se ole hirveä asia, asia, joka taivaasta huutaa
kostoa, kuin hän väittää että hatulla on luonto?

_Sganarelle_. Kuinka?

_Pankrasius_. Minä päätän, että pitää sanoa: *hatulla on muoto*, eikä
*luonto*. Näiden sanojen välillä on se eroitus, että *muoto* koskee
hengettömiä, vaan *luonto* hengellisiä eli eläviä kappaleita; ja koska
hattu on hengetön kappale, niin pitää jokaisen sanoa: *hatulla on
muoto*, (kääntyen sinne-päin josta on tullut sisään) eikä *luonto*.
Lukematoin ja tietämätöin te olette ettekä ole edes kuulleetkaan, että
näin Aristoteles tämän asian selittää.

_Sganarelle_ (syrjässä). Aloin jo peljätä etten voisikaan toimittaa
asiaani. (Pankrasiukselle). Herra tohtori, älkää siitä huoliko mitään.
Minulla -- --

_Pankrasius_. Vereni on semmoisessa liikkeessä, ett'en tahdo jaksaa
pystyssä pysyä.

_Sganarelle_. Jättäkää muoto ja hattu lemmolle. Minulla olisi yksi asia
teille ilmoitettava, ja -- --

_Pankrasius_. Se heittiö!

_Sganarelle_. Olkaa hyvä ja asettakaa mielenne; minä -- --

_Pankrasius_. Pöllö!

_Sganarelle_. Voi hyvänen aika! Minä -- --

_Pankrasius_. Rupeaa, ryökäle, minun kanssani väittelemään semmoisesta
asiasta!

_Sganarelle_. Hän on kokonansa väärässä. Minä -- --

_Pankrasius_. Päätös, jonka Aristoteles on tukkunansa hyljännyt!

_Sganarelle_. Se on tosi. Minä -- --

_Pankrasius_. Ja hyljännyt vielä niin selvillä sanoilla!

_Sganarelle_. Te olette oikeassa. (Kääntyen sinnepäin, josta Pankrasius
on tullut). Niin, te olette tuhma Jussi ja hävytöin, että uskallatte
väitellä tohtoria vastaan, joka osaa sekä lukea että kirjoittaa.
(Kääntyen Pankrasiukseen). Katsokaapa, herra tohtori, mikä asia minulla
on. Minä tulin teiltä kysymään neuvoa muutamassa asiassa, joka koskee
minua hyvin likeltä. Minä aion mennä avioliittoon että vaimoni olisi
minulle apuna talossani. Tyttö on kaunis ja hyvän-tapainen; hän on minun
mielitiettyni, ja on raivossa päästäkseen vaimokseni. Isänsä lupauksen
olen saanut; kuitenkin minä pikkuisen pelkään ihmisten kateutta, ja
sentähden pyytäisin, että te, niinkuin tieto-viisas, olisitte niin hyvä
ja antaisitte neuvoa. No, mitäs nyt ajattelette tästä?

_Pankrasius_. Ennenkuin myönnyttäisin että saapi sanoa: hatulla on
luonto, ennen minä suostuisin siihen, että *datur vacuum in rerum
natura*, ja että itse olen aasi.

_Sganarelle_ (syrjässä). Paha henki ottakoon koko miehen! Herra tohtori
hoi, kuulkaas vähän, mitä ihmiset teille puhuvat. Teille saa haastaa
kokonaisen tunnin ja te ette vastaa sanaakaan.

_Pankrasius_. Antakaa anteeksi! Viha pimittää kokonansa mieleni.

_Sganarelle_. Jättäkää jo se asia, ja ottakaa nyt se vaiva päällenne,
että vähän kuuntelette minua.

_Pankrasius_. No olkaan niin! Mitä on teillä minulle sanomista?

_Sganarelle_. Tahtoisin puhutella teitä eräästä asiasta.

_Pankrasius_. Ja millä kielellä tahdotte puhua kanssani?

_Sganarelle_. Milläkö kielellä?

_Pankrasius_. Niin.

_Sganarelle_. Kaikkia kuulettaa! Arvattavasti sillä kielellä, joka on
suussani. En suinkaan tarvinne lähteä kieltä naapurilta lainaamaan.

_Pankrasius_. Minä kysyin: millä kielen-murteella, millä sana-kielellä?

_Sganarelle_. Ahaa, no se on toista.

_Pankrasius_. Tahdotteko minua puhutella Italian kielellä?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Entäs Hispanian kielellä?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Eli Saksan kielellä?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Tahi Englannin kielellä?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Eli Latinaksi?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Taikka Kreikaksi?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Eli Heprean kielellä?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Tahi Syrian kielellä?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Taikka Turkkilaisella?

_Sganarelle_. En.

_Pankrasius_. Entäs Arapian kielellä?

_Sganarelle_. En, en, Suomeksi, Suomeksi, Suomeksi.

_Pankrasius_. Vai Suomeksi.

_Sganarelle_. Aivan niin.

_Pankrasius_. Tulkaa, sitte tänne toiselle puolelleni; sillä tämä
korvani ymmärtää vaan tieteellisiä ja ulkomaan kieliä, mutta tämä toinen
kuulee tätä tavallista, joka-päiväistä koti-kieltä.

_Sganarelle_ (syrjässä). Tämmöisten miesten kanssa on senkin seitsemän
temppua.

_Pankrasius_. No mikä teillä on asiana?

_Sganarelle_. Pyytää teiltä neuvoa eräässä vaikeassa asiassa.

_Pankrasius_. Ahaa, arvattavasti tieteellinen vaikeus?

_Sganarelle_. Älkäähän huoliko; pyytäisin -- --

_Pankrasius_. Tahtonette tietää, ovatko substansi ja aksidensi
yhtäläiset vai erilaiset termit, kuin niitä käytetään olemisesta?

_Sganarelle_. En millään tavalla. Minä -- --

_Pankrasius_. Eli: onko logika tiede vai taide?

_Sganarelle_. En suinkaan.

_Pankrasius_. Tahi ehkä sitä: onko logigalla aineena kaikki kolme hengen
liikuntoa, vaiko kolmas yksinään vaan?

_Sganarelle_. En sitäkään. Minä -- --

_Pankrasius_. Onko sillä kymmenen kategoriaa, eli yksikö vaan?

_Sganarelle_. En, en. Minä -- --

_Pankrasius_. Vai sitäkö tahdotte tietää, onko johtopäätös
syllogismuksen keskus?

_Sganarelle_. En liki-maillekaan. Minä -- --

_Pankrasius_. Eli, tehdäänkö hyvää maailmassa hyvän itsensä, vaiko
hyödyn tähden?

_Sganarelle_. En minä -- --

_Pankrasius_. Taikka, imettikö alku-äitimme Eva koko ihmisyyttä silloin
kuin ensimmäistä lastansa imetti?

_Sganarelle_. En, en, en, en, en, viekää nämä kysymyksenne hiiden
kattilaan!

_Pankrasius_. No, niin selittäkää sitte ajatuksenne; enhän minä sitä
silmistänne voi ennustaa.

_Sganarelle_. Sen selitän ihan paikalla; vaan teidän pitää kuunnella
minua. (Hänen sanoessaan:) Asia on semmoinen että minä haluan solmita
avioliiton nuoren ja kauniin tytön kanssa. Kovin rakastan häntä, ja olen
jo kosioinnut häntä isältä; vaan kuultuani että -- --

_Pankrasius_ (puhuu yhden ajoin Sganarellen kanssa, häntä kuulematta).
Sana on annettu ihmiselle selittääksensä ajatuksiansa; ja aivan samoin
kuin ajatukset ovat asioiden kuvat, niin ovat sanammekin itse
ajatustemme kuvia. (Tuskastunut Sganarelle koettaa useampia kertoja
kädellänsä tukkia Pankrasiuksen suuta; tämä vaan jatkaa puhettaan aina
kuin Sganarelle ottaa kätensä pois.) Mutta nämä kuvat eroavat niistä
toisista kuvista sillä tavalla, että nämä jälkimmäiset ovat erillänsä
itse asioista; ja sana se taas kokonansa sisältää kuvattavansa, sillä se
ei ole muu kuin ajatus, selitetty ulkonaisilla merkeillä. Tästä seuraa
välttämättömästi, että se, joka ajattelee selvästi, se puhuukin hyvästi.
Selittäkää siis ajatuksenne minulle sanalla, joka on selvin kaikista
merkeistä.

_Sganarelle_ (työntää tohtorin kotiinsa, vetää portin eikä laske häntä
ulos). Ole siellä, mokoma rupakko!

_Pankrasius_ (talonsa sisäpuolelta). Jaa, sana on *animi index et
speculum*; se on sydämen tulkki ja hengen kuvastin. (Jatkaa akkunasta).
Se on peili, joka meille osoittaa luonnollisesti oman luontomme
salaisimmat salaisuudet. Ja koska teillä on ajatuksen lahja ja samalla
myös puheen lahja, niin miksikä sitte ette käytä sanaa, ja selitä
ajatuksianne?

_Sganarelle_. Sitähän olen kaiken aikaa tahtonut, vaan ette malta
kuunnella.

_Pankrasius_. No nyt kuuntelen. Puhukaa.

_Sganarelle_. Asia on semmoinen, herra tohtori, että -- --

_Pankrasius_. Vaan, ennen kaikkea, puhukaa lyhyesti.

_Sganarelle_. Sen olen tekevä.

_Pankrasius_. Välttäkää pitkä-puheisuutta.

_Sganarelle_. Hyvä! herra toh -- --

_Pankrasius_. Toimittakaa minulle asianne yhdessä lakonilaisessa
appogiaturassa.

_Sganarelle_. Kysyisin -- --

_Pankrasius_. Pois kaikki liiat sanat! (Sganarelle vihassa, ett'ei saa
pulma, tempoo maasta kiviä, niillä viskataksensa tohtoria päähän).
Kuinka, te suututte, kuin teidän pitäisi selittää asiatanne? Menkää
tiehenne te, olette vielä hävittömämpi, kuin se, joka tahtoi minulle
väittää, että hatulla on luonto. Ja minä todistan teille eittävillä ja
väittävillä todistuksilla, ja todistuksilla *in barbara*, että te ette
koskaan ole ollut, ettekä tule olemaan muu kuin *pecus*, luonto-kappale,
ja että minä aina olen ollut ja aina tulen olemaan *in utroque jure*
tohtori Pankrasius.

_Sganarelle_. Juuttaan purpattaja!

_Pankrasius_ (tullen takaisin.) Tiede-mies, oppinut mies.

_Sganarelle_. Entäs vielä?

_Pankrasius_. Täydellinen mies, asiaan-kelpaava mies. (Kävellen
edes-takaisin). Kaikissa tieteissä, luonnollisissa, siveysopillisissa,
poliitillisissa tieteissä perehtynyt mies. *Oppinissimus per omnes modos
et casus.* Oppinut mies, (kävellen vaan) mies, jolla on, *superlative*,
satuja, mythologioja, historioita, grammatikoja, poesiaa, rhetorikaa,
dialektikaa ja sophistikaa; mathematikaa, arithmetikaa, optikaa,
oneirokritikaa, physikaa ja mathematikaa; kosmometriaa, geometriaa,
arkitekturia, medicinaa, astronomiaa, astrologiaa, physionomiaa,
metoposkopiaa, keiromanthiaa, geomanthiaa j.n.e. (Pois).


Seitsemäs kohtaus.

_Sganarelle_ (yksinänsä). Hiiden kattilaan semmoiset oppineet, jotka
eivät tahdo puhetta kuunnella! Oikein oli se jo minulle ennen sanottu,
että hänen mestarinsa Aristoteles ei ollut muu kuin tyhjän lörpöttelijä.
Pitää nyt lähteäni etsimään sitä toista, ehkä se olisi vähän taipuisampi
ja selkeämpi päästään. Kuulkaa, hoi!


Kahdeksas kohtaus.

_Marphurius_, _Sganarelle_.

_Marphurius_. Mitä tahdotte, herra Sganarelle?

_Sganarelle_. Herra tohtori, tarvitseisin teidän neuvoanne eräässä
asiassa, ja sentähden olen tullut tänne. (Syrjässä). Ohoo, asia näkyy
käyvän hyvin. Tämä kuitenkin kuuntelee miestä, tämä viisas.

_Marphurius_. Herra Sganarelle, olkaa niin hyvä ja jättäkää pois
tämmöinen puheen-laatu. Meidän oppi neuvoo, ett'ei mitään pidä aivan
päättäväisesti sanoa, vaan että pitää kaikesta puhua epä-vakaisuudella,
alinomaa oman järkensä päätös polkea. Ja näin muodoin ei teidän pidä
sanoa: olen tullut, vaan: minusta näyttää, että olen tullut.

_Sganarelle_. Minustako näyttää?

_Marphurius_. Niin.

_Sganarelle_. Voipas toki! Tottahan se näyttääkin minusta että olen
tullut, koska se niin on.

_Marphurius_. Nämät eivät ensinkään seuraa toinen toisestansa; ja mikä
tahansa voipi teistä näyttää siltä ja siltä, ilman että asia olisi
toden-mukainen eli uskottava.

_Sganarelle_. Kuinka niin? Eikö se ole totta, että olen tullut?

_Marphurius_. Se on evä-tietoista, ja meidän pitää epäillä kaikkea.

_Sganarelle_. Mitä? Enkö minä ole tässä, ja ettekö te puhuttele minua?

_Marphurius_. Se näyttää minusta, että te olette tässä, ja että minä
puhun kanssanne; mutta ei siltä mitään vakuutta ole, että itse asiassa
niin on.

_Sganarelle_. No, nytpähän kummissa ollaan! Te laskette leikkiä! Kas
tässä seison minä, ja te seisotte siinä; kuinka tähän nyt sopii sanoa,
että se näyttää minusta? Jätetään pois tämmöiset hienoudet, ja puhutaan
asiastani. Tulin teille sanomaan, että minulla on halu mennä
avioliittoon.

_Marphurius_. En minä siitä tiedä mitään.

_Sganarelle_. Minä sanon sen nyt teille.

_Marphurius_. Se saattaa tapahtua.

_Sganarelle_. Se tyttö, jonka aion vaimokseni ottaa, on hyvin nuori ja
sangen kaunis.

_Marphurius_. Ei se ole mahdotointa.

_Sganarelle_. Teenkö siinä hyvin vai pahoin, että otan hänet?

_Marphurius_. Jommin kummin.

_Sganarelle_ (syrjässä). Ahaa, kas tämä laulaa toista virttä!
(Marphuriukselle). Kysyn teiltä, teenkö hyvin siinä, että otan
vaimokseni sen neidon, josta tässä on kysymys?

_Marphurius_. Mahdollisesti.

_Sganarelle_. Vai tekisinkö siinä pahoin?

_Marphurius_. Kuka-ties.

_Sganarelle_. Olkaa niin hyvä ja vastatkaa minulle niinkuin vastata
pitää.

_Marphurius_. Semmoinen on minun aikomukseni.

_Sganarelle_. Sydämeni palaa rakkaudesta neitoa kohtaan.

_Marphurius_. Se voi olla mahdollista.

_Sganarelle_. Isänsä on hänet jo luvannut minulle.

_Marphurius_. Saattaa olla.

_Sganarelle_. Mutta minua pelottaa, että jouduttuani avioliittoon muut
nuoremmat rakastuvat vaimooni, ja että itse joudun aisan-kannattajaksi.

_Marphurius_. Se voipi tapahtua.

_Sganarelle_. Mikä on teidän ajatuksenne tästä?

_Marphurius_. Ei mitään ole mahdotointa.

_Sganarelle_. Mutta kuinka tekisitte te, jos olisitte minun siassani?

_Marphurius_. Sitä en tiedä.

_Sganarelle_. No, vaan mitäs minua neuvotte tekemään?

_Marphurius_. Tehkää, mitä haluatte.

_Sganarelle_. Minä suutun.

_Marphurius_. Siitä pesen käteni puhtaaksi.

_Sganarelle_. Hiiden kattilaan mokoma uneksija!

_Marphurius_. Sen tekee se, joka voipi.

_Sganarelle_ (syrjässä). Pyövelin ruoka! Kyllä minä sinua saan toista
virttä laulamaan, sinä pahan hengen philosophi! (Lyö Marphuriusta
kepillänsä).

_Marphurius_. Ai, ai, ai!

_Sganarelle_. Kas niin, siin' oli sinulle maksu sekasotkustasi, ja minä
olen tyytyväinen.

_Marphurius_. Kuinka? Mitä hävyttömyyttä tämä on? Häväistä minua tällä
tavalla! Olla niin rohkea ja lyödä senkaltaista philosophia kuin minä
olen!

_Sganarelle_. Min, oiaiskaa sitten, olkaa niin hyvä, tuo entinen
puheen-laatunne. Kaikkea pitää epäillä, eikö niin? Näin muodoin ette
tekään tarvitse sanoa, että minä olen teitä lyönyt, vaan että se vaan
näyttää teistä, niinkuin olisin teitä lyönyt.

_Marphurius_. Voi, voi! Minä menen valittamaan poliisille, että te minua
pieksitte.

_Sganarelle_. Siitä pesen käteni puhtaaksi.

_Marphurius_. Ruumiseni sain naarmoja ja mustelmia.

_Sganarelle_. Se saattaa olla mahdollista.

_Marphurius_. Se olet sinä, joka minua näin pieksit.

_Sganarelle_. Ei siinä ole mitään mahdotointa.

_Marphurius_. Minä hankin asiasta tuomion.

_Sganarelle_. Siitä en minä tiedä mitään.

_Marphurius_. Ja oikeus tuomitsee sinun.

_Sganarelle_. Sen tekee se, joka sen voipi.

_Marphurius_. Älähän huoli. (Pois).


Yhdeksäs kohtaus.

_Sganarelle_ (yksinänsä). Ei siltä heittiön tietoviisaalta saanut yhtä
kunnon sanaa, nyt en siis ole yhtään entistä viisaampi. Mitä pitää minun
nyt tehdä tässä epä-vakaisuudessani, kun en tiedä, mitä naimisestani
saattaa seurata? Ei yksikään ihminen ole ollut tämmöisessä ahdingossa,
kuin minä nyt olen. Kah, tuolla tulee mustalais-naisia! Minun pitää
niiltä kysyä tulevat tapaukseni.


Kymmenes kohtaus.

_Kaksi mustalais-naista_, _Sganarelle_.

(Kaksi mustalais-naista helkkä-rummut kädessä, tulevat laulaen ja
tanssien).

_Sganarelle_. Ei noita huoli paina. Kuulkaatte, pyhät piijat, voitteko
minulle ennustaa hyvää onnea?

_Ensimmäinen mustalatar_. Hyvin, kaunis herra, niinkuin näette, meitä on
kaksi, jotka sen voimme tehdä.

_Toinen mustalatar_. Sinä et tarvitse muuta kuin osoittaa kätesi meille,
sen juovista ja risteistä sanomme sinulle kaikki, mitä tietää halajat.

_Sganarelle_. No, hyvä! Tuos' ovat nyt molemmat käteni teille, katsokaa
niihin, kuin paljon haluatte.

_Ens. mustalatar_. Sinulla on hyvä ja rehellinen näkö.

_Toinen mustalatar_. Aivan niin, hyvä onnellinen näkö. Semmoisen miehen
näkö, josta jokin tulee maailmassa.

_Ens. mustalatar_. Sinä joudut naimiseen, ennenkuin monta aikaa kuluu.

_Toinen mustalatar_. Sinä nait hyvin kauniin vaimon, hyvin kauniin
vaimon.

_Ens. mustalatar_. Jaa, vaimon, jota koko maailma hyväilee ja rakastaa.

_Toinen mustalatar_. Vaimon, joka sinulle hankkii paljon ystäviä, hyvä
herra, paljon ystäviä.

_Ens. mustalatar_. Vaimon, joka saattaa runsauden huoneesesi.

_Toinen mustalatar_. Vaimon, joka tuottaa sinulle runsaan kuuluisuuden.

_Ens. mustalatar_. Sinä tulet hänen kauttansa havaituksi, hyvä herra,
hänen kauttansa havaituksi.

_Sganarelle_. Kas se on hyvä! Mutta sanokaapa nyt, onko siitä pelkoa,
että muut rakastuvat vaimooni?

_Toinen mustalatar_. Siitäkö pelkoa, että muut rakastuvat vaimoosi?

_Sganarelle_. Niin.

_Ens. mustalatar_. Muutko rakastuvat vaimoosi?

_Sganarelle_. Niin, tokko sitä pitää pelätäni?

(Mustalattaret tanssivat ja laulavat).

_Sganarelle_. Mitä lempoa! Ei tämä vastausta ole. Tulkaa tänne. Minä
kysyn teiltä kummaltakin, tulevatko muut rakastamaan vaimoani, ja
joudunko itse aisankannattajaksi?

_Toinen mustalatar_. Tekö aisan-kannattajaksi?

_Sganarelle_. Niin tulenko aisan-kannattajaksi?

_Ens. mustalatar_. Kuka? Tekö aisan-kannattajaksi?

_Sganarelle_. Niin, tulenko siksi, vai en?

(Mustalattaret menevät ulos tanssien ja laulaen).


Yhdestoista kohtaus.

_Sganarelle_. (yksinänsä). Paha henki syököön nuo noidat, jotka jättivät
minun entiseen epä-vakaisuuteni! Minun pitää välttämättömästi saada
tietää avioliittoni onni; ja sitä varten pitää minun lähteä
puhuttelemaan sitä suurta tietäjää, josta koko maailma puhuu, ja joka
ihmeellisellä taidollansa voipi ilmoittaa ja ennustaa mitä tahansa. Vaan
viisi siitä! en tarvitsekaan mennä tietäjihin, tuolta näkyy tulevan se,
joka minulle sanoo kaikki.


Kahdestoista kohtaus.

_Dorimena_, _Lykastes_, _Sganarelle_ (joka piilee eräässä nurkassa, niin
etteivät toiset häntä näe).

_Lykastes_. Kuinka! Dorimena kulta, todellako näin puhutte?

_Dorimena_. Ihan todella.

_Lykastes_. Menettekö miehelle aivan vapaatahtoisesti?

_Dorimena_. Aivan vapaatahtoisesti.

_Lykastes_. Ja häänne vietetään jo tänä iltana?

_Dorimena_. Jo tänä iltana.

_Lykastes_. Ja te, julma, voitte unhottaa rakkauteni ja ne lempeät
sanat, joita minulle olette sanelleet.

_Dorimena_. Minäkö unhottaa? En millään muotoa. Minä en hylkää teitä nyt
enemmän kuin ennenkään, eikä teidän tarvitse naimiseen-menemisestäni
huolestua ollenkaan. Tuleva mieheni on semmoinen, ett'en minä häntä ota
rakkaudesta; ainoastaan hänen rikkautensa viehättää minut menemään
hänelle vaimoksi. Minulla ei ole rikkautta eikä teillä myöskään sitä
ole, ja hyvin tiedätte, että maailmassa on vaikea elää varoitta, ja että
niitä pitää koetella hankkia millä keinolla hyvänsä. Minä tartuin tähän
tilaisuuteen, saadakseni elää huoletta, ja sen tein siinä toivossa, että
naimisessani en tarvitse pitää mitään lukua siitä halli-parrasta jolle
menen. Hän kuolee ennen pitkää, sillä ei voi olla jälellä enempää kuin
joku puoli vuotta. Minä takaan sen teille, että hän mainitun ajan sisään
on laudalla ja minä en näin muodoin tarvitse kauvan toivotella lesken
onnellista elämää. (Sganarellelle keksittyänsä hänet). Aah, me puhuimme
juuri teistä, ja sanoimme kaikkea hyvää teistä, mitä sanoa voipi.

_Lykastes_. Onko tämä herra -- -- --

_Dorimena_. On, tämä herra on sulhaseni.

_Lykastes_. Suokaa, hyvä herra, että toivotan teille onnea
avio-liittoonne, ja että samalla myös tarjoan teille siihen nöyrää
apuani. Minä vakuutan teille, että tästä neidosta saatte kunniallisen
puolison; ja teille, neiti, sanon, ettette parempaa miestä olisi voineet
valita. Tämä herra ei näytä pahan-ilkiseltä aviomieheltä. Jaa, hyvä
herra, tahdon olla ystävänne, ja me iloitsemme ja huvittelemme yhdessä,

_Dorimena_. Se on liika kunnia, jota tahdotte meille osoittaa. Mutta nyt
pitää lähteä, aika kuluu, ja tulevaisuudessa on meillä kyllä hyvää aikaa
olla ja puhella yhdessä.


Kolmastoista kohtaus.

_Sganarelle_ (yksinänsä). Kas nyt on naima-haluni kokonansa poissa!
Parasta on, että menen ottamaan lupaukseni takaisin. Rahaa ei tässä
asiassa ole toki kulunut vielä yhtään; vaan ennen sitäkin menettäisin
jonkun verran, ennenkuin tahtoisin vielä pahempaan pulaan joutua. Meidän
täytyy koetella pyrkiä erillemme tästä seikasta. (Kolkuttaa Alkantorin
talon ovea). Isäntä hoi!


Neljästoista kohtaus.

_Alkantor_, _Sganarelle_.

_Alkantor_. Kah, vävynihän se on, terve tulemastanne!

_Sganarelle_. Terve, terve!

_Alkantor_. Joko te tulette naimisliittoanne tekemään?

_Sganarelle_. Antakaa anteeksi.

_Alkantor_. Tässä asiassa olen yhtä kiireissäni kuin tekin.

_Sganarelle_. Minä tulen tänne toisen asian tähden.

_Alkantor_. Olen valmistanut kaikki, mitä tähän juhlaan tarvitaan.

_Sganarelle_. Ei minun asiani sitä koske.

_Alkantor_. Soittajat ovat tilatut, hää-ateria laitettu, ja tyttäreni
valmisna ja odottaa teitä.

_Sganarelle_. En minä näitä asioita varten ole liikkeessä.

_Alkantor_. Sanalla sanoen, te tulette olemaan hyvin tyytyväinen, eikä
mikään saa häiritä iloanne.

_Sganarelle_. Herranen aika! Se on toista, toista nykyinen asiani.

_Alkantor_. Käydään siis sisään vävyseni.

_Sganarelle_. Minulla on pikkuisen sanomista teille.

_Alkantor_. Mitä joutavasta koreilemisesta! Sukkelaan sisään, olkaa niin
hyvä!

_Sganarelle_. Ei, ollaan paikoillamme. Tahdon ensin puhutella teitä.

_Alkantor_. Tahdotteko minulle jotain sanoa?

_Sganarelle_. Sitähän tässä juuri tahdon.

_Alkantor_. No mitä se olisi?

_Sganarelle_. Herra Alkantor, minä pyysin tytärtänne puolisokseni, se on
tosi, ja te lupasitte hänet minulle; vaan jälkeenpäin olen ruvennut
arvelemaan, että minä kumminkin olen hänelle vanhan-lainen, ja minusta
tuntuu etten ollenkaan ole hänen vertaisensa.

_Alkantor_. Älkää joutavia! Tyttäreni ottaa teidät mielellänsä, ja minä
olen vakuutettu, että hän tulee elämään teidän kanssanne hyvin
tyytyväisesti.

_Sganarelle_. Ei suinkaan. Minulla on niin paljon kummallisia tapoja, ja
hän ei jaksaisi kärsiä kaikkia minun juoniani.

_Alkantor_. Tyttäreni on hyvän sävyinen, ja sen saatte nähdä, että hän
taipuu kokonansa teidän mukaanne.

_Sganarelle_. Minulla on semmoisia ruumiinvikoja, jotka saattaisivat
hänet tympeyttää minuun.

_Alkantor_. Vieläkö mitä! Kunniallinen vaimo ei koskaan tympey
mieheensä.

_Sganarelle_. Ja suoraan puhuen sanon sen teille: älkää antako
tytärtänne minulle.

_Alkantor_. Kuinka niin? Ennen kuolisin, ennenkuin rikkoisin lupaukseni.

_Sganarelle_. Voi hyvä Jumala! Minä päästän teidät siitä, ja minä -- --

_Alkantor_. Ei millään lailla! Olen hänen teille luvannut, ja teidän
pitää saamaan hänet, vaikka vielä kymmenen muuta miestä kosioisi häntä.

_Sganarelle_ (syrjässä). Minkälainen saatana!

_Alkantor_. Näettekö? Minä erinomaisesti kunnioitan ja rakastan teitä;
ja jos vaikka vielä ruhtinas kosioisi tytärtäni, antaisin minä hänen
ennen teille.

_Sganarelle_. Herra Alkantor, nöyrimmästi kiitän teitä siitä kunniasta,
jonka minulle osoitatte, vaan minä sanon sen nyt teille, etten ensinkään
tahdo mennä avioliittoon.

_Alkantor_. Kuka? Tekö?

_Sganarelle_. Juuri minä.

_Alkantor_. Ja mistä syystä?

_Sganarelle_. Siitä syystä, etten ole kelvollinen avio-liittoon, ja että
tahdon olla niinkuin isäni oli, ja kaikki muut meidän suvusta, jotka
myöskään eivät koskaan tahtoneet mennä naimiseen.

_Alkantor_. Kuulkaa sitten! Jokaisella on vapaa tahto, enkä minä ketään
pakoita. Te olette minua puhutelleet tyttärestäni, pyytäneet häntä
avioksenne, ja kaikki on valmistettu häitä varten; vaan koska niin on,
että peräytte sanastanne, niin minä menen kuulustamaan, mitä asiassa
voipi tehdä; ja heti kohta saatte kuulla päätökseni.


Viidestoista kohtaus.

_Sganarelle_ (yksinänsä). Olipa se myöntyväisempi kuin luulinkaan, ja
pelkäsin jo tulevan enemmänkin kiusaa, ennenkuin pääsisin irti. Lempo
vieköön, oikein viisaasti tein että ajoissa erosin tästä asiasta; olin
tehdä tekosen, jota olisin kauan saanut katua. Mutta tuossahan tulee jo
hänen poikansa, varmaan vastausta tuomaan minulle.


Kuudestoista kohtaus.

_Alsidas_, _Sganarelle_.

_Alsidas_ (puhuen hyvin imelällä äänellä). Hyvä herra, sydämestäni olen
teidän nöyrin palvelijanne.

_Sganarelle_. Minä myös teidän palvelijanne kaikesta sydämestäni.

_Alsidas_ (edellensä samallaisella äänellä). Isäni sanoi minulle, että
te olisitte tullut peräyttämään sanaanne, jonka olitte meille puhuneet.

_Sganarelle_. Se on tosi, hyvä herra, sen teen huolestuneella sydämellä;
vaan -- -- --

_Alsidas_. No, eihän siinä mitä pahaa ole.

_Sganarelle_. Mieleni on paha tästä, sen vakuutan teille; ja minä
toivoisin -- -- --

_Alsidas_. Ei se tee mitään, johan sen sanoin (Osoittaa Sganarellelle
kaksi miekkaa). Olkaa niin hyvä, herraseni, ja valitkaa näistä kahdesta
miekasta, kumman tahdotte.

_Sganarelle_. Noista kahdesta miekasta?

_Alsidas_. Niin, olkaa niin hyvä.

_Sganarelle_. Miksikä?

_Alsidas_. Koska peräytte sanastanne, ettekä ota sisartani avioksenne
niinkuin puhe oli, niin ette suinkaan pitäne liikanaisena, että minä
annan teille pienen kiitollisuuden osoituksen.

_Sganarelle_. Kuinka?

_Alsidas_. Muut ihmiset nostaisivat suuremman melun ja tekisivät
kukaties mitä. Mutta me olemme semmoisia ihmisiä, jotka kaikissa
asioissa menettelemme lempeästi; ja nyt tulin minä teille kohteliaasti
sanomaan, että meidän pitää toinen toiseltamme leikata kaula.

_Sganarelle_. Onpa se lemmon kohteliaisuus!

_Alsidas_. Lähdetään pois, herrani, ja valitkaa pian, olkaa niin hyvä.

_Sganarelle_. Minä olen nyörin palvelijanne, vaan ei minulla ole liikaa
kaulaa leikataksenne. (Syrjässä). Minkälaiset talon-poikaiset käytökset
sillä heittiöllä on!

_Alsidas_. Se pitää tapahtua, niinkuin sanoin.

_Sganarelle_. Peräyttäkää tämä vaatimuksenne, olkaa niin hyvä.

_Alsidas_. Joutukaa pian. Minulla on sitte pieni asia toimitettavana.

_Sganarelle_. Minä en suostu siihen tuumaan ensinkään, sen jo sanoin.

_Alsidas_. Ettekö siis tahdo miekkailla kanssani?

_Sganarelle_. En millään muotoa.

_Alsidas_. Aivanko todella?

_Sganarelle_. Aivan todella.

_Alsidas_ (lyötyänsä häntä useampia kertoja kepillänsä). Te hyvä herra,
ette tarvitse valittaa, että teille ei ole oikein tehty. Näette sen,
kuinka minä kaikki toimitan järjestyksessä. Te rikotte meille antamanne
sanan, minä vaadin teitä miekkasille, te ette myönny siihen, minä
pieksän teitä kepilläni, eikö tämä kaikki ole niinkuin sen pitääkin
olla? Ja te olette kovin rehellinen mies, ett'ette tunnustaisi minun
oikein tehneeni.

_Sganarelle_ (syrjässä). Tämä mies on koko piru!

_Alsidas_ (tarjoaa hänelle taas miekkoja). Lähdetään nyt herrani, ja
tehdään tehtävämme.

_Sganarelle_. Nytkö juuri?

_Alsidas_. Minä en pakoita ketään; vaan teidän pitää tehdä paikalla
jompi kumpi: joko miekkailla kanssani, tai ottaa sisareni vaimoksenne.

_Sganarelle_. Hyvä herra, näistä asioista en minä voi tehdä enemmän yhtä
kuin toistakaan.

_Alsidas_. Oikeinko todella? (lyö häntä uudestansa kepillä). Antakaa
anteeksi, herraseni.

_Sganarelle_. Ai, ai, ai!

_Alsidas_. Mieleni käypi pahaksi, että minun täytyy näin menetellä
teidän kanssanne; mutta teidän luvallanne en herkeä ennen, kuin lupaatte
joko lähteä miekkasille kanssani tai ottaa sisareni vaimoksenne. (Nostaa
taas keppinsä).

_Sganarelle_. Voi, voi! No, otannan minä, otan!

_Alsidas_. Kas niin, se on oikein. Minä olen hyvilläni, että asia tällä
tavoin päättyy rauhallisesti. Sillä te olette kumminkin sivistynyt mies,
jota minä sydämestäni kunnioitan; ja hyvin vaikeata olisi se minulle
ollut, jos vielä olisitte pakoittaneet minun itseänne enemmän lyömään.
Menen kutsumaan isääni ja sanon hänelle, että asia on oikealla jäljellä.
(Kolkuttaa Alkantor'n ovea)


Viimeinen kohtaus.

_Alkantor_, _Dorimena_, _Alsidas_, _Sganarelle_.

_Alsidas_. Isä, kas nyt on tämä herra taipuisa ja täyttää sanansa aivan
vapaaehtoisesti. Voitte nyt hänelle antaa sisareni.

_Alkantor_. No, niin tuossa hän on, pitäkää häntä hyvänä! Jumalalle
kiitos! minä olen hänestä vapaa, ja nyt olette te vastuun-alainen hänen
käytöksestänsä. Mennään nyt iloitsemaan ja riemulla viettämään näitä
onnellisia häitä!

*Loppu.*